Постанова

Іменем України

18 листопада 2019 року

місто Київ

справа № 139/705/15-ц

провадження № 61-15994св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Мурованокуриловецька селищна рада, Виконавчий комітет Мурованокуриловецької селищної ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення

Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 08 листопада 2016 року у складі судді Жикевич Т. Б. та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 27 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Стадника І. М., Войтко Ю. Б., Копанчук С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У серпні 2015 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про встановлення факту дискримінації, скасування рішення та зобов`язання вчинити дії.

Позивач на обґрунтування своїх вимог посилалися на те, що з квітня 2013 року неодноразово зверталась до Мурованокуриловецької селищної ради та її виконавчого комітету як органу приватизації із заявами про надання дозволу на приватизацію квартири АДРЕСА_1 , за результатами розгляду яких селищна рада та орган приватизації ухвалювали рішення про відмову у їх задоволені, які визнавались незаконними судами Вінницької області та скасовувались. Зазначені обставини, на переконання позивача, свідчать про факт дискримінації. З урахуванням уточнень вимог позивач просила визнати факт дискримінації зі сторони Мурованокуриловецької селищної ради відносно неї, ОСОБА_1 , під час реалізації нею права на приватизацію квартири АДРЕСА_1 з усіма господарськими будівлями та спорудами, у тому числі під час прийняття рішення від 05 березня 2015 року № 979; визнати факт дискримінації з боку виконавчого комітету Мурованокуриловецької селищної ради як органу приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради стосовно ОСОБА_1 під час реалізації нею свого права на приватизацію спірної квартири; визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Мурованокуриловецької селищної ради як органу приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради від 28 липня 2015 року № 5 про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на приватизацію спірної квартири; зобов`язати Мурованокуриловецьку селищну раду та виконавчий комітет Мурованокуриловецької селищної ради як орган приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради утриматись від дій, які перешкоджатимуть ОСОБА_1 у реалізації її права на приватизацію спірної квартири; зобов`язати виконавчий комітет Мурованокуриловецької селищної ради як орган приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради провести приватизацію спірної квартири на користь ОСОБА_1 відповідно до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 29 січня 2010 року за № 109/17404.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідачі позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні внаслідок його необґрунтованості.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 08 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 27 грудня 2016 року, задоволено заяву ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 05 листопада 2015 року, це рішення скасовано. Позов ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення виконавчого комітету Мурованокуриловецької селищної ради як органу приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради від 28 липня 2015 року № 5 про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на приватизацію квартири АДРЕСА_1 з усіма господарськими будівлями та спорудами визнано незаконним та скасовано. У задоволені інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про стягнення із сторін судового збору.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, керувався тим, що рішення Мурованокуриловецької селищної ради від 05 березня 2015 року № 979 «Про включення до переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації», на яке позивач посилався як на підставу відмови їй у приватизації, визнано протиправним та скасовано у березні 2016 року. Також відповідачем не доведено того, що рішення органу приватизації житлового фонду від 28 липня 2015 року № 5 «Про відмову в наданні дозволу на приватизацію квартири» є обґрунтованим та законним у частині того, що позивач та члени її сім`ї втратили право на користування спірним жилим приміщенням, оскільки доказів на підтвердження такої обставини суду не надано.

Відмовляючи у задоволенні позову у частині встановлення факту дискримінації, суд керувався тим, що позивач не довела, що рішення і дії Мурованокуриловецької селищної ради та виконавчого комітету Мурованокуриловецької селищної ради як органу приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради стосовно позивача під час реалізації нею свого права на приватизацію квартири містять будь-які ознаки дискримінації.

Вимоги позивача про зобов`язання відповідачів утриматись від дій, які будуть перешкоджати у реалізації права позивача на приватизацію квартири, заявлені передчасно, оскільки порушення цих прав ОСОБА_1 . ще не відбулось, а лише існують припущення можливості вчинення таких дій з боку відповідача у майбутньому.

