КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
єдиний унікальний номер судової справи: 754/8580/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді доповідача - Білич І.М.

суддів - Іванченка М.М., Панченка М.М.

при секретарі - Кемському В.В.

за участі: відповідача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Департаменту патрульної поліції - Радей Олександра Андрійовича на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 12 червня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Деснянського районного суду міста Києва Панченко О.М.,

по цивільній справі №754/8580/18 за позовом Департаменту патрульної поліції до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-

в с т а н о в и л а :

У липні 2018 року Департамент патрульної поліції (далі по тексту - ДПП) звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди за правилами ст.ст. 22, 1166, 1192 ЦК України. Посилаючись на те, що 01 листопада 2016 року у місті Києві сталась дорожньо-транспортна пригода за участю службового автомобіля ДПП «Toyota Prius», д.н.з. НОМЕР_1 , яким керував інспектор роти № 2 батальйону № 4 полку № 2 (з обслуговування лівого берегу) Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції молодший лейтенант поліції ОСОБА_1, та транспортного засобу марки «Газель», д.н.з. НОМЕР_2 . Відповідач був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП у вигляді штрафу. Службовий автомобіль отримав механічні пошкодження, вартість ремонтних робіт яких склала 99 642, 42 гривни, які вони просили суд стягнути з відповідача.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 12 червня 2019 року позовні вимоги Департаменту патрульної поліції про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди залишені без задоволення.

Не погодившись із рішенням суду, представником ДПП була подана апеляційна скарга за результатами розгляду якої позивач просив суд скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 12 червня 2019 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Вказуючи при цьому на незаконність судового рішення, ухвалення його з неправильним застосуванням норм матеріального права. Висновок суду першої інстанції про те, що при вирішенні даного спору слід керуватись Кодексом законів

про працю вважав хибним, оскільки на його переконання, положення КЗпП не поширюються на поліцейських, які проходять службу у Національній поліції України. А відтак, суд мав застосувати положення ЦК України, зокрема ст. ст. 22, 1166, 1187 та 1192 зазначеного Закону.

Позивач будучи належним чином повідомленим про розгляд справи двічі не з`явився в судові засідання. Поважність причин своєї неявки суду не повідомив.

Відповідач та представник відповідача не визнали подану апеляційну скаргу, заперечували проти її задоволення. Будучи належним чином повідомленими про розгляд справи 29.10.2019 року в судове засідання не з`явилися, представник відповідача подав заяву про можливий розгляд справи за його відсутності.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в відсутність сторін в силу вимог ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Так судом при розгляді справи було встановлено, що 02.12.2015 року Департамент патрульної служби МВС та Департамент патрульної поліції уклали договір позички № 10, за умовами якого позивач прийняв в безоплатне користування строком до 12 місяців 282 транспортних засоби з метою забезпечення виконання заходів з охорони громадського порядку в умовах реального несення служби, в тому числі і автомобіль Toyota Prius, д.н.з. НОМЕР_1 .

Указаний транспортний засіб з 17.12.2016 року є власністю Департаменту патрульної поліції на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу номер НОМЕР_3 .

01 листопада 2016 року за участі зазначеного транспортного засобу сталася ДТП: ОСОБА_1 , керуючи автомобілем Toyota, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в м. Києві по вул. Милославській, 10-а, не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечного бокового інтервалу в результаті чого здійснив наїзд на припаркований нерухомий автомобіль марки «Газель», д/н НОМЕР_2 ( під керуванням водія ОСОБА_2 ), та своїми діями порушив вимоги п. 13.1 Правил дорожнього руху України, що призвело до пошкодження транспортного засобу.

Постановою Деснянського районного суду міста Києва від 23.11.2016 року ОСОБА_1 притягнутий до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення передбачене ст. 124 КУпАП у вигляді штрафу.

Згідно висновку експертного дослідження № 19/13-1/20-ЕД/17 від 24.07.2017 року, вартість матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу Toyota Prius д.н.з. НОМЕР_1 , який належить Департаменту патрульної поліції, у результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 01.11.2016 року, станом на момент проведення експертного дослідження складає 99 642.42 гривень.

