ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7563/19 Справа № 210/5827/17 Суддя у 1-й інстанції - Сільченко В. Є. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 210/5827/17

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Чубіна А.В.

сторони:

позивач - Виконавчий комітет Металургійної районної у місті ради,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 травня 2019 року, яке ухвалено суддею Сільченком В.Є. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 23 травня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року Виконавчий комітет Металургійної районної у місті ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа Криворізька міська рада, про приведення земельної ділянки у придатний для використання стан.

Позов мотивовано тим, що відповідно до рішення Криворізької міської ради від 31.03.2016 року № 381 «Про обсяг і межі повноважень районних у місті рад та їх виконавчих органів» виконкоми районних у місті рад здійснюють роботу з самоврядного контролю за наявністю у землекористувачів документів, що підтверджують їхні права користування на землю, шляхом обстеження земельних ділянок щодо дотримання умов їх використання і охорони відповідно до чинного законодавства України.

На виконання вказаного повноваження, на підставі рішення Криворізького міської ради від 27.07.2011 року № 514 спеціалістами виконкому Металургійної районної у місті ради виявлено, що на земельній ділянці біля будинку АДРЕСА_1 громадянином ОСОБА_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , виконано розміщення металевого гаражу на земельній ділянці, площею 22 кв.м., яка не відведена для цієї мети та без дозвільних документів на його облаштування та встановлено факт відсутності документів на користування земельною ділянкою ОСОБА_1 , однак не зважаючи на лист виконкому Металургійної районної ради від 02.09.2015 року № 15/21-2134 та від 19.09.2017 року №20/35-3008 щодо необхідності демонтажу гаражу, розміщеного без належної правової підстави, відповідачем жодних дій по звільненню самовільно зайнятої земельної ділянки та приведення її у придатний для використання стан на теперішній час не здійснено, чим грубо порушено охоронювані законом інтереси територіальної громади міста.

Окрім цього, позивачем були направлені листи до Державної екологічної інспекції у Дніпропетровській області (лист від 02.09.2015 № 20/29-2135), Державної інспекції сільського господарства в Дніпропетровській області (лист від 04.09.2015 № 10/29-2251), Металургійного відділу поліції Криворізького відділу ГУНП України в Дніпропетровській області (листи від 02.09.2015 № 10/29-2133 та від 01.11.2017 № 14/29-3577) з питання прийняття заходів до ОСОБА_1 у зв`язку з порушенням ним земельного законодавства. Однак, даними службами будь-яких заходів до ОСОБА_1 не вжито.

У зв`язку з викладеним, позивач просив суд зобов`язати відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку від зведеного ним гаражу, розташованого на прибудинковій території житлового будинку АДРЕСА_1 , та привести її до придатного для використання стану, витрати по розгляду справи покласти на відповідача.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу від 23 травня 2019 року позов задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 привести земельну ділянку у придатний для використання стан, включаючи демонтаж металевого гаража біля будинку АДРЕСА_1 , яким самовільно зайнято земельну ділянку та порушено благоустрій території.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради суму сплаченого судового збору в розмірі 1600, 00 гривень.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неврахування судом того, що гараж йому не належить, він не будував гараж, що було підтверджено Актом мешканців будинку АДРЕСА_1 , однак суд першої інстанції не дав йому належної оцінки, як доказу по справі.

Також, відповідач зазначає, що Виконавчий комітет Металургійної районної у місті ради є неналежним позивачем у справі та при зверненні до суду навіть не визначився із межею земельної ділянки, яка, на його думку, самовільно зайнята ОСОБА_1 .

Крім іншого, судом першої інстанції порушено норми процесуального права та розглянуто позовну заяву, яка підписана не уповноваженою на те особою, а заяву відповідача про закриття провадження у справі взагалі не було розглянуто по суті.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, третя особа Криворізька міська рада зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_1 (в судовому засіданні 22 жовтня 2019 року) та його представника адвоката Гудиму Т.В., які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні, представника відповідача Виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради Чепурко Н.В. та представника третьої особи Криворізької міської ради Сову Ю.В., які, кожна окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що земельна ділянка, що розташована біля будинку № АДРЕСА_1 , входить до складу земель житлової та громадської забудови та знаходиться в адміністративному підпорядкуванні Криворізької міської Ради. Криворізькою міською Радою рішення про надання ОСОБА_1 земельної ділянки для розміщення гаражу не приймалось, правовстановлюючі документи на земельну ділянку у відповідача відсутні.

