Номер провадження: 22-ц/813/857/19
Головуючий у першій інстанції Погрібний С.О.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів: Сегеди С.М., Гірняк Л.А.

з участю секретаря Ткачука В.О.

учасники справи:

позивач публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»

відповідач Стаханов ОСОБА_1

третя особа ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 серпня 2016 року, ухваленого під головуванням судді Погрібного С.О., -

встановив:

У червні 2015 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (надалі ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з позовом, який згодом був уточнений та остаточно поданий до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що між банком та ОСОБА_2 24.07.2013 року укладено договір кредиту № 670МS1, відповідно до умов якого позивач зобов`язався надати позичальнику тимчасово на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 4 323 630,47 гривень.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між банком та ОСОБА_3 24.07.2013 року був укладений договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_3 передав в іпотеку нежитлові приміщення магазину, загальною площею 104,0 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої зобов`язання позивач виконав належним чином в повному обсязі, проте, ОСОБА_3 умови кредитного договору виконані не були, в зв`язку з чим станом на 23.03.2015 року у нього виникла заборгованість у розмірі 4 889 068,68 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом 4 268 568,29 грн.; заборгованості за відсотками 619 500,39 грн.

На підставі викладеного, позивач просив в рахунок погашення за договором кредиту №670МS1 від 24 липня 2013 року, укладеним між банком та ОСОБА_2 заборгованості в розмірі 4 889 068,68 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме, нежитлові приміщення магазину, загальною площею 104,0 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та належать ОСОБА_3 на праві власності на підставі свідоцтва, серії НОМЕР_1 , про право власності, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради 21 червня 2005 року, зареєстрованого КП «ОМБТІ та РОН» 05 липня 2005 року, в кн. 45неж-40, номер запису: 1165, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №01, номер запису про право власності ОСОБА_3 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 1786920, шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною продажу предмету іпотеки, визначеною суб`єктом оціночної діяльності під час проведення виконавчих дій.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 серпня 2016 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволений частково. Звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за договором кредиту № 670МS1 від 24 липня 2013 року, що укладений між банком та ОСОБА_2 заборгованості в розмірі 4 889 068,68 грн., на нежитлові приміщення магазину, загальною площею 104,0 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_3 на праві власності на підставі свідоцтва серії НОМЕР_1 про право власності, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради 21 червня 2005 року, зареєстрованого КП «ОМБТІ та РОН» 05 липня 2005 року, в кн. 45неж-40, номер запису: 1165, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 01, номер запису про право власності ОСОБА_3 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 1786920, на користь ПАТ «Укрсоцбанк» шляхом проведення прилюдних торгів під час здійснення виконавчого провадження. Ціну на предмет іпотеки встановити на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» судовий збір у розмірі 3 654 грн.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову, посилаючись на те, що не з`ясовані всі обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, а також, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги ОСОБА_3 зазначив, що суд у рішенні зазначив, що відповідач був повідомлений про розгляд справи належним чином, однак повістку про виклик у судове засідання на 15.08.2016 року він отримував, крім того суд задовольняючи позовні вимоги не зазначив в резолютивній частині ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м.Одесі.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Частиною 5 ст. 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019 року, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні Апеляційного суду Одеської області.

Справа за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на розгляді у суді апеляційної інстанції перебуває з березня 2017 року (а.с. 183).

За результатами автоматичного розподілу після створення нового суду визначено склад колегії суддів: Калараш А.А., Заїкін А.П., Таварткіладзе О.М. (а.с. 4 т. 2).

В зв`язку з призначенням судді Калараша А.А. на посаду судді Верховного Суду, справа була передана на перерозподіл (а.с. 23 т. 2).

За результатами автоматичного розподілу 17.05.2019 року визначено суддю доповідача: Комлеву О.С. суддя (а.с. 24 т. 2).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05.06.2019 року цивільна справа за апеляційною скаргою ОСОБА_3 була прийнята до провадження (а.с. 26 т. 2).

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.

Поняття розумних строків розгляду справи в контексті ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нетотожне (неідентичне) поняттю процесуальних строків в національних системах права. Право Європейського Суду з прав людини є «автономним» і його тлумачення Судом Конвенції не пов`язане з тлумаченням права національними судами.

В пункті 1.6. Європейської хартії про статус суддів (Рада Європи, 1998 р.) з урахуванням положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом» зазначено, що на державу покладається обов`язок забезпечувати суддів всіма засобами, необхідними для належного виконання їхніх завдань, і зокрема, для розгляду справ в межах розумного періоду часу.

У пункті 33, 35 Рекомендації СМ/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленою Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 року, підкреслено, що кожна держава повинна виділяти судам достатньо ресурсів, приміщень та устаткування, щоб вони могли функціонувати відповідно до стандартів, викладених у ст.6 Конвенції, а також щоб судді могли ефективно працювати.

У судах має працювати достатня кількість суддів та кваліфікований допоміжний персонал.

Тому, незабезпечення належного функціонування судової системи через відсутність достатньої кількості суддів, у зв`язку з надмірним навантаженням, унеможливлює розгляд справ у строки, передбачені національним законодавством.

З урахуванням надмірного навантаження, яке виходить за межі фізичних можливостей, недостатньою кількістю суддів (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 16), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці і т.п.), суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішити питання щодо відкриття провадження у справі, призначити справу до розгляду, вирішити інші процесуальні питання, пов`язані з розглядом справи, та розглянути справу у строки, передбачені національним законом.