Згідно листа Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції від 23.11.2018 року № 28-2018 відповідач ОСОБА_1 є працівником управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції та обіймає посаду інспектора роти № 2 батальйону № 4 полку № 2 (з обслуговування лівого берега). Відповідно до розстановки сил та засобів управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції 01.11.2016 року знаходився на службі.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми КЗпП України, а не загальні положення цивільного законодавства про відшкодування шкоди. Оскільки відповідач перебуває у трудових відносинах із позивачем і спеціальним Законом « Про національну поліцію України» підстави та порядок покладення на поліцейських цивільно - правової відповідальності не врегульовано. Зазначаючи також, що під час розгляду справи позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження завдання шкоди у вигляді пошкодження транспортного засобу внаслідок умисних протиправних дій, а отже підстави для покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності за пошкодження автомобіля відсутні. Відтак відповідальність відповідача обмежується лише середнім місячним заробітком працівника. А так як при зверненні до суду з позовом позивачем не були дотримані строки передбачені ч. 3 ст. 233 КЗпП України і позивач у ході розгляду справи не звертався з клопотанням про поновлення пропущеного строку звернення до суду у відповідності до положень ст. 234 КЗпП України, то працівник ( відповідач) звільняється від обов`язку відшкодування завданої їм шкоди.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що суд першої інстанції без підставно прийшов до висновку, що на поліцейських, які проходять службу у Національній поліції України положення КЗпП України не поширюються. І відшкодування шкоди завданої саме внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки нормами КЗпП України не передбачені взагалі, натомість таке відшкодування врегульовано нормами ЦК України, на думку колегії суддів не знайшли свого підтвердження у ході розгляду.

Так, відповідно до ст. ст. 1, 17 Закону України «Про Національну поліцію України» Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом. Поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Статтею 80 Закону України «Про Національну поліцію» визначено спеціальні звання поліцейських та осіб, які їх встановлюють - керівник поліції та Президент України.

Отже, на поліцейських не поширюються норми Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про Національну поліцію» у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Аналізуючи наведені норми права, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про бланкетний характер указаної норми права, тобто відсутність прямого посилання на норму закону, яка підлягає застосуванню в даному випадку.

За загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, коли нормами спеціального

законодавства не врегульовано спірні правовідносини, або коли про це йдеться в спеціальному законі.

Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до ч.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій, незалежно від форм власності, виду діяльності й галузевої незалежності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно з ч. 1 ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві, зокрема п. 5 ч. 1 ст. 134 КЗпП України передбачено, що для притягнення працівника до повної матеріальної відповідальності в його діях на час заподіяння шкоди повинен бути умисел. Умисне заподіяння шкоди має бути підтверджено фактом наявності умислу та свідомого бажання працівника заподіяти підприємству шкоду або допустити її настання.

Ні подана апеляційна скарга, ні матеріали справи не містять у собі доказів на підтвердження завдання відповідачем шкоди у вигляді пошкодження транспортного засобу внаслідок умисних протиправних дій, відтак висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності за пошкодження автомобіля повністю узгоджуються з нормами діючого законодавства.

Відтак, як правомірно зазначив суд першої інстанції, відповідальність відповідача за заподіяну шкоду обмежується середнім місячним заробітком працівника.

Не можуть бути підставою для скасування постановленого судового рішення і доводи апеляційної скарги, що до існуючих між сторонами правовідносин суду слід було застосувати положення ст. 257 ЦК України, за якою загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки. Або навіть якщо застосовувати норми КЗпП України, то суду слід було взяти до уваги що за правилами ст. 132 КЗпП України працівник несе відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди. При цьому днем виявлення прямої дійсної шкоди є 24.07.2017 року, тобто день складення висновку експертного дослідження, яким визначено розмір завданої шкоди внаслідок ДТП.

Частиною 3 ст. 233 КЗпП України встановлено, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Річний строк встановлений ч. 3 ст. 233 КЗпП України не є позовною давністю і застосовується незалежно від наявності заяви відповідача.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника Департаменту патрульної поліції - Радей Олександра Андрійовича залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 12 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 листопада 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: