ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2019 року

м.Суми

Справа №587/2553/18

Номер провадження 22-ц/816/3770/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Ткачук С. С.

з участю секретаря судового засідання Чуприни В.І.,

позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сумського районного суду Сумської області від 25 квітня 2019 року в складі судді Черних О.М., ухваленого у м. Суми,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: виконавчий комітет Великовільмівської сільської ради Сумського району Сумської області, про оспорювання батьківства та виключення з актового запису про народження дитини даних про батька дитини.

Позовна заява обґрунтована тим, що з 22 січня 1999 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач народила сина ОСОБА_4 та зареєструвала його народження у відділі реєстрації актів цивільного стану виконкому Великовільмівської сільської ради Сумського району Сумської області. Батьком народженої дитини був записаний він, позивач, оскільки дитина була народжена у шлюбі. 23 лютого 2011 року шлюб між сторонами розірвано. Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 10 липня 2014 року з нього стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач наголосив, що регулярно, щомісяця сплачує аліменти, але з сином не спілкується, оскільки той не називає його батьком і вважає, що він не є його біологічним батьком, про що не заперечує і сама відповідачка.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив виключити відомості про його батьківство з актового запису про народження дитини, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за № 02 від 08 січня 2009 року, виданого виконкомом Великовільмівської сільської ради Сумського району Сумської області.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 25 квітня 2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Вказане рішення суду позивач оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що судом першої інстанції не враховано обставин того, що відповідач ОСОБА_6 під час розгляду даної справи в суді першої інстанції визнала у повному обсязі пред`явлені до неї позовні вимоги, що підтверджується поданими нею заявами, які містяться в матеріалах справи. Крім того, як зауважив позивач, третя особа виконавчий комітет Великовільмівської сільської ради Сумського району Сумської області також не заперечував проти позову, подавши відповідну заяву до суду. Відтак, ураховуючи обставини того, що позовні вимоги визнані усіма учасниками справи, тому, на думку позивача, вони не підлягають доказуванню в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України. Також позивач зауважив, що для підтвердження факту відсутності кровного споріднення між ним та дитиною за його клопотанням була призначена судово-медична генетична експертиза у даній справі, на яку він тричі з`являвся до установи для відібрання матеріалів дослідження, але саме через ухилення відповідача експертиза так і не була проведена, тому вважає, що вжив усіх можливих та залежних від нього заходів для підтвердження вказаних обставин.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. При цьому, як вказала відповідач, вона відмовляється від своїх показів в суді першої інстанції щодо визнання нею позову, посилаючись на те, що позов визнавала під впливом обману та маніпуляцій з боку позивача, який обіцяв, що допомагатиме дитині. Також вважає, що визнання нею, як відповідачем, позовних вимог та її пояснення з цього приводу про те, що позивач не є батьком дитини, а також визнання позову третьою особою не можуть бути визнані належними і достатніми доказами у справі про оспорювання батьківства. При цьому, як стверджує відповідач, вона не ухилялась від проходження експертизи, адже відсутність її згоди на медичне втручання в організм дитини та ухилення від проведення експертизи не є тотожними поняттями. У той же час, відповідач зауважила, що ухвала суду про призначення судово-медичної генетичної експертизи не містила надання дозволу спеціалістам ОКЗ «СОБСМЕ» на примусове відібрання біологічних зразків крові ні у неї, ні у малолітнього сина.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 про задоволення апеляційної скарги та пояснення відповідача ОСОБА_3 про залишення рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з 22 січня 1999 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 10).

ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач ОСОБА_3 народила сина ОСОБА_5 , у свідоцтві про народження якого серії НОМЕР_1 , виданого 08 січня 2009 року виконкомом Великовільмівської сільської ради Сумського району Сумської області, батьком дитини був записаний позивач ОСОБА_1 (а.с. 11).

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 23 лютого 2011 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 12).

На підставі рішення Сумського районного суду Сумської області від 10 липня 2014 року з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_3 стягуються аліменти на утримання дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/2 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 26 червня 2014 року до досягнення дітьми повноліття (а.с. 13, 14).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції послався на його недоведеність, вказавши також, що визнання позовних вимог відповідачем не є безумовною підставою для задоволення позову.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За положеннями частини 1 статті 13 Сімейного кодексу України (далі СК України) частиною національного сімейного законодавства України є міжнародні договори, що регулюють сімейні відносини, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Як передбачено частиною 1 статті 121 СК України, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 СК України

Згідно з вимогами частини 1 статті 122 СК України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 136 СК України особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 СК України, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження.

За змістом частини 6 статті 136 СК України до вимоги чоловіка про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини позовна давність не застосовується.

Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за № 3477-IV передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до висновків Європейського суду з прав людини у справі «Якушев проти України» («Yakushev v. Ukraine», заява № 15978/09, пункт 22, рішення ЄСПЛ від 04 грудня 2018 року) Суд наголосив, що хоча основною ціллю статті 8 Конвенції є захист особи від свавільного втручання органів державної влади, вона не лише зобов`язує державу утримуватися від такого втручання, на додаток до цього негативного зобов`язання можуть існувати позитивні зобов`язання, притаманні ефективній повазі до приватного або сімейного життя. Ці зобов`язання можуть передбачати вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин осіб між собою (див. рішення у справі «Фон Ганновер проти Німеччини (№ 2)» [ВП] (Von Hannover v. Germany (no. 2) [GC], заяви № 40660/08 та № 60641/08, пункт 98, ЄСПЛ 2012). Межа між позитивними та негативними зобов`язаннями держави за статтею 8 Конвенції не підлягає чіткому визначенню; проте застосовні принципи є подібними. У обох контекстах слід враховувати справедливий баланс, який має бути встановлений між конкуруючими інтересами (там само, пункт 99).

За положеннями частини 1 3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України. Зокрема, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина перша статті 79 ЦПК України), а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

При цьому, за положеннями частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Європейський суд з прав людини зауважив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти Російської Федерації, № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року).

Відповідно до частини 1 статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Як передбачено частинами 1 статті 109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Згідно матеріалів справи 06 листопада 2018 року відповідач подала до суду першої інстанції заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності та вказала, що позовні вимоги визнає у повному обсязі (а.с. 20).

До початку підготовчого судового засідання позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з клопотанням про призначення судово-медичної генетичної експертизи (а.с. 27-28).

У відповідь на заявлене клопотання відповідач ОСОБА_3 у заяві від 15 січня 2019 року вказала, що заперечує проти будь-яких експертних досліджень над її сином, так як вважає, що такі втручання завдадуть йому психологічної шкоди, а також потягнуть для неї додаткові фінансові витрати. При цьому, зауважила, що позовні вимоги визнає у повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення (а.с. 36).

Ухвалою Сумського районного суду Сумської області від 17 січня 2019 року була призначена судово-медична генетична експертиза у даній справі, проведення якої доручено експертам Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи. Також цією ж ухвалою було зобов`язано позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_3 разом з неповнолітньою дитиною ОСОБА_5 з`явитися до обласного комунального закладу «Сумське обласне бюро судово-медичної експертизи» 05 лютого 2019 року з 09-години 00 хв. до 11-години 00 хв. для відбору зразків крові, маючи при собі відповідні документи для підтвердження їх особи (а.с. 39-40).

Вказану ухвалу суду відповідач отримала 19 січня 2019 року (а.с. 45), однак до Сумського обласного бюро СМЕ для відбору зразків разом з неповнолітнім сином не з`явилась, пояснюючи це тим, що дитина захворіла (а.с. 47).

В подальшому, листом від 06 лютого 2019 року місцевий суд повідомив сторін про їх обов`язок разом з неповнолітньою дитиною з`явитися 28 лютого 2019 року з 09-години 00 хв. до 11-години 00 хв. для відбору зразків крові для проведення експертизи, який відповідач отримала 09 лютого 2019 року (а.с. 46, 49).

Однак, у призначений судом час відповідач ОСОБА_3 до Сумського обласного бюро СМЕ не з`явилась, про причини неявки не повідомила (а.с. 55).

27 лютого 2019 року відповідач ОСОБА_3 подала до суду першої інстанції заяву, в якій повідомила про неможливість виконати ухвалу суду щодо обов`язку з`явитися до експертної установи для відбору зразків крові для проведення експертизи, посилаючись на тривалу хворобу неповнолітнього сина ОСОБА_5 (а.с. 50, 51, 52).

Ураховуючи поважність наведених відповідачем причин неявки до експертної установи для відбору зразків, місцевий суд листом від 28 лютого 2019 року повідомив сторін про їх обов`язок з`явитися разом з неповнолітньою дитиною 01 квітня 2019 року з 09-години 00 хв. до 11-години 00 хв. для відбору зразків крові для проведення експертизи, з яким відповідач ознайомилась під підпис 07 березня 2019 року (а.с. 54, 57).

Однак, як вказала відповідач ОСОБА_3 у заяві від 01 квітня 2019 року, у призначений судом час вона разом з неповнолітнім сином з`явилась до комунального закладу «Сумське обласне бюро судово-медичної експертизи», проте, ні вона, ні її неповнолітній син ОСОБА_5 не надали добровільної згоди на будь-яке медичне втручання в їх організм. При цьому, як вона зауважила, якщо у суду виникнуть законні підстави для вирішення питання про примусове відібрання біологічних зразків у повнолітнього ОСОБА_5 , то необхідно переконатись, що така маніпуляція буде безпечною для життя та здоров`я особи, з огляду на те, що неповнолітній ОСОБА_5 є особою з інвалідністю (а.с. 58-59).

