ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2019 року м. Київ

справа № 759/12042/16

провадження № 22-ц/824/10368/19

Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Іванової І.В.

суддів - Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

при секретарі - Ярмак О.В.

сторони :

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті»

відповідач - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 лютого 2019 року у складі судді Миколаєць І.Ю, повний текст складений 06.05.2019 року,

встановив:

У вересні 2016 року позивач ТОВ «Порше Мобіліті» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та збитків.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 07 квітня 2015 року ТОВ «Порше Мобіліті» уклало з ОСОБА_1 кредитний договір № 50012904, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 312 232 грн., строком на 60 місяців, для придбання автомобіля марки VW, модель Polo Sedan кузов № НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1598 куб. см., рік випуску 2014.

Відповідно до укладеного між сторонами Договору застави транспортного засобу № 50012904 від 08.04.2015 року, відповідачем було передано у заставу транспортний засіб марки VW, модель Polo Sedan, кузов № НОМЕР_1 , заставною вартістю 390 290 грн.

У зв`язку з невиконанням відповідачем умов кредитного договору, 15 січня 2016 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г.В., було вчинено виконавчий напис, що зареєстровано в реєстрі за № 39, щодо звернення стягнення на предмет застави з метою задоволення вимог кредитора за договором, за результатами якого за рахунок продажу заставного майна, на виконання відповідачем зобов`язань за кредитом було зараховано кошти в розмірі 198 552 грн. 15 коп. Однак, отриманих коштів виявилось недостатньо для погашення заборгованості відповідача перед позивачем, тому ТОВ «Порше Мобіліті» просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь суму заборгованості зі сплати кредиту у розмірі 233 305,17 грн., проценти за користування коштами з 21.07.2016р. по 15.08.2016 року відповідно до умов договору в розмірі 4034,24 грн., що загалом становить 237 339,41 грн. та 3% річних за невиконання зобов`язань за договором у розмірі 498 грн. 57 коп., а також збитки, пов`язані з витратами позивача на юридично-консультаційні послуги у сумі 41 683 грн. 48 коп., що разом становить 279 521 грн. 46 коп., а також судові витрати.

Представник відповідача - адвокат Федака С.І. позов не визнав, пояснивши, що позивачем не було додано до позовної заяви розрахунку заборгованості по кредитному договору, з якого можна було б зробити висновок про правильність здійснених нарахувань. Крім того, витрати ТОВ «Порше Мобіліті» на юридичну допомогу в розмірі 41 683 грн. 48 коп., не є збитками і не підлягають відшкодуванню на підставі статті 22 ЦК України.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 11 лютого 2019 року у задоволенні позову ТОВ «Порше Мобіліті» відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ТОВ «Порше Мобіліті» просить скасувати рішення суду першої інстанції через порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги товариство зазначає про те, що на момент направлення вимоги у відповідача існувала заборгованість у розмірі 317 305 грн. 69 коп., а сума коштів, яка була перерахована за результатами продажу заставного майна, лише частково її погасила. Апелянт також вважає, що оскільки він поніс витрати для відновлення свого права через явне невиконання умов договору відповідачем, останній повинен відшкодувати збитки, які понесло товариство. Крім того зауважує, що судом першої інстанції не було повно та об`єктивно з`ясовано всі обставини справи, не досліджено наявні у справи докази, а саме кредитний договір, вимоги щодо дострокового повернення кредиту та докази її направлення.

У відзиві на скаргу, відповідач посилається на те, що скарга не містить доводів які норми матеріального права були неправильно застосовані судом. В свою чергу, позивачем не було надано суду належних доказів, підтверджуючих наявність заборгованості, що повно і всебічно досліджено судом.

В суді апеляційної інстанції представник позивача скаргу підтримав, просив її задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти скарги, просив відмовити у її задоволенні.

