Справа № 442/2615/18 Головуючий у 1 інстанції: Хомик А.П.
Провадження № 22-ц/811/575/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Куцика І.Б.

з участю: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 грудня 2018 року,-

ВСТАНОВИВ:

в травні 2018 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Міністерства юстиції України, Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, третя особа ОСОБА_1 , про визнання недійсними електронних торгів, проведених 10.03.2015 року Державним підприємством «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України з продажу квартири АДРЕСА_1 ; визнання недійсним свідоцтва про право власності на вказану квартиру, виданого на ім`я ОСОБА_1 , посвідченого 30.03.2016 року приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Петрів В.Я.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 грудня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Міністерства юстиції України, Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, третя особа ОСОБА_1 , про визнання недійсними електронних торгів та свідоцтва про право власності відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2 , вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з`ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про пропуск нею трьохрічного строку позовної давності, оскільки про порушення своїх прав апелянт дізналась лише в квітні 2018 року, що підтверджується листом відповіддю Дрогобицького міськрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Львівській області від 27.03.2018 року. Вказує, що з 12 листопада 1987 року вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , а тому спірна квартира є спільним майном подружжя, оскільки придбана у 2003 році за час перебування у шлюбі, відтак відчуження належної їй частки в квартирі на електронних торгах 10.03.2015 року без її згоди є порушенням її прав, як співвласника майна. Крім того, реалізація спірної квартири без виділу частки боржника у виконавчому провадженні суперечить вимогам ч.6 ст.52 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин та втратив чинність на підставі Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02 червня 2016 року.

З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення ОСОБА_1 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що звернувшись в суд з даним позовом 02.05.2018 ОСОБА_2 пропустила встановлений законом трьохрічний строк позовної давності, оскільки торги були проведені 10.03.2015 року, про які позивачці було відомо, про що свідчить повідомлення про вручення рекомендованого повідомлення в межах виконавчого провадження від 21.05.2014 року, яке отримала ОСОБА_4 . Крім цього позивачем не заперечувався той факт, що вона з чоловіком, ОСОБА_3 , користувалися послугами одного представника ОСОБА_5 , що з поміж іншого доводить той факт, що ОСОБА_2 було відомо про виконавче провадження з приводу реалізації спірної квартири на торгах.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, на виконанні у відділі держаної виконавчої служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції перебував виконавчий лист № 447/1583/143ц, виданий 03.07.2013 року Миколаївським районним судом Львівської області про стягнення з ОСОБА_3 в користь ТзОВ «Біорена» 28987,00 грн. заборгованості.

У межах вказаного виконавчого провадження 14.05.2014 року державним виконавцем було складено акт опису й арешту майна щодо квартири АДРЕСА_2 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_3 відповідно до посвідченого нотаріально договору купівлі-продажу квартири від 24.02.2003 року. Вищевказана квартира була передана на реалізацію на прилюдні торги.

Згідно із звітом про оцінку майна вартість зазначеної квартири, складеного 07.10.2014 року, станом на 30.09.2014 року становить 339 600 грн.

10.03.2015 року о 09 год. 00 хв. відбулись електронні торги з реалізації квартири АДРЕСА_1 , на яку в межах виконавчого провадження за стартовою ціною 237720 грн., переможцем яких став учасник 2- ОСОБА_1 за найвищою ціновою пропозицією -332 808 грн., про що ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України складено протокол № 59784.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 19.06.2015 року у цивільній справі №442/2321/15-ц в позові ОСОБА_3 до відділу державної виконавчої служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції, Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, третьої особи ОСОБА_1 , про визнання прилюдних торгів та протоколу до них недійсними, відновлення положення яке існувало до порушення відмовлено. Рішення залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 24.12.2015 року. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.09.2016 року вказані рішення судів залишені без змін. Судами не встановлено порушення процедури проведення публічних торгів з реалізації арештованого майна.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта номер :119762458, від 05.04.2018 право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_1 .

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_2 вказувала, що спірна квартира була набута під час шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , який було зареєстровано 12.11.1987 у Будинку Урочистих подій м. Львова, тобто, є спільною сумісною власністю подружжя.

Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 24.02.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Школик Андрій Іванович придбав у ЗАТ фірма « НАФТОГАЗБУД» квартиру АДРЕСА_1 .

Спірне майно придбане подружжям до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи необхідно застосовувати положення КпШС України, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий введенням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Презумція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення, перелік яких передбачений ст. 16 ЦК України.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Забезпечуючи усім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Положеннями ст. ст. 316, 317, 321 Цивільного кодексу України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованих Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як вбачається зі змісту ст. ст. 48, 51, 175 ЦПК України на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно того відповідача, який зазначений в ньому. Тобто, визначення відповідача, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість,встановлення належності відповідача й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (17 квітня 2018 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 523/9076/16-ц, провадження № 14-61цс18).

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.

Відповідно до пункту 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Сторонами у справі про визнання прилюдних торгів недійсними є продавець відділ державної виконавчої служби в особі спеціалізованої організації, що організовує та проводить їх за договором із державною виконавчою службою, і покупець учасник прилюдних торгів, для яких настали наслідки угоди і можуть наступати наслідки визнання угоди недійсною.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові з підстав пропуску ОСОБА_2 . встановленого законом трьохрічного строку позовної давності, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що електронні торги є договором купівлі-продажу, однак до справи не залучено, як відповідача, сторону цього договору покупця нерухомого майна, тобто, нового власника спірної квартири ОСОБА_1 , особи, прав якої стосується оскаржуване судове рішення.

Відповідності до вимог ч. ч. 1, 4 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, однак апеляційний суд не має повноважень залучати до участі у справі осіб, яких не було залучено при розгляді справи місцевим судом та вирішувати спір як суд першої інстанції.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381- 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 грудня 2018 року скасувати та ухвалити постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 07.11.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.