Справа № 202/5665/18
Провадження № 2/202/495/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2019 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Кухтіна Г.О.

за участю секретаря - Кишковар Н.А.,

розглянувши у підготовчому засіданні у залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить суд визнати, що квартира АДРЕСА_1 , житловою площею 27,4 кв.м., загальною площею 45,1 кв.м., є особистою власністю ОСОБА_1 . В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що в період з 22 вересня 2007 року по 14 грудня 2018 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 14 травня 2013 року була придбана та оформлена на ім`я позивача квартира АДРЕСА_1 . Зазначив, що спірна квартира являється його особистою власністю, оскільки була придбана батьком позивача ОСОБА_3 за його особисті кошти, які він отримав з продажу належної йому на праві власності квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Також договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 був оформлений на позивача саме за бажанням його батька, щоб, на випадок його смерті, не витрачати кошти на переоформлення, про що була достовірно освічена відповідачка.

Позивач у судове засідання не з`явився, згідно заяви, поданої через канцелярію суду, просив позовні вимоги задовольнити на ухвалити рішення в підготовчому засіданні.

Відповідачка ОСОБА_2 у підготовче засідання не з`явилася. Через канцелярію суду подала заяву, згідно якої позовні вимоги ОСОБА_1 визнала у повному обсязі, зазначивши, що квартира АДРЕСА_1 дійсно була придбана за особисті кошти батька позивача, а не за спільні кошти подружжя, хоча й в період перебування сторін у шлюбі. Просила розглядати справу без її участі.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 22 вересня 2007 року Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , актовий запис № 823, прізвище дружини після реєстрації шлюбу - Горохова, що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_1 .

Як убачається з матеріалів справи, згідно договору купівлі-продажу квартири від 14 травня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д., зареєстрованого в реєстрі за № 777, спірна квартира АДРЕСА_1 ), яка складається з: 1-коридору, 2-кладової, 3-ванної, 4-вбиральні, 5-кухні, 6,7-житлових кімнат, лоджії, житловою площею 27,4 кв.м., загальною площею 45,1 кв.м., придбана позивачем у період перебування в зареєстрованому з відповідачкою шлюбі.

В пункті 6 вказаного договору купівлі-продажу зазначено, що продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 146 901,00 грн.

Відповідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.05.2013 року, квартира АДРЕСА_1 ) зареєстрована на праві власності за позивачем ОСОБА_1 .

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що спірна квартира була придбана батьком позивача ОСОБА_3 за його особисті кошти, які він отримав з продажу належної йому на праві власності квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Також договір купівлі-продажу квартира був оформлений на позивача саме за бажанням його батька, щоб, на випадок смерті, не витрачати кошти на переоформлення, про що була достовірно освічена відповідачка.

Норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12.10.2016 р. у справі № 6-846цс16.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує, в даному випадку на позивача.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

На підтвердження позовних вимог позивачем надано копію договору купівлі-продажу квартири від 07 травня 2013 року, укладеного між ОСОБА_3 , батьком позивача по справі, та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д., реєстровий № 758, з якого вбачається, що Продавець передає у власність, а Покупець приймає придатну для використання за призначенням квартиру АДРЕСА_2.

В свою чергу, факт того, що спірна квартира була придбана за особисті кошти батьком позивача визнається й відповідачкою у поданій письмовій заяві.

За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Нормами ст. ст. 15, 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути серед іншого визнання права.

Відповідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За таких обставин судом встановлено, що спірна квартира була набута за рахунок отриманих позивачем коштів від батька, тому не являється об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

У спростування вищевикладеного будь-яких доказів відповідачкою суду не надано та про такі заявлено не було.

Враховуючи зазначене, позов підлягає задоволенню, так як знайшов своє підтвердження у ході розгляду справи, тому за позивачем слід визнати право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 ), яка складається з: 1-коридору, 2-кладової, 3-ванної, 4-вбиральні, 5-кухні, 6,7-житлових кімнат, лоджії, житловою площею 27,4 кв.м., загальною площею 45,1 кв.м.

Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в сумі 1 469,01 грн.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 57 СК України, ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) про поділ майна - задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 ), яка складається з: 1-коридору, 2-кладової, 3-ванної, 4-вбиральні, 5-кухні, 6,7-житлових кімнат, лоджії, житловою площею 27,4 кв.м., загальною площею 45,1 кв.м., особистою приватною власністю ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) судовий збір в сумі 1 469,01 грн..

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Г.О. Кухтін