Згідно Актів обстеження земельної ділянки від 31.08.2015 року, 03.12.2018 року та 20.12.2018 року відповідачем самовільно зайнята та використовується земельна ділянка, орієнтовною площею 22 кв.м., що розташована біля будинку АДРЕСА_1 , під розміщення гаражу. На підставі складеного акту перевірки відповідачу було направлено листи №15/21-2134 від 02.09.2015 року та №20/35-3008 від 19.09.2017 року з вимогою про необхідність усунення порушень вимог земельного законодавства, яка ОСОБА_1 добровільно не виконана.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка із земель житлової та громадської забудови, площею 22 кв.м., розташована в АДРЕСА_1 , самовільно зайнята та використовується під розміщення гаражу ОСОБА_1 , в порушення земельного законодавства, за відсутності правовстановлюючих документів на право власності або право користування нею, оскільки на даний час у відповідача відсутні будь-які правовстановлюючі документи.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно зі ст. 13 Конституції України від імені Українського народу право власника здійснюють органи державної влади і органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Відповідно до ст. ст. 142-145 Конституції України до матеріальної основи місцевого самоврядування, окрім інших об`єктів, належить земля, управління якою здійснює територіальна громада через органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом ухвалення рішень. Права органів самоврядування захищаються в судовому порядку.

За змістом ст. 12 ЗК України до повноважень міських рад у галузі земельних відносин на території міст належить надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, а також передача земельних ділянок у власність громадян та юридичних осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

За вимогами ч. 2 ст. 83 ЗК України в комунальній власності перебувають: усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

За приписами ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використаннями та охороною земель» самовільне зайняття земельних ділянок - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 125, ст. 126 Земельного кодексу України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою (державного акта), та його державної реєстрації, а право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

Згідно з ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Також Земельний кодекс України містить заборону щодо використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації (ч. 3 ст. 125 Кодексу).

Згідно ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Зважаючи на те, що, відповідно до рішення Криворізької міської ради від 31.03.2016 року № 381 «Про обсяг і межі повноважень районних у місті рад та їх виконавчих органів», саме виконкоми районних у місті рад здійснюють роботу з самоврядного контролю за наявністю у землекористувачів документів, що підтверджують їхні права користування на землю, шляхом обстеження земельних ділянок щодо дотримання умов їх використання і охорони відповідно до чинного законодавства України, суд першої інстанції, правильно виходив із доведеності та обґрунтованості заявлених позовних вимог, оскільки Виконавчий комітет Металургійної районної у місті рада є землекористувачем земельної ділянки, яку незаконно використовує відповідач, і, відповідно до ст.ст. 152, 312 ЗК України, вправі вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

За положеннями ч.1, ч.3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України).

Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

В ході судового розгляду справи, суд першої інстанції дав належну оцінку наявним у матеріалах справи доказам, як кожного окремо, так і у їх сукупності, та дійшов обґрунтованого висновку щодо доведеності факту самовільного використання відповідачем земельної ділянки комунальної власності площею 22 кв.м., розташована в АДРЕСА_1 .

Вказаний факт відповідач не спростував, доказів на підтвердження правомірності користування спірною земельною ділянкою не надав.

Доводи ж відповідача ОСОБА_1 про те, що спірний гараж йому не належить, він його не будував, колегією суддів сприймаються критично, оскільки, наданий останнім Акт мешканців будинку АДРЕСА_1 не містить ідентифікаційних даних щодо осіб, які його підписали (паспортні дані, дата народження, тощо), та відповідачем не заявлялося в суді першої інстанції жодного клопотання про допит цих осіб у якості свідків.

Крім того, для перевірки зазначених доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 , судом апеляційної інстанції було досліджено матеріал по СО Дзержинського РВ КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області №8755 від 04.09.2015 року щодо звернення Дзержинської (на теперішній час металургійної) районної у місті ради про виявлення самовільного зайняття земельної ділянки для розміщення металевого гаражу біля житлового будинку АДРЕСА_1 Соборності АДРЕСА_3 в місті АДРЕСА_1 Розі та з`ясовано, що перевіркою встановлено, що ОСОБА_1 самовільно розмістив металевий гараж у дворі будинків АДРЕСА_4 АДРЕСА_1 місті АДРЕСА_1 . В своєму поясненні ОСОБА_1 вказав, що в травні 2015 року у чоловіка похилого віку по імені ОСОБА_2 він придбав гараж, розміщений у дворі будинків АДРЕСА_4 теперішній час Соборності АДРЕСА_3 в місті Кривому Розі, який був у аварійному стані. Старий гараж він зніс, а на його місце поставив новий, відповідних документів на встановлення гаражу поки немає, але в даний час він займається цим питанням, що повністю спростовує твердження відповідача ОСОБА_1 про те, що спірний гараж йому не належить.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи, згідно яких розпорядженням Голови Металургійної районної у місті ради Шаповалова Г.А. на період його відпустки повноваження Голови покладено на його заступника Носика С.О. (а.с. 135), яким й було підписано уточнену позовну заяву (а.с. 25).

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не було постановлено відповідну ухвалу за наслідками розгляду клопотання відповідача ОСОБА_1 є неспроможними, оскільки, згідно журналу судового засідання від 12.03.2019 року (а.с. 155-156), за наслідками розгляду цієї заяви судом постановлено відповідну ухвалу усно без виходу до нарадчої кімнати, що не суперечить положенням ч.ч. 4, 5 ст. 259 ЦПК України.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 листопада 2019 року.

Головуючий:

Судді: