ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2019 року м. Чернівці Справа № 725/2877/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,

секретар: Собчук І.Ю.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа: Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Кам`янець-Подільської міської ради,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 23 вересня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Стоцької Л.А., дата складання повного тексту рішення невідома, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року ОСОБА_1 в інтересах дитини звернулася в суд із позовом до відповідача ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, а в липні, уточнивши вимоги, просила суд позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 , а також стягнути з відповідача моральну шкоду та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 23.05.2005 року між нею та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, від якого у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_3

З вересня 2012 року сторони перестали проживати разом, а з червня 2013 року фактично припинили шлюбні стосунки. В подальшому, 18.12.2015 року згідно рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області шлюб між сторонами було розірвано та згідно заочного рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 19.04.2018 року з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання доньки.

Вказує на те, що ОСОБА_2 злісно ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно ОСОБА_3 , не спілкується з дитиною протягом 6 років, не бере участі у матеріальному утриманні, духовному та моральному вихованні, навчанні та підготовці дитини до самостійного життя, не сплачує аліменти, у зв`язку

Провадження №22-ц/822/1077/19 Категорія 52

з чим у нього станом на 01.04.2019 року виникла заборгованість у розмірі 9 404 грн.

Наголошувала на тому, що їх донька часто хворіє та потребує оперативного лікування, у зв`язку з чим вона зверталася до ОСОБА_2 з проханням провести обстеження дитини в Італії, однак отримала відмову. Крім того, звертала увагу на те, що відповідач не спілкується з нею відносно виховання доньки, однак періодично телефонує до її матері ОСОБА_4 та погрожує розправою, що в сукупності свідчить про невиконання відповідачем покладених на нього обов`язків батька.

Також стверджує, що діями відповідача їй, як матері дитини, завдано моральної шкоди через протиправну поведінку ОСОБА_2 стосовно доньки.

На підставі наведеного просила суд позовні вимоги задовольнити.

У запереченні на позовну заяву представник відповідача ОСОБА_5 просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити. Вказував на те, що виконавчий лист на стягнення аліментів видавався два рази, перший 24.04.2018 року та повторно 21.03.2019 року, а до виконавчої служби ОСОБА_1 звернулася лише 27.03.2019 року, що свідчить про умисні дії з боку позивача щодо введення в оману Орган опіки та піклування, засідання комісії в якому було проведено без його участі, а у самому висновку відсутні дані про умисне ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 23 вересня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду від позивача ОСОБА_1 надійшла апеляційна скарга, в якій вона просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги. Зокрема, вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, винесеним із порушенням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм процесуального права.

Вказує, що з моменту, як дитині виповнилося 7 місяців і до пред`явлення позову відповідач не спілкується з дитиною, не бере участь в утриманні дитини, самоусунувся від участі у вихованні дитини, не сприяє навчанню, не цікавиться успіхами та навчанням дитини. Така поведінка ОСОБА_2 призвела до втрати психоемоційних та родинних стосунків батька і доньки.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 від імені ОСОБА_2 просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Вказує на те, що судом вірно встановлено всі обставини справи й надано їм вірну оцінку, та вважає, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносного його доньки буде втручанням у приватне і сімейне життя відповідача.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції своє рішення мотивував тим, що даючи оцінку діям батька врахував, що безумовних фактів його умисної винної поведінки, свідомого нехтування ним своїми обов`язками встановлено не було, а факт невизнання позову відповідачем, надання суду доказів погашення заборгованості зі сплати аліментів свідчать про бажання батька приймати участь у житті та вихованні дитини.

Крім того, судом не було встановлено факту умисної протиправної поведінки ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 чи їх доньки, що виключило можливість виникнення права у позивача на відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони з 23.05.2005 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який між ними розірвано на підставі рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 18.12.2015 року (а.с.11).

Від шлюбу у сторін в Італії ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини, видане міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану муніципалітету Сан Зеноне Аль Ламбро Республіки Італія від 16.02.2012 року №16052/2012 (а.с.9-10).

Після розірвання шлюбу малолітня дитина залишилась проживати разом із матір`ю ОСОБА_1 та згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи №1092 від 12.02.2019 року, ОСОБА_3 проживає по АДРЕСА_1 з матір`ю та бабусею (а.с.36-40).

