КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 2-713/12 Головуючий 1 інстанція -Орда О.О.
П О С Т А Н О В А

іменем України

31жовтня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Кулікової С.В.

за участю секретаря: Климчук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Першого заступника прокурора Київської області на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 березня 2017 року у справі за позовом Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Державної інспекції сільського господарства в Київській області до ОСОБА_1 , третя особа: Державне підприємство «Центр Державного земельного кадастру» про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки і скасування їх державної реєстрації, визнання права власності на земельні ділянки за державою в особі Іванковичівської сільської ради та зобов`язання повернути земельні ділянки,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2010 року Васильківський міжрайонний прокурор Київської області звернувся до суду в інтересах держави з позовом, в якому просив визнати недійсними видані на ім`я ОСОБА_1 державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 2, кадастровий №:04:001:0007 та державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 1, кадастровий №:04:001:0008, скасувати їх державну реєстрацію, визнати право власності на вказані земельні ділянки за державою в особі Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області та зобов`язати ОСОБА_1 передати вказані земельні ділянки державі в особі Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області.

Обгрунтовуючи вимоги, позивач посилався на те, що Іванковичівський сільський голова ОСОБА_2 всупереч вимог законодавства, шляхом підробки рішень сесії Іванковичівської сільської ради, незаконно надав у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,250 га кадастровий №:04:001:0007, та земельну ділянку площею 1,750 га кадастровий №:04:001:0008, після чого на підставі вказаних підроблених рішень відповідачем 01 листопада 2004 року отримано державні акти серії ЯБ № 2 та серії ЯБ № 1.

Враховуючи те, що рішення органу місцевого самоврядування про передачу у власність земельних ділянок на сесії сільської ради не приймалось та є підробленим особою, яка на той час обіймала посаду сільського голови, позивач просив суд визнати видані на ім`я відповідача державні акти на земельні ділянки недійсними, скасувати їх державну реєстрацію та повернути земельні ділянки у власність держави.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, перший заступник прокурора Київської області подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор посилався на те, що судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що рішення, на підставі якого ОСОБА_1 отримав у власність спірні земельні ділянки, органом місцевого самоврядування не приймалося, через що у відповідача відсутні правові підстави для володіння та користування ділянками.

Справа слухалася судами різних інстанції неодноразово.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Згідно з положеннями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 листопада 2004 року на ім`я ОСОБА_1 видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд серії ЯБ № 2 на підставі рішення Іванковичівської сільської ради 17 сесії 24 скликання від 30.09.2004 року (том 1, а.с.14), та державний акт на право власності на земельну ділянку площею 1,750 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства серії ЯБ № 1 на підставі рішення Іванковичівської сільської ради 17 сесії 24 скликання від 30.09.2004 року (том 1, а.с.15).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що прокурором не було належним чином доведено факту незаконності передачі спірних земельних ділянок у власність відповідача.

Крім цього, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції також зазначив, що прокурором невірно визначено орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Однак з вищенаведеними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційної інстанції погодитись в повній мірі не може, виходячи з наступного.

У справі, яка переглядається, колегією суддів достовірно встановлено, що позивач звернувся до суду у серпні 2010 року, посилаючись на необхідність захисту прав та інтересів держави стало відомо лише у травні 2010 року за результатами закриття кримінального провадження щодо сільського голови Іванковичівської сільської ради ОСОБА_2 , у зв`язку із смертю відповідно до п.8 ч.1ст 6 КПК України.

Рішенням 16 сесії 24 скликання Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області б/н від 20.08.2004 року надано згоду на відведення земельних ділянок лісового фонду в оренду без права вирубки дерев в довгострокову оренду для ведення особистого підсобного господарства.

Згідно додатку № 1 до вказаного рішення серед громадян, яким передаються земельні ділянки в довгострокову оренду вказано ім'я ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) площа земельної ділянки 2,0 га.

Крім того судом першої інстанції було встановлено, що у кримінальну провадженні за обвинуваченням ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 от. 364, ч. 2 ст. 366 КК України було встановлене незаконне вилучення із земель запасу Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області земельну ділянку, загальною площею 16,176 га.

Земельні ділянки, надані ОСОБА_1 належали до цих земель запасу.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 спірними земельними ділянками до отримання державних актів не користувався, а тому рішенню 17 сесії 24 скликання Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області б/н від 30.09.2004 року мало б передувати рішення про дозвіл на розробку проекту відведення.

Натомість такого рішення не приймалось, а замість нього приймалось рішення 16 сесії 24 скликання Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області б/н від 20.08.2004 року про надання згоди на відведення земельних ділянок лісового фонду в оренду без права вирубки дерев в довгострокову оренду для ведення особистого підсобного господарства.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, вважає, що суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та прийшов до висновку про відмову у задоволені позовних вимог прокурора з підстав невірно визнаного органу уповноваженого державою у відповідних спірних правовідносинах.

Таким чином, підставами для відмови у задоволені позову треба вважати пропущення строку позовної давності прокурором.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Положеннями статті 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункті 4 частини першої цієї статті зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Однак зазначена за своєю суттю направлена на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, яку покликані підтримувати норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб`єктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред`являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, а на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Таким чином, на переконання колегії суддів порушення законодавства з боку державних органів не можуть бути підставою для порушення прав громадян, адже наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленого цим Кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Отже, колегія суддів виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, приходить до висновку, про необхідність відмови у задоволені позовних вимог прокурора з підстав пропуску строку позовної давності.

На підставі викладеного, колегія вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам справи, нормам матеріального права, а тому не може бути залишеним без змін, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, про відмову у позові

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Керуючись ст.ст. 374, 376,367, 374, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 березня 2017 скасувати та ухвалити по справі нове рішення.

У задоволені позову Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Державної інспекції сільського господарства в Київській області до ОСОБА_1 , третя особа: Державне підприємство «Центр Державного земельного кадастру» про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки і скасування їх державної реєстрації, визнання права власності на земельні ділянки за державою в особі Іванковичівської сільської ради та зобов`язання повернути земельні ділянки відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: Н.В. Ігнатченко

С.В. Кулікова