Романівський районний суд Житомирської області
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12 листопада 2019 року смт. Романів

Романівський районний суд Житомирської області в складі судді Бабича С.В., з участю секретаря судового засідання Багінської В.І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2019 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому зазначено, що 25 травня 2015 року між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем було укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання останньою заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.

За умовами укладеного договору АТ КБ «ПриватБанк» надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 300,00 грн. Своїм підписом в заяві ОСОБА_1 підтвердила, що зазначена заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає договір про надання банківських послуг. При укладенні вказаного договору відповідач надала свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 умови укладеного договору не виконує, позивач просить стягнути з неї заборгованість, яка утворилась станом на 18 серпня 2019 року, в сумі 11454,12 грн, в тому числі: заборгованість за простроченим тілом кредиту - 421,34 грн, пені за прострочене зобов`язання - 7272,89 грн, пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн - 2738,27 грн, а також штрафи відповідно до умов та правил надання банківських послуг - штраф 500,00 грн (фіксована частина) та штраф 521,62 грн (процентна складова).

Розгляд справи проведено у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до статті 279 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач своїм правом подати відзив не скористалася.

Судом встановлено, що 25 травня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до позивача із заявою про надання банківських послуг, в якій своїм підписом підтвердила, що зазначена заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими в рекламному буклеті складають договір про надання банківських послуг щодо надання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У вказаній заяві відсутні умови договору про встановлений відповідачу кредитний ліміт та її відповідальність за порушення договірного зобов`язання.

На підтвердження факту укладення договору, окрім вказаної заяви, позивач надав суду витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт Універсальна, а також витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які були розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/.

Згідно з наданим АТ КБ «ПриватБанк» розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним договором станом на 18 серпня 2019 року становить 11454,12 грн, в тому числі: заборгованість за простроченим тілом кредиту - 421,34 грн, пені за прострочене зобов`язання - 7272,89 грн, пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн - 2738,27 грн, а також штрафи відповідно до умов та правил надання банківських послуг - штраф 500,00 грн (фіксована частина) та штраф 521,62 грн (процентна складова).

Відповідно до статті 1054 частини 1 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України визначено, що, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

За правилами статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У частині 1 статті 638 ЦК України закріплена норма, згідно з якою договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

В постанові від 3 липня 2019 року у справі №342/180/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілими усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Долучені до позовної заяви витяги з Тарифів обслуговування кредитних карт, а також Умов та Правил надання банківських послуг передбачають можливість нарахування пені та штрафів у разі прострочення виконання кредитних зобов`язань. Водночас, матеріали справи не містять доказів того, що саме ці Тарифи та Умови були надані ОСОБА_1 для ознайомлення та були погоджені нею при підписанні заяви.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року (справа № 342/180/17) дійшла висновку про те, що в даному випадку неможливо застосовувати до вказаних правовідносин положення частини 1 статті 364 ЦК України, оскільки Умови та Правила, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» з часу виникнення спірних правовідносин й до звернення позивача до суду з даним позовом, що не виключає можливості долучення кредитором до позовної заяви витягу з Тарифів та Умов у будь-яких редакціях, найбільш сприятливих для задоволення позову.

Отже, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг та за відсутності у заяві домовленості сторін про розмір кредитного ліміту, порядок та розмір нарахування неустойки за несвоєчасне повернення кредиту, надані банком витяги з Умов та Тарифів не можуть розцінюватись як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із ОСОБА_1 кредитного договору.

Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг, враховуючи їх мінливий характер, не можна вважати складовою частиною кредитного договору, оскільки вони не підписані позичальником. Лише факт безпосереднього підписання позичальником Умов та Правил може свідчити про прийняття нею запропонованих їй умов кредитування. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони дійшли згоди та обумовили у письмовому вигляді розмір кредитного ліміту та відповідальність у вигляді неустойки.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року (справа № 342/180/17) також зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки зазначені Умови та Правила становлять значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для їх розуміння.

Таким чином, відсутні підстави стверджувати, що при укладенні договору з відповідачем банк дотримався вимог, передбачених частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

До того ж, безпосередньо укладений між сторонами договір у вигляді заяви, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

З урахуванням вищевикладеного, у задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за простроченим тілом кредита, пені за прострочене зобов`язання, пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн, а також штрафів у вигляді фіксованої частини та процентної складової слід відмовити.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та надав би можливість покласти на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Керуючись статтями 10-13, 259, 263-265, 268, 279 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (адреса місцязнаходження: вул. Грушевського, 1Д м. Київ, ідентифікаційний код в ) відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення в порядку передбаченому підпунктом 15.5 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України.

Суддя С.В. Бабич