Постанова

Іменем України

06 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 367/661/16-ц

провадження № 61-6523 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідачі: ОСОБА_2 , фізична особа-підприємець ОСОБА_3 ;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області у складі судді Мікуліна А. В. від 16 серпня 2016 року

та ухвалу Апеляційного суду Київської області у складі колегії суддів: Матвієнко Ю. О., Волохова Л. А., Мельника Я. С., від 24 листопада 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України

у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_3 про стягнення авансового платежу та грошових коштів за неякісні послуги.

Позовна заява мотивована тим, що 29 березня 2015 року між нею та ОСОБА_2 було укладено попередній договір, за умовами якого вони зобов'язались до 01 жовтня 2015 року укласти договір купівлі-продажу належної ОСОБА_2 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 . При укладенні цього договору вона передала ОСОБА_2 у рахунок майбутнього платежу грошові кошти в еквіваленті 2 тис. доларів США, про що зазначено у пункті 2.2. договору. У подальшому з`ясувалося, що інформація про стан житлового будинку не відповідає дійсності, а тому вона від укладення договору купівлі-продажу чистини житлового будинку відмовилися, проте ОСОБА_2 грошові кошти, сплачені за попереднім договором, повертати відмовляється. Отже, ця сума є авансом, яка підлягає поверненню у силу статті 570 ЦК України

Крім того, 29 березня 2015 року між нею та ФОП ОСОБА_3 було укладено договір про надання інформаційно-консультаційних послуг щодо придбання нерухомого майна, за умовами якого вона сплатила йому

24 840 грн. Разом з тим, ФОП ОСОБА_3 фактично ніякої роботи за договором не виконав, а надані ним послуги були неякісними.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд: стягнути з ОСОБА_2 на її користь 49 680 грн у рахунок повернення авансового платежу за попереднім договором від 29 березня 2015 року; стягнути

з ФОП ОСОБА_3 на її користь 24 840 грн, сплачених нею за договором про надання інформаційно-консультаційних послуг щодо придбання нерухомого майна від 29 березня 2015 року.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 16 серпня

2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто

з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 49 680 грн. У задоволенні позову до ФОП ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна не був нотаріально посвідчений та не було здійснено його державної реєстрації, а тому згідно з нормами ЦК України він вважається таким, що неукладений й не створює юридичних наслідків для сторін договору. У зв'язку з цим сплачена позивачкою грошова сума ОСОБА_2 знаходиться в останнього безпідставно, тобто без достатньої правової підстави (стаття 1212 ЦК України).

Відмовляючи у задоволенні позову до ФОП ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що ФОП ОСОБА_3 не виконав умови договору про надання інформаційно-консультаційних послуг щодо придбання нерухомого майна від 29 березня 2015 року, чи надав неякісні послуги по вказаному договору.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2016 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відхилено. Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 16 серпня 2016 року залишено без змін.

Погоджуючись із висновками районного суду, апеляційний суд також зазначив, що при укладенні 29 березня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 попереднього договору купівлі у майбутньому частини житлового будинку, сторонами не були додержані вимоги закону про його нотаріальне посвідчення, а тому такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України), а, відтак, ніяких прав і обов`язків за вказаним договором у сторін не виникло і кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Також апеляційний суд погодився із висновками районного суду про те,

що позивачкою не доведено невиконання ФОП ОСОБА_3 умов договору про надання інформаційно-консультаційних послуг щодо придбання нерухомого майна, або надання ним послуг неналежної якості, що в силу статей 10, 60 ЦПК України 2004 року є її процесуальним обов'язком.

Короткий зміст касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

ОСОБА_1 судові рішення не оскаржила, а тому судові рішення переглядаються в межах доводів касаційної скарги (частина перша статті 400 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 27 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її матеріали з Ірпінського міського суду Київської області.