Третя особа ОСОБА_2 належним чином повідомлявся про час розгляду справи, проте до суду не з`явився,його неявка відповідно до ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, розглянувши матеріали цивільної справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до задоволення частково з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 07.04.2015 року позивач ТОВ «Порше Мобіліті» уклав з відповідачем ОСОБА_1 кредитний договір № 50012904, відповідно до умов якого позивач зобов`язався надати відповідачу кредит у сумі 312 232 грн. строком на 60 місяців, зі змінною процентною ставкою, з цільовим призначенням для придбання автомобіля марки VW, модель Polo Sedan, рік випуску 2014, а відповідач зобов`язався прийняти, належним чином використовувати і повернути позивачу кредит у повному обсязі, а також сплатити проценти за використання кредиту та інші платежі відповідно до умов договору (т.1 а.с. 9-22).

В забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором, 08.04.2015 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та відповідачем було укладено договір застави цього транспортного засобу № 50012904 від 08.04.2015 року, за яким відповідачем було передано у заставу транспортний засіб марки VW, модель Polo Sedan, заставною вартістю 390290 грн. (т.1 а.с. 23-30).

Згідно з п. 2.1.1. Договору застави у разі невиконання Відповідачем зобов`язань за Договором, ТОВ має право задовольнити за рахунок Предмету застави свої вимоги у порядку зазначеному у розділі 5 Договору застави, у повному обсязі, включаючи основну суму боргу, проценти за користування кредитом, відшкодування збитків, завданих простроченням виконання, неустойки, необхідні витрати на отримання Предмету застави та його реалізацію.

Відповідно до п. 5.4. Договору застави звернення стягнення на Предмет застави здійснюється за рішенням суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса.

20.11.2015 року у зв`язку з невиконанням умов договору, позивачем на адресу відповідача було направлено вимогу (повідомлення), щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором вих. № 50012904 з вимогою дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором у розмірі 317 305,69 грн., яка складається з суми дострокового повернення кредитних коштів у розмірів 292 515,84 грн., чергових прострочених платежів у розмірі 23 688,53 грн. та штрафних санкцій відповідно до п.8.3 Договору у розмірі 1101,32 грн. (т.1 а.с. 29).

Вимога повернулась за зворотною адресою за закінченням встановленого терміну зберігання.

Таким чином, судом встановлено, що оскільки вимога була надіслана 20.11.2015р., тому враховуючи п.3.3 Договору останнім днем повернення кредиту та заборгованості відповідно було 19.12.2015 року, у встановлені строки відповідач не повернув Кредит та не сплатив заборгованість.

В подальшому 15.01.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г.В., було вчинено виконавчий напис, що зареєстровано в реєстрі за № 39, щодо звернення стягнення на предмет застави з метою задоволення своїх вимог за договором у розмірі 379752,09 грн. (т.1 а.с. 35).

09.02.2016 року, на підставі виконавчого напису нотаріуса № 39, державним виконавцем було відкрите виконавче провадження щодо примусового звернення стягнення на предмет застави та була ухвалена постанова про розшук майна боржника, а 04.03.2016 року був складений акт опису і арешту майна, автомобіль було передано на відповідальне зберігання (т.1 а.с. 36-44).

13.04.2016 р. була винесена постанова про призначення експерта, на підставі чого був наданий висновок суб`єкта оціночної діяльності про вартість транспортного засобу, де вартість предмету застави склала 205740 грн. без врахування ПДВ (а.с. 45-47).

Згідно вхідного платежу від 21.07.2016 року, на рахунок позивача Святошинським РВДВС м. Київ було перераховано суму коштів у розмірі 198552,15 грн. (а.с. 48).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28.08.2018р., яке набрало законної сили, виконавчий напис № 39, вчинений 15.01.2016р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г.В. на користь ТОВ «Порше Мобіліті» визнано таким, що не підлягає виконанню (т.1 а.с. 217-220).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив фактично з недоведеності позовних вимог.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, що були йому передані позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

За правилами частини першої статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено сплату неустойки, як правовий наслідок порушення зобов`язань, встановлених договором.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно положень статей 526, 527 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно зі ст. 572 ЦКУ в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Статті 19, 20 Закону України «Про заставу» встановлюють, що за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язань, забезпеченого заставою, воно не буде виконано.

Звертаючись до суду з позовом, ТОВ «Порше Мобіліті» зазначив, що сума коштів отриманих від продажу заставного майна тільки частково погасила заборгованість, тому станом на 15.08.2016 року сума, яка підлягає поверненню становить 233 305, 17 грн., яку просив стягнути з відповідача.

