Постанова

Іменем України

30 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 640/18227/16-ц

провадження № 61-30055св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 25 травня 2017 року у складі колегії суддів: Кругової С. С., Колтунової А. І., Пилипчук Н.П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, заперечень на позов і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4 , про визнання правочину недійсним, посилаючись на те, що 09 лютого 2006 року, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_4 , вона придбала житловий будинок АДРЕСА_1 житловою площею на час придбання 15,3 кв. м. ОСОБА_4 побудував кілька поверхів будинку № 29 і у 2008 році вона отримала технічний паспорт на практично на новий будинок загальною площею 411,6 кв. м, житловою площею 233,2 кв. м. При цьому у 2007 році її шлюб з ОСОБА_4 було розірвано. 10 травня 2006 року між нею, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір № 3 про дольову участь в будівництві об`єкта, згідно з яким пайщики приймають дольову участь у здійсненні робіт з будівництва будинку АДРЕСА_1 , а саме: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 25 % кожний, а вона - 50 % від кошторисної вартості робіт. Дольова участь сторін договору вважалася існуючою на підставі начебто фінансування будівництва відповідачами протягом 2006-2008 років, проте ніяких коштів сторони не залучали, договір від 10 травня 2006 року № 3 складено заднім числом та під психологічним тиском і погрозами з боку ОСОБА_5 , який є сином відповідачів. Істотною умовою договору дольової участі у будівництві є розмір грошового внеску, оскільки пайовим або дольовим будівництвом називається форма інвестиційної діяльності, при якій забудовник для зведення того або іншого об`єкта залучає грошові кошти громадян. 21 листопада 2008 року сторони підписали нотаріально посвідчений акт виконаних робіт за договором від 10 травня 2006 року № 3, в якому зазначено дольову участь відповідачів по 25 % кожного. Оскільки пунктом 2.5 договору від 10 травня 2006 року № 3 передбачено набуття учасниками дольового будівництва права власності на частки об`єкта, то зазначений договір мав відповідати вимогам Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» та Закону України «Про інвестиційну діяльність», нормами яких передбачено обов`язкове оформлення іпотеки, інвестування та фінансування будівництва виключно через фонди фінансування будівництва, фонди операцій з нерухомістю, інститути спільного інвестування, недержавні пенсійні фонди, а також через випуск безпроцентних (цільових) облігацій, за якими базовим товаром виступає одиниця такої нерухомості. Враховуючи викладене, а також те, що договір від 10 травня 2006 року № 3 не відповідає вищевказаним вимогам законодавства України, ОСОБА_1 просила визнати його недійсними.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_4 зазначив, що договір від 10 травня 2006 року № 3 не містить істотних умов та додаткових угод, графіків, тому не може вважатися укладеним і підстави для визнання його недійсним відсутні.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 08 лютого 2017 року у складі судді Сенаторова В. М. в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що договір про дольову участь у будівництві об`єкта дольової власності від 10 травня 2006 року № 3 не містить істотних умов, додаткових угод та графіків, тому він вважається неукладеним. Невчинений правочин не може бути визнаний недійсним і до нього не застосовуються наслідки недійсності. Підписаний ОСОБА_1 та нотаріально посвідчений акт виконаних робіт від 21 листопада 2008 року не містить вартості робіт, строків їх виконання, сум грошових коштів, тому не підтверджує тих обставин, що сторони дійшли згоди щодо істотних умов договору, за яким він вважається укладеним. Законом України «Про інвестиційну діяльність» передбачено умову договору про фінансування пайовиками будівництва об`єкта житлового будівництва виключно через фонди фінансування будівництва, інші фонди та інститути, однак договором від 10 травня 2006 року № 3 передбачено фінансування будівництва житлового будинку через основного пайовика - фізичну особу. За відсутності в договорі обов`язкової сторони - фонду фінансування будівництва - сторони не могли дійти згоди щодо його істотних умов, що в розумінні статті 638 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) свідчить про неможливість укладення договору.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 25 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено. Рішення Київського районного суду міста Харкова від 08 лютого 2017 року скасовано. В задоволенні позову відмовлено з інших підстав.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач не надала доказів на підтвердження позовних вимог щодо недійсності правочину в розумінні статей 203, 215 ЦК України. Укладений між сторонами договір є договором про сумісну діяльність, він містить відомості щодо предмета договору та умови, визначені законом як істотні для даного виду правочинів. Тому висновки суду першої інстанції про те, що договір неукладений, не відповідають обставинам справи. Доводи позивача про підписання оспорюваного договору не 10 травня 2006 року, а 21 листопада 2008 року, не ґрунтуються на належних і допустимих доказах, а лише на її поясненнях і поясненнях третьої особи, тоді як цей факт повинен доводитися судовою експертизою. Висновок суду першої інстанції про невідповідність договору вимогам Закону України «Про інвестиційну діяльність» та Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» є помилковим, оскільки спірний договір не є договором про інвестиційну діяльність.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У липні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Апеляційного суду Харківської області від 25 травня 2017 року, а рішення Київського районного суду міста Харкова від 08 лютого 2017 року залишити в силі.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що апеляційний суд неповно з`ясував обставини справи, не дослідив у повному обсязі доказів і не звернув уваги на те, що рішенням Апеляційного суду Харківської області від 26 червня 2017 року у справі № 640/15545/14-ц за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про компенсацію вартості частки майна та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання договору, вчиненого під впливом насильства, недійсним було встановлено факт підписання спірного договору саме 21 листопада 2008 року. Суд першої інстанції правильно застосував Закон України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» та