Заочним рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 19.04.2018 року з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 . На підставі зазначеного рішення суду 24.04.2018 року ОСОБА_1 було видано виконавчий лист (а.с.12-13, 16).

З характеристики ОСОБА_3 №50 від 14.02.2019 року вбачається, що остання навчається в 1 класі Кам`янець-Подільської ЗОШ І-ІІІ ступенів №11 (а.с.42).

27.03.2019 року старшим державним виконавцем Другого відділу ДВС м. Чернівці ГТУЮ у Чернівецькій області Сарахманом П.М. відкрито виконавче провадження №58727409 за виконавчим листом, який видано 21.03.2019 року (а.с.26).

Згідно розрахунку за АСВП 58727409 заборгованості зі сплати аліментів від 27.03.2019 року, наданого Другим відділом ДВС м. Чернівці, станом на 01.04.2019 року у ОСОБА_2 борг по сплаті аліментів становить 9 404 грн (а.с.27).

В свою чергу, наведені розрахунки про наявність заборгованості та в подальшому існування переплати за аліментами спростовують твердження позивача про те, що ОСОБА_2 не сплачує аліменти та матеріально не утримує дитину, оскільки на момент ухвалення рішення про стягнення аліментів 19.04.2018 року та після цього відповідач перебував в Італії на заробітках, а рішення ОСОБА_1 пред`явила до виконання лише у березні 2019 року, у зв`язку з чим державним виконавцем було проведено розрахунок суми аліментів, які необхідно сплатити з квітня 2018 року.

З розрахунку за АСВП 58727409 заборгованості зі сплати аліментів від 12.06.2019 року, наданого Другим відділом ДВС м. Чернівці станом на 01.06.2019 року, у ОСОБА_2 є переплата зі сплати аліментів, яка становить 507,470 грн, в матеріалах справи також наявні квитанції по оплаті аліментів (а.с.70-72), що свідчить про участь у матеріальному утриманні дитини.

Крім того, встановлено про наявність конфліктних відносин між сторонами, які підтверджуються неодноразовими зверненнями ОСОБА_4 до Кам`янець-Подільського відділу ГУНП в Хмельницькій області з приводу протиправних дій ОСОБА_2 , за результатами розгляду яких було встановлено їх безпідставність (а.с.48-49).

25.04.2019 року органом опіки та піклування Кам`янець-Подільської міської ради було надано висновок №452 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої дочки ОСОБА_3 та зазначено, що батько злісно ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дочки, її матеріальному утриманню. Аліменти не сплачує з часу їх стягнення - з квітня 2018 року. Станом на 01.04.2019 року борг по сплаті аліментів становить 9404 гривень. Він не спілкується з дочкою, не цікавиться здоров`ям Єлени, успіхами у навчанні, не сприяє її всебічному розвитку. Стосунки батька і дочки втрачено, в результаті чого Єлена батька не знає (а.с.50).

Надаючи оцінку зазначеним обставинам та погоджуючись із законністю висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Висновок є доказом, який оцінюється в сукупності з іншими обставинами справи, носить рекомендаційних характер та в силу ч.6 ст.19 СК України дає суду право не погодитися з ним, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

За змістом пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

За змістом статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч.5 ст.157 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав визначені ст.164 СК України. Зокрема, в силу п.2 ч.1 наведеної статті мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини.

У пункті 16 постанови Пленуму ВСУ №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

З доводів апеляційної скарги не вбачається свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, крім того, матеріалами справи спростовано існування заборгованості ОСОБА_2 по сплаті аліментів.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що відповідач умисно та злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків.

Що стосується вимоги про стягнення моральної шкоди, то колегія наголошує наступне.

Право особи на відшкодування моральної шкоди, перш за все, гарантується Конституцією України.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у тому числі у фізичному болю та стражданнях, яких зазнала особа у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч.1 ст.1167 ЦК України).

Згідно з п.5 постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювала, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювала та вини останнього в її заподіянні.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди, оскільки не було встановлено факту умисної протиправної поведінки ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 та перенесених нею страждань.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні справи сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, встановив фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції дана належна правова оцінка.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

В силу п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 23 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий - підпис /І.Н. Лисак/

Судді - підписи /Н.К. Височанська, І.Б. Перепелюк/