Як повідомив Обласний комунальний заклад «Сумське обласне бюро судово-медичної експертизи» у листі від 02 квітня 2019 року за № 01-21/153, у зв`язку з тим, що відповідач ОСОБА_3 відмовилась від відібрання біологічних зразків крові як у неї, так і у малолітнього ОСОБА_5 , надавши відповідну письмову заяву, тому відібрання зразків крові у підекспертних осіб не проводилось (а.с. 62, 63-64).

Листом від 09 квітня 2019 року за № 100-294/843 Київське міське клінічне бюро судово-медичної експертизи повернуло без виконання ухвалу суду 17 січня 2019 року про призначення судово-медичної генетичної експертизи у даній справі у зв`язку з тим, що станом на 05 квітня 2019 року зразки крові осіб у справі, відбір яких відповідно до ухвали суду був доручений Сумському обласному бюро судово-медичної експертизи, експертною установою не отримані (а.с. 66).

Після цього, у заяві від 23 квітня 2019 року відповідач ОСОБА_3 повідомила суд про те, що визнає позовні вимоги у повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення (а.с. 73).

Судом апеляційної інстанції за ініціативою позивача також була призначена судово-медична генетична експертиза для визначення кровного споріднення між батьком і неповнолітньою дитиною із роз`ясненням учасникам справи наслідків ухилення від проведення експертизи, передбачених статтею 109 ЦПК України, про що зазначено в ухвалі суду від 05 вересня 2019 року.

У призначені апеляційним судом дні 09 жовтня 2019 року та 28 жовтня 2019 року, у період часу з 13 години до 16 години відповідач ОСОБА_3 та малолітній син ОСОБА_8 не з`явились до ОКЗ Сумського обласного бюро СМЕ для відбору зразків крові або слини для проведення судово-медичної генетичної експертизи, про що свідчать складені вказаною установою акти (а.с. 190, 193, 194, 195, 203, 205), ураховуючи, як вбачається з матеріалів справи, що вони не були належним чином сповіщені про час і день проведення вказаних дій.

За ініціативою відповідача попередньо зупинене провадження у справі у зв`язку з проведенням експертизи було поновлено, тобто без результатів призначеної експертизи. Під час судового засідання суд неодноразово роз`яснював сторонам їх процесуальні права і обов`язки, однак вони погодились закінчити з`ясування обставин справи та перевірку їх доказами і переходити до судових дебатів.

Отже, позивач не поставив питання про повторне відібрання зразків крові або слини, а вважав можливим закінчувати розгляд справи, виходячи з наявних доказів.

Таким чином, приймаючи до уваги обставини того, що в суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_3 не визнала позов про оспорювання батьківства щодо її малолітньої дитини, а єдиним методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини є тест ДНК (молекулярно-генетична експертиза), доказова цінність якого переважає будь-який інший доказ на підтвердження або оспорення кровного споріднення, результати якого відсутні, ураховуючи, що у колегії суддів не має підстав вважати, що хтось із сторін уникав від проходження експертизи, тому надаючи оцінку встановленим у справі обставинам та наданим доказам, а також аргументації позивача закінчувати розгляд справи без результатів отримання у сторін і малолітньої дитини зразків крові або слини, а відповідно, і висновку судово-медичної генетичної експертизи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

На підставі вищезазначеного, оцінивши конкретні обставини справи, виходячи зі змісту статей 11 (пропорційність у цивільному судочинстві), 12 (змагальність сторін), частини 3 статті 13 (учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд) ЦПК України, суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції про недоведеність належними і допустимими доказами підстав поданого позову відсутності кровного споріднення між позивачем і малолітньою дитиною ОСОБА_9 .

Доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду не спростовують, оскільки визнання відповідачкою позову в суді першої інстанції, як і погодження з ним третьої особи, не свідчать про відсутність спору між сторонами щодо оспорювання батьківства, так як в суді апеляційної інстанції відповідачка позов не визнала, а висновок експертизи щодо тесту ДНК на підтвердження чи оспорювання батьківства, який має вирішальне значення у вирішенні спору даної категорії справ, відсутній.

До посилань позивача в апеляційній скарзі стосовно того, що він, на відміну від відповідача, вжив усіх можливих та залежних від нього заходів для підтвердження обставин щодо оспорювання батьківства колегія суддів відноситься критично, так як не маючи результатів зразків крові або слини від нього, відповідача і малолітньої дитини для проведення судової медичної генетичної експертизи він висловив думку про можливість закінчувати розгляд справи за його позовом.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а його висновки відповідають обставинам справи, тому колегія суддів вважає за необхідне рішення суду, як законне і обґрунтоване, залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 374 ч. 1 п. 1; 375; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 25 квітня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 листопада 2019 року.

Головуючий: С.Г. Хвостик (суддя-доповідач)

Судді: Т.А. Левченко

С.С. Ткачук