Відмовляючи у задоволенні позову про зобов`язання відповідача прийняти рішення про приватизацію спірної квартири на користь позивача, суд керувався тим, що такий спосіб не передбачений статтею 16 ЦК України чи іншим законом, оскільки така вимога передбачає втручання суду у передбачені законом виключні повноваження уповноваженого органу, що є неприпустимим. До суду може бути оскаржене рішення уповноваженого органу, ухвалене за результатами повторного розгляду заяви ОСОБА_1 у зв`язку із скасуванням попереднього рішення від 28 липня 2015 року, прийнятого за нею, проте суд не вправі вирішувати за такий орган, яке саме рішення йому прийняти.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_1 , не погодившись із судовими рішенням, у січні 2017 року подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині відмови у позові про зобов`язання відповідача провести приватизацію спірної квартири на користь ОСОБА_1 , ухвалити нове рішення у цій частині про задоволення позову, в іншій частині рішення залишити без змін.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась неправильним застосуванням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права й порушенням норм процесуального права. Заявник зазначає, що суди зробили необґрунтований висновок про те, що зобов`язання відповідача провести приватизацію спірної квартири на користь заявника призведе до втручання суду у передбачені законом виключні повноваження уповноваженого органу. На переконання заявника, нею виконані усі вимоги, передбачені законом, отже відмова позивача у здійсненні приватизації на її користь є незаконною, а тому вимога про зобов`язання провести приватизацію є обґрунтованою. Також зазначила про безпідставність стягнення з неї за рішенням судового збору.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 січня 2017 року у справі відкрито касаційне провадження.

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У підпункті 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Цивільну справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у квітні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені у статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року

№ 1618-IV) (далі - ЦПК 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що оскаржувані судові рішення відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним у статті 213 ЦПК України 2004 року, а отже, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 08 липня 2015 року у справі № 139/371/15-ц, яке набрало законної сили, зобов`язано виконавчий комітет Мурованокуриловецької селищної ради як орган приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради розглянути заяву ОСОБА_1 від 19 грудня 2014 року у спосіб, визначений Законом України

«Про приватизацію державного житлового фонду» та Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396. Дії голови виконавчого комітету Мурованокуриловецької селищної ради як органу приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради, які пов`язані із розглядом заяви ОСОБА_1 від 22 квітня 2015 року, визнано незаконними та зобов`язано голову виконавчого комітету Мурованокуриловецької селищної ради, як органу приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради, розглянути заяву ОСОБА_1 від 22 квітня 2015 року у спосіб, визначений Законом України «Про звернення громадян».

28 липня 2015 року органом приватизації житлового фонду Мурованокуриловецької селищної ради Вінницької області прийнято рішення № 5 про відмову в наданні дозволу на приватизацію житлової квартири АДРЕСА_1 .

Однією з підстав для прийняття рішення про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на приватизацію квартири стало рішення Мурованокуриловецької селищної ради від 05 березня 2015 року № 979 «Про включення до переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації».

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2016 року, ухваленою у справі №139/553/15-а за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Мурованокуриловецької селищної ради про визнання протиправними дій та скасування рішення дії Мурованокуриловецької селищної ради, пов`язані із прийняттям рішення від 05 березня 2015 року № 979 «Про заборону відчуження у будь-який спосіб квартири АДРЕСА_1 та включення її до переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації», визнано протиправними, а зазначене рішення скасовано. Постанова апеляційного адміністративного суду набрала законної сили.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Згідно з частиною другою статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Згідно з частиною четвертою статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Відповідно до положень статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється у спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Згідно з пунктом 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 січня 2010 року за № 109/17404, громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; довідка про склад сім`ї та займані приміщення; копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява - це згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі.

З урахуванням наведеного, враховуючи, що судами встановлено, що рішення Мурованокуриловецької селищної ради від 05 березня 2015 року № 979

«Про включення до переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації», на яке відповідач посилався як на підставу відмови позивачу у приватизації, визнано протиправним та скасовано, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо безпідставності відмови в оформленні приватизації спірної квартири на користь позивача.

Водночас, суди обґрунтовано зазначили, що позовна вимога про зобов`язання відповідача здійснити приватизацію спірної квартири на користь саме позивача не підлягають задоволенню, оскільки є формою втручання в дискреційні повноваження іншого органу та виходить за межі завдань цивільного судочинства.

Враховуючи наведене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Доводи касаційної скарги щодо протиправного стягнення з позивача судового збору Верховний Суд визнає також необґрунтованими, оскільки під час вирішення зазначеного процесуального питання судом обґрунтовано застосовані правила статті 88 ЦПК України 2004 року, враховуючи, що позов задоволено частково.

Під час вирішення зазначеної справи Верховним Судом також враховано, що відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 200/18858/16-ц (провадження № 14-165цс18) рішення судів першої та апеляційної інстанцій, яким вирішено позов про визнання відмови у приватизації незаконною та зобов`язання вчинити певні дії залишено без змін. У зазначеній справі спір розглянутий за інших фактичних обставин, при цьому, Велика Палата Верховного Суду, переглядаючи рішення у межах доводів касаційної скарги, не висловлювала правової позиції щодо застосування норм права, обов`язкової під час розгляду цієї справи, щодо можливості зобов`язати орган приватизації провести приватизацію на користь певної фізичної особи.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Таким чином, доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних рішень судових рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 08 листопада 2016 року та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 27 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

А. С. Олійник

В. В. Яремко