відмовив у задоволенні позову у зв`язку з неукладенням договору про дольову участь у будівництві об`єкта дольової власності від 10 травня 2006 року № 3.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 липня 2017 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Київського районного суду міста Харкова.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

25 травня 2018 року справу № 640/18227/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 10 травня 2006 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір № 3 про дольову участь у будівництві об`єкта дольової власності.

Відповідно до пункту 1.1 договору його предметом є будівництво об`єкта дольової власності, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , хоча ОСОБА_1 належав на праві власності будинок АДРЕСА_1 .

Пунктом 2.2 договору передбачено, що пайщики беруть пайову участь у виконанні робіт з будівництва об`єкта. Оплата здійснюється шляхом передачі готівкою основному пайщику з формулюванням «передача грошей в рахунок оплати частки витрат на будівництво будинку в АДРЕСА_1 ».

Згідно з пунктом 2.3 договору кожен з пайщиків ( ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ) бере пайову участь у розмірі 25 %, а основний пайщик ( ОСОБА_1 ) - 50 % від кошторисної вартості робіт з будівництва всього об`єкта.

Відповідно до статті 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.

Договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності (стаття 1131 ЦК України).

Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (частина перша статті 216 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Стаття 3 ЦК України презюмує свободу договорів разом із рівністю учасників цивільних відносин, а також справедливість, добросовісність та розумність як загальні засади цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Правовою підставою свого позову в цій справі ОСОБА_1 зазначила частину першу статті 203 ЦК України з посиланням на те, що зміст оспорюваного правочину суперечить вимогам Закону України «Про інвестиційну діяльність» та Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю».

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Скасовуючи рішення місцевого суду та задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що укладений між сторонами договір не є договором про інвестиційну діяльність, тому вимоги Закону України «Про інвестиційну діяльність» та Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Встановивши, що оспорюваний договір містить відомості щодо його предмета та умови, визначені законом як істотні для даного виду договору (про спільну діяльність), апеляційний суд правильно виходив з відсутності правових підстав вважати його неукладеним.

Факт підписання договору від 10 травня 2006 року № 3 про дольову участь в будівництві об`єкта дольової власності ОСОБА_1 не заперечувала. Укладаючи цей договір та підписуючи його, сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору, зокрема визначили умови, після виконання яких сторони підписують тристоронній акт, яким підтверджують факт повного виконання договору.

Зобов`язання за вищевказаним договором зі сплати пайових внесків виконано у повному обсязі, що підтверджується нотаріально посвідченим актом виконаних робіт від 21 листопада 2008 року, складеним та підписаним сторонами договору.

Позивач не довела належними і допустимими доказами наявності передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання оспорюваного договору недійсним.

Відповідно до статті 57 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Частиною першою статті 58 ЦПК України 2004 року передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 59 ЦПК України 2004 року обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 60 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що оспорюваний договір від 10 травня 2006 року насправді було підписано позивачем 21 листопада 2008 року, не можуть бути підставою для висновку про його неукладення та ухвалення судового рішення про відмову в задоволенні позову, оскільки судами обох попередніх інстанцій встановлено, що ці обставини позивачем не доведено. Ці доводи зводяться до переоцінки доказів, що перебуває за межами компетенції суду касаційної інстанції.

Посилання заявника на те, що рішенням Апеляційного суду Харківської області від 26 червня 2017 року у справі № 640/15545/14-ц за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про компенсацію вартості частки майна та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання договору, вчиненого під впливом насильства, недійсним, було встановлено факт підписання оспорюваного договору 21 листопада 2008 року, не заслуговують на увагу, оскільки це рішення ухвалено після прийняття оскаржуваного рішення апеляційного суду в цій справі. Крім того, рішенням у справі № 640/15545/14-ц зазначена обставина визнана такою, що не може бути достатньою підставою для висновку про укладення договору ОСОБА_1 під впливом насильства.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість оскаржуваних в касаційному порядку судових рішень на час їх ухвалення і не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржуване рішення суду апеляційної інстанцій відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Оскільки апеляційним судом рішення суду першої інстанції скасоване у повному обсязі, то вимоги заявника про скасування рішення місцевого суду не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 25 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук

М. Ю. Тітов