Відповідач заперечуючи проти позову, зазначив, що позивач не мав підстав звертатись з вимогою про дострокове повернення кредиту, оскільки суми зазначені у вимозі позивача є безпідставно та незаконно нарахованими.

Такі доводи відповідача, судова колегія вважає безпідставними.

Так, відповідно до п. 3.3 кредитного Договору позичальник зобов`язаний повернути Компанії у повному обсязі суму кредиту, суму додаткового кредиту, плату за кредит та штрафні санкції, якщо такі підлягають застосуванню протягом 30 календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу позичальником (для фізичних осіб). Якщо з будь-яких причин повідомлення не буде отримано, перебіг вказаного строку починається з дати відправлення цього повідомлення (т.1 а.с.13).

20.11.2015 року позивачем на виконання умов договору було направлено вимогу відповідачу щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором.

Однак, вимога не була отримана ОСОБА_1 оскільки повернулась за зворотною адресою за закінченням терміну зберігання (т.1 а.с.29-34).

Відповідно до п.5.3. договору відповідач зобов`язаний повідомити позивача про зміну будь-яких даних зазначених у кредитному договорі, а також виникнення будь-яких обставин, які можуть негативним чином впливати на виконання обов`язків за кредитним договором.

В п.9.9. договору погоджено, що у випадку, якщо, відповідно до п.5.3. договору компанію не буде повідомлено про зміни, внесені до первинної інформації, позичальник несе ризик настання негативних наслідків, пов`язаних з таким неповідомленням, в тому числі податкових наслідків.

Встановлено, що відповідач не повідомила позивача про зміну місця проживання чи виникнення інших обставин, які негативним чином впливають на виконання ними своїх обов`язків.

Крім того, в даному випадку пред`явленням вимоги до відповідача також є пред`явлення цього позову. Проте, відповідач і до цього часу борг в повному обсязі не повернула, тому відповідно до умов договору у позивача виникло право вимагати стягнення з відповідача коштів, нарахованих згідно з умовами кредитного договору в сумі 118 753,54 грн., з яких сума боргу зазначеного у вимозі банку від 16.11.2015 року 317 305, 69 грн. (292 515,84 + 23 688,53 + 1101,32 = 317 305,69) із врахуванням зарахованих коштів на погашення боргу від продажу автомобіля у сумі 198 552,15 (317 305,69 - 198 552,15=118 753,54), та підлягають до стягнення 3% річних, нарахованих згідно із ст.625 ЦК України у сумі 253,77 грн.

При цьому, судова колегія приймає до уваги саме розмір заборгованості зазначений позивачем у вимозі про дострокове стягнення, оскільки такий розмір боргу відповідачем не спростований, крім того після направлення вимоги про дострокове стягнення боргу відповідачу, розрахунки до стягнення відсотків за умовами договору не підлягають застосуванню.

Доводи відповідача про те, що виконавчий напис нотаріуса щодо звернення стягнення на заставний автомобіль визнано таким, що не підлягає виконанню, не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача боргу за кредитним договором з урахуванням суми від продажу заставного автомобіля, оскільки відповідачем не надано доказів того, що сума коштів зарахованих на погашення кредиту від продажу заставного автомобіля є недостовірною.

Щодо доводів скарги позивача, що відповідач повинен відшкодувати збитки які поніс позивач у зв`язку з витратами на юридично-консультаційні послуги, судова колегія вважає їх безпідставними.

Так, ч.1 статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до норм ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодування в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Відповідно до змісту ст. ст. 12,13,77-81 ЦПК України суд слухає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, позивачем не надано суду доказів заподіяння таких збитків відповідачем.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає дочасткового задоволення, а рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, відповідно до вимог ст.376 ЦПК України.

Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення, відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

постановив :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 лютого 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» (місцезнаходження: м. Київ, проспект Павла Тичини, 1В, офіс «В», ідентифікаційний код 36422974) заборгованість за кредитним договором від 07.04.2015 року в розмірі 118 753 грн. 54 коп., 3 % річних у розмірі 253 грн. 77 коп. та судові витрати в розмірі 10 465 гривень 35 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий :

Судді :