У лютому 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

У червні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палити Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_3 про стягнення авансового платежу та грошових коштів за неякісні послуги призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій застосували до спірних правовідносин положення статті 657 ЦК України у редакції 2010 року та не звернули уваги на те, що вимога щодо держаної реєстрації договорів купівлі-продажу нерухомого майна була скасована Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

У зв'язку з цим суди безпідставно послалися на положення статей 203,

215, 638 ЦК України щодо недійсності правочину, чи його неукладеності. Крім того, суди не врахували, що за умовами попереднього договору

від 29 березня 2015 року сторони узгодили, що покупець зобов'язаний, зокрема сплатити гарантійну суму (завдаток), вказану у пункті 2.2. цього договору. Зазначене спростовує доводи позивачки про те, що сплачена нею сума відповідачу є авансом. При цьому у пункті 5.1. попереднього договору зазначено, що у разі неукладення договору купівлі-продажу у строк не пізніше до 01 жовтня 2015 року з причин, залежної від покупця, гарантійна сума залишається у розпорядженні продавця в якості неустойки. Саме з вини позивачки договір купівлі-продажу нерухомого майна було не укладено, оскільки вона відмовилася сплачувати попередньо узгоджену суму. Також суди вийшли за межі позовних вимог, оскільки позивачка на положення статті 1212 ЦК України у своїй позовній заяві не посилалася.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

29 березня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено попередній договір, за умовами якого вони зобов'язались

до 01 жовтня 2015 року укласти договір купівлі-продажу належної ОСОБА_2 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 (а. с. 5-7).

При укладенні цього договору ОСОБА_1 передала ОСОБА_2

у рахунок майбутнього платежу грошові кошти в еквіваленті 2 тис. доларів США, про що зазначено у пункті 2.2. договору.

У подальшому позивачкою з`ясувано, що інформація про стан житлового будинку не відповідає дійсності, а тому ОСОБА_1 від укладення договору купівлі-продажу чистини житлового будинку відмовилися, проте ОСОБА_2 грошові кошти, сплачені за попереднім договором, повертати відмовляється.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила суд стягнути

з ОСОБА_2 на її користь грошові кошти у розмірі 49 680 грн, що еквівалентно 2 тис. доларів США, у рахунок повернення авансоваго платежу, оскільки на виконання попереднього договору основний договір купівлі-продажу житлового будинку укладено не було. При цьому позивачка посилалася на положення статті 570 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Вимог про стягнення з відповідача безпідставно отриманих коштів на підставі статті 1212 ЦК України ОСОБА_1 не заявляла.

Проте суди, задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , послалися на положення статті 1212 ЦК України, яка регулює правовідносини щодо набуття майна без достатньої правової підстави, чим вийшли за межі позову, що є порушенням принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства (статті 10, 11 ЦПК України 2004 року).

При цьому районний суд виходив із неукладеності попереднього договору, застосувавши положення статей 638, 657 ЦК України, а апеляційний суд - із мотивів нікчемності попереднього договору (частина перша статті 220 ЦК України), не змінивши і не скасувавши при цьому рішення районного суду.

А таких вимог заявлено не було.

Таким чином, суди невірно встановили правову природу правовідносин, які виникли між сторонами, оскільки не врахували, що між ними наявні договірні правовідносини щодо купівлі-продажу у майбутньому нерухомого майна, що виключає можливість застосування положення статті 1212 ЦК України.

При цьому у разі неукладення основного договору купівлі-продажу, задля чого укладався попередній договір, норми ЦК України спеціально передбачають правові наслідки цього і ними не є застосування положень статті 1212 ЦК України.

Так, відповідно до частини першої та третьої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Частиною першою статті 546 ЦК України визначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу будинку.

Оскільки договір купівлі-продажу будинку, який за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, передана ОСОБА_1 грошова сума ОСОБА_2 в еквіваленті

2 тис. доларів США, (49 680 грн) є авансом, який підлягає поверненню позивачці, а не завдатком.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 13 лютого 2013 року № 6-176цс12, і є незмінним.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 підлягають скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з інших правових підстав.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку з цим з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 496, 80 грн судового збору, сплаченого останньою за подання позовної заяви.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 16 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2016 року

в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення авансового платежу скасувати.

Позов ОСОБА_1 в частині вимог до ОСОБА_2 про стягнення авансового платежу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 49 680 грн авансового платежу.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь

ОСОБА_1 496,80 грн (чотириста дев`яносто шість гривень) на відшкодування судового збору, сплаченого за подання позовної заяви.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк