КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №375/148/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

за участю секретарів судового засідання Лугового Р.В., Голопапи Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рокитнянського районного суду Київської області, ухвалене під головуванням судді Нечипоренка Л.М. 17 травня 2019 року,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Органу опіки та піклування Рокитнянської районної державної адміністрації, третя особа: ОСОБА_3 , Орган опіки та піклування Новгород-Сіверської державної районної адміністрації Чернігівської області про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини,-

встановив:

В лютому 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, у якому просила розірвати шлюб з ОСОБА_1 та визначити місце проживання малолітньої дочки ОСОБА_4 з нею.

Вимоги обґрунтовує тим, що 10 грудня 2015 року сторони зареєстрували шлюб, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась дочка ОСОБА_4 .

До 15 червня 2016 року сторони проживали в орендованій квартирі в м.Новгород-Сіверський Чернігівської області, проте відповідач забрав дитину та переїхав з нею до своїх батьків в с.Форостовичі Новгород-Сіверського району Чернігівської області, позивач також вимушена була переїхати до цього помешкання.

Вказує, що у зв`язку із загостренням стосунків із родиною відповідача наприкінці червня 2016 року переїхала до своїх батьків в смт. Рокитне Київської області.

Згоди щодо місця проживання дитини сторонами не досягнуто, при цьому відповідачем чиняться перешкоди у спілкуванні з нею.

Посилаючись на припинення шлюбних відносин і формального значення шлюбу, перебування у стосунках з іншим чоловіком, з яким має намір створити сім`ю, а також у зв`язку із вагітністю, просить його розірвати.

Також зазначає, що дитина в силу свого віку має перебувати з матір`ю, за місцем проживання матері дитині забезпечені всі необхідні умови для розвитку та проживання, мати може весь час проводити з дитино.

Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 17 травня 2019 року вирішено:

розірвати шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Новгород-Сіверського міськрайонного управління юстиції у Чернігівській області;

визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 з матір`ю ОСОБА_2 .

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення в частині визначення місця проживання дитини скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог, залишивши її проживати разом з батьком.

В апеляційній скарзі посилається на неправильне встановлення судом обставин щодо його відношення до позивача. Вказує, що жодного разу не застосовував до позивача фізичної сили. Так, зазначає, що в ніч з 16 на 17 червня 2017 року в нього була нічна зміна, перебуваючи на роботі йому зателефонувала сусідка і повідомила, що дитина постійно кричить. Прибувши до дому виявив, що позивач вийшла з квартири та пішла вживати пиво. На відповідні зауваження з приводу обставин, що склалися, влаштувала істерику, викликала поліцію. Вказує, що зателефонував матері позивача, вона приїхала 17 червня 2016 року та саме вона завдала позивачу тілесних ударів, які згодом видали за такі, що нанесені ним.

Посилається на показання свідка ОСОБА_6 , яка зазначила, що позивач в силу свого молодого віку на момент народження дитини (17 років) не була готова до материнства, у зв`язку із чим дитину доглядав він та ОСОБА_6 .

Зазначає, що соціальні виплати у зв`язку із народженням дитини позивач витрачала на власні потреби, у зв`язку із чим такі виплати були припинені.

Щодо тверджень позивача, що їй не дозволяють бачитись з дитиною, вказує, що в період окремого проживання позивач двічі приїжджала в місцевість, де проживає дитина, проте за власною волею проводила з нею не більше 20 хвилин.

Окрім того, зазначає, що в період перебування дитини в лікарні протягом 2 тижнів позивач не відвідувала її та станом здоров`я не цікавилась.

Вказує, що висновки суду при вирішенні справи не ґрунтуються на положеннях ст.161 СК України, а саме суд не вирішував питання про ставлення батьків до дитини, натомість удався до його характеристики (друге одруження) та вказав про проживання дитини з мачухою.

Вказує на неможливість застосування Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року з підстав, що зазначені у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №402/428/16-ц.

Зазначає, що суд керувався висновком Органу опіки та піклування Новгород-Сіверської районної державної адміністрації від 23 серпня 2016 року, який не надавався для цілей вирішення цієї справи, натомість не навів мотивів відхилення висновку цього ж органу від 17 серпня 2018 року, згідно із яким визначено про доцільність проживати дитини разом з батьком.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 посилається на обставини, якими обґрунтовувала позовну заяву, вказує, що може забезпечити дитині всі необхідні умови для її нормального зростання, ураховуючи її вік та стать, бути постійно поруч з нею. Вказує на законність рішення суду першої інстанції, а також на високу вірогідність того, що позивач створить нову сім`ю, в якій з`являться діти. Зазначає, що суд правильно встановив відношення відповідача до неї, зокрема зазначає, що відповідач зловживав спиртними напоями, міг вдаватися до насилля. Також вказує, що будинок, у якому дитина проживає з відповідачем, належить співмешканцю матері відповідача та він зловживає спиртними напоями, при цьому всі мешканці проживають в одній кімнаті. Крім того, будинок необладнаний водозабезпеченням, каналізацією, газовим опаленням, дитячий садок та школа знаходяться на відстані 15 км від будинку

В судовому засіданні відповідач та його представник ОСОБА_7 , а також представник Органу опіки та піклування Новгород-Сіверської районної державної адміністрації Петраков С.В. доводи апеляційної скарги підтримали, просили апеляційну скаргу задовольнити.

Позивач, представник позивача ОСОБА_8 , а також третя особа ОСОБА_9 проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Представник Органу опіки та піклування Рокитнянської районної державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до статті 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом установлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 10 грудня 2015 року зареєстрували шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась дочка ОСОБА_4 . На час розгляду справи дитина проживає з відповідачем у будинку його батьків в с.Форостовичі Новгород-Сіверського району Чернігівської області.

З червня 2016 року позивач проживає у будинку своїх батьків в АДРЕСА_1 , разом з іншим чоловіком ОСОБА_3 .

Рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 19 вересня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відібрання дитини та повернення її за попереднім місцем проживання. При вирішенні справи судом установлено, що місцем проживання дитини, яке погоджене обома батьками, є житловий будинок, розташований в АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 позивач народила дитину, біологічним батьком якої вказує ОСОБА_3 .

Відповідно до даних Акту обстеження матеріально-побутового стану сім`ї, складеного комісією Служби у справах дітей та сім`ї Рокитнянської районної державної адміністрації Київської області 23 січня 2018 року, в будинку в АДРЕСА_1 , де проживає позивач, маються газ, вода, світло. Для малолітньої Дамініки облаштована окрема кімната, де маються всі побутові зручності та дитячі речі. Умови проживання сім`ї задовільні (том 1 а.с.15).

Відповідно до даних Акту обстеження матеріально-побутових умов від 19 лютого 2018 року, складеного комісією Виконавчого комітету Троїцької сільської ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області, жилий будинок в АДРЕСА_2 , де проживає сім`я відповідача, знаходиться в задовільному стані, кімнати умебльовані в достатній кількості. Сім`я має 3 корови, телицю, коня та птицю (том 1 а.с.119).

У висновку Новгород-Сіверської районної державної адміністрації Чернігівської області як Органу опіки та піклування від 23 серпня 2016 року вказано на те, що жоден із батьків не має переваг перед іншим щодо визначення саме з ним місця проживання ОСОБА_4 (том 1 а.с.130).

Згідно даних висновку Новгород-Сіверської районної державної адміністрації Чернігівської області як Органу опіки та піклування від 17 серпня 2018 року, складеного на виконання ухвали суду від 01 серпня 2018 року, зважаючи на позитивну характеристику ОСОБА_1 у виконанні своїх батьківських обов`язків та у побуті, прив`язаність до нього дитини, наявність у дитини умов для проживання та розвитку, тривалого часу проживання дитини окремо від матері, визнано доцільним та таким, що відповідатиме інтересам дитини, визначити місце її проживання разом з батьком (том 1 а.с.166).

Відповідно до інформації Рокитнянської районної державної адміністрації Київської області на виконання ухвали суду від 04 липня 2018 року щодо надання письмового висновку з метою вирішення спору, на засіданні комісії розглянуто питання щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 , де заслухано матір ОСОБА_2 , яка пояснила, що дуже любить дочку та хоче, щоб та проживала з нею, чоловік забрав дитину і не дає можливості бачитися з нею. ІНФОРМАЦІЯ_3 в ОСОБА_2 народилась друга дитина. Умови проживання добрі, зауважень з боку медичних працівників немає. Останній раз бачила Дамініку у вересні 2017 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції зазначив про те, що тільки матір має найбільш тісний зв`язок із дитиною, може створити затишок для дитини та захистить від агресивного навколишнього середовища, а не чоловік, який постійно знаходиться на роботі та через деякий час одружиться. Суд вказав також на те, що позивач не позбавлена батьківських прав, характеризується позитивно, до других пологів мала постійне місце роботи і хоча й залишила дитину чоловікові, яку народила в неповнолітньому віці, її вчинок можливо пояснити її віком на той час та відносинами в сім`ї відповідача.

З такими висновками суд апеляційної інстанції не погоджується з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до частини 1 статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року №44/25, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Закон України "Про охорону дитинства" є основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загально національний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток, встановлює основні засади державної політики у цій сфері.

Відповідно до статті 11 цього Закону сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Якнайкращі інтереси дитини вимагають забезпечення гармонійного, щасливого розвитку дитину, її належну адаптацію в суспільстві.

Отже будь-які правові питання повинні враховувати пріоритет надання якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

При вирішенні спору між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, необхідно виходити з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, ухвалене рішення повинно відповідати інтересам дітей. При цьому, повинно бути ураховано те, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNTv/ UKRAINE, №31111/04, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

11 липня 2017 року Європейським судом з прав людини було винесено рішення у справі "М.С. проти України", у якому Суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Стаття 6 ЦПК України зобов`язує суд здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних та інших ознак.

У висновках суду першої інстанції, колегія суддів убачає емоційний нахил, наявність припущень та відступ від закріплених у законі правил про рівність прав батьків відносно своїх дітей, при цьому обґрунтованих висновків з огляду на наявні у справі докази, рішення суду не містить.

Вирішуючи спір, колегія суддів виходить із принципу першочергового врахування інтересів дитини, засад рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, та, дотримуючись справедливої рівноваги між інтересами дитини і інтересами батьків, вважає помилковим висновок суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю, з огляду на таке.

Матеріалами справи не підтверджується наявність негативного середовища для виховання дитини в сім`ї кожної із сторін, сторони позитивно характеризуються, даних уважати жодну із родин неблагополучною не має.

Об`єктивних даних про вчинення відповідачем насильства в сім`ї матеріали справи не містять, як і не встановлено обґрунтованих припущень щодо ризику такого насильства в майбутньому.

Поряд з цим, матеріалами справи підтверджено, що позивач з червня 2016 року проживає окремо від дитини, яку бачила за цей час декілька раз. Рішенням суду від 19 вересня 2016 року установлена фактична згода матері на проживання дитини з батьком за місцем його проживання.

Належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження доводів позивача про перешкоди з боку відповідача в спілкуванні з дитиною, матеріали справи не містять.

Окрім того, установлено, що наразі позивач перебуває у фактичних шлюбних стосунках з іншим чоловіком ( ОСОБА_3 ), від якого народила в березні 2018 року дитину. Тобто у позивача змінився спосіб життя, в родині матері дитини відбулись значні зміни, що в свою чергу істотно може впливати на адаптацію малолітньої Дамініки до нового та незнайомого людського оточення.

Натомість оточення відповідача та його родини є близьким дитині, вона звикла до цього оточення та помешкання, в якому проживає, зміна усталеного оточення без попереднього відновлення психологічного зв`язку матері з дитиною може негативно вплинути на дитину.

В частині доводів позивача щодо заборони розлучення дитини з матір`ю з посиланням на Декларацію прав дитини від 20 листопада 1959 року, колегія суддів зазначає, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц вказала, що Декларація прав дитини від 20 листопада 1959 року не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону №1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України.

При цьому під забороною розлучення слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі і матері, прав та інтересів дитини.

Відтак, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своєї дитини, колегія вказує на право матері на спілкування з дитиною, турботу про неї та забезпечення, проте за відсутності контакту дитини з матір`ю та без відновлення такої комунікації зміна місця проживання дитини не відповідає найкращим інтересам дитини, що не слід розуміти як розлучення дитини з матір`ю.

З огляду на наведене, колегія суддів уважає, що висновки суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог щодо визначення місця проживання дитини не відповідають встановленим обставинам справи, відтак рішення в цій частині не можна уважати законним і обґрунтованим, що у відповідності до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення у відповідній частині та ухвалення нового рішення.

Рішення суду в частині вирішення вимог про розірвання шлюбу сторонами не оскаржується, відтак апеляційний суд, виходячи із наданих йому повноважень, не перевіряє законність і обґрунтованість рішення в цій частині.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 17 травня 2019 року скасувати в частині вирішення позовних вимог щодо визначення місця проживання дитини та в цій частині ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Органу опіки та піклування Рокитнянської районної державної адміністрації, третя особа: ОСОБА_3 , Орган опіки та піклування Новгород-Сіверської державної районної адміністрації Чернігівської області про визначення місця проживання дитини - відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 листопада 2019 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В. Соколова