В судове засідання, призначене на 06 листопада 2019 року сторони не з`явилися, були сповіщені.

Таким чином, колегія суддів дійшла до висновку про розгляд справи за відсутності осіб, які були повідомлені про день та час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 24.07.2013 року між банком та ОСОБА_2 був укладений договір кредиту №670МS1, відповідно до умов якого позивач зобов`язався надати позичальнику тимчасово на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 4 323 630,47 грн. з графіком повернення кредиту, передбаченим пунктом 1.1., 1.2. договору кредиту з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 23 липня 2033 року зі сплатою 9,9 % процентів річних.

Пунктом 3.3.6 цього кредитного договору кредиту встановлено, що позичальник зобов`язаний сплачувати проценти за використання кредиту в порядку, визначеному п.п. 2.4., 2.5. вказаного договору, а також своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному п.п. 4.1-4.4. договору кредиту.

Правилом пункту 4.1 встановлено, що у разі прострочення позичальником строків погашення кредиту та/або сплати процентів, комісій, зазначених у п.п. 1.1., 2.4., 2.5, 3.3.16 цього договору, позичальник сплачує кредитору пеню в національній валюті в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період невиконання/зобов`язань за цим договором, від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, починаючи з наступного дня за днем прострочення.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між банком та ОСОБА_3 24.07.2013 року був укладений договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_3 передав в іпотеку нежитлові приміщення магазину, загальною площею 104,0 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Внаслідок порушення виконання зобов`язань за кредитним договором станом на 23.03.2015 року заборгованість позичальника склала 4 889 068,68 грн., яка складається із: суми заборгованості за кредитом 4 268 568,29 грн.; суми заборгованості за відсотками 619 500,39 грн.

Задовольняючи частково позов, ПАТ «Укрсоцбанк» ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив з того, що позивач обґрунтовано звернувся до суду з заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки відповідач не виконав свої зобов`язання по поверненню кредиту.

Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно п. п. 1 та 3 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

При цьому, що в якості забезпечення виконання позичальником зобов`язань за договором кредиту, між банком та майновим поручителем позичальника ОСОБА_3 23.07.2013 року укладено іпотечний договір, відповідно до п. 1.1. якого відповідач передав в іпотеку позивачу у якості забезпечення виконання позичальником основного зобов`язання за договором кредиту, наступне нерухоме майно: нежитлові приміщення магазину, загальною площею 104,0 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_3 на праві власності на підставі свідоцтва, серії НОМЕР_1 , про право власності, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради 21 червня 2005 року, зареєстрованого КП «ОМБТІ та РОН» 05 липня 2005 року, в кн. 45неж-40, номер запису: 1165, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №01, номер запису про право власності ОСОБА_3 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 1786920.

Окрім цього, згідно з п. 1.6 іпотечного договору ОСОБА_3 гарантував, що предмет іпотеки знаходиться у власності іпотекодавця та є його особистою приватною власністю.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон, відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, нежитлові приміщення магазину, загальною площею 104,0 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , на праві приватної власності належить ОСОБА_3 .

За змістом ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно зі ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

За правилом ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з п. 4.5 розділу 5 договору іпотеки іпотекодержатель у разі виникнення у нього права на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки на власний розсуд звертає на предмет іпотеки на підставі рішення суду, або виконавчого напису нотаріуса.

За правилом ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до п. 38 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у випадку, якщо іпотекодержатель не реалізував способів позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав би передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов`язання (стаття 37 Закону України «Про іпотеку»), він має право звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до статті 39 цього Закону.

Відповідно до правила ч.ч. 6, 7 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Розподіл коштів від продажу предмета іпотеки між іпотекодержателем та іншими особами, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, здійснюється відповідно до встановленого пріоритету та розміру цих прав чи вимог. Решта виручки повертається іпотекодавцю.

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

На підставі викладеного, суд дійшов до вірного висновку про необхідність звернення стягнення на предмет іпотеки нежитлового приміщення магазину, загальною площею 104,0 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів не суперечить вимогам статі 33 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до п.1.2 розділу 1 іпотечного договору заставна вартість предмету іпотеки була визначена сторонами в розмірі 1 612 062 грн.

Судом враховано, що сума заборгованості відповідача перед позивачем складає 4 889 068,68 грн., що належним чином не заперечене відповідачем й є сумою більшою, аніж вартість предмета іпотеки.

Згідно зі ст.11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов`язанням.

Суд вірно зазначив, що боржником за основним зобов`язанням порушено договірні зобов`язання перед позивачем, а вартість предмета застави не перевищує загальну суму заборгованості відповідача перед позивачем, на підставі чого було звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів за ціною, визначеною незалежним експертом оціночної діяльності на рівні, не нижчому звичайної ціни на цей вид майна.

Згідно з абз. 1 п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» суд, визначаючи початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що суд у рішенні зазначив, що відповідач був повідомлений про розгляд справи належним чином, однак повістку про виклик у судове засідання на 15.08.2016 року він не отримував, що підтверджується матеріалами справи, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки у відповідності до матеріалів справи ОСОБА_3 неодноразово повідомлявся про слухання справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, так само апелянт був повідомлений і про розгляд справи, призначеної на 15.08.2016 року належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 99, 137, 140, 148 т. 1 ).

Доводи про те, що суд задовольняючи позовні вимоги не зазначив в резолютивній частині ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, колегія суддів вважає також безпідставними, оскільки в резолютивній частині рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, що і було зроблено судом (п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 11 листопада 2019 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Л.А. Гірняк