Справа № 643/5107/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2019 року Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого - судді Губської Я.В.,

при секретарях Балан Т.В., Савицької М.В.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 .,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа: приватний нотаріус ХМНО Лучнікова Ю.В., приватний нотаріус ХМНО Лавінда Н.О. про визнання кредитором, визнання фіктивним договору купівлі-продажу, визнання права власності, зобов*язання відшкодувати майнову шкоду та штрафні санкції

ВСТАНОВИВ:

19.04.2017 ОСОБА_5 звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовом (з наступним уточненням) до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , треті особи: приватний нотаріус ХМНО Лучнікова Ю.В., приватний нотаріус ХМНО Лавінда Н.О. про визнання його кредитором померлого ОСОБА_6 , з кредиторськими вимогами у сумі 4127739, 00 грн., просить визнати фіктивним договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Лавінда Н.О. 04.12.2017 за р.№5366, застосувати до нього наслідки недійсності правочину, визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зобов`язати спадкоємців ОСОБА_6 відшкодувати майнову шкоду та штрафні санкції, передбачені вимогами попереднього договору, ті, що перевищують вартість придбаного майна, а саме в розмірі 2204873 грн. за рахунок іншого рухомого та нерухомого майна, яке одержане ними у спадщину від померлого ОСОБА_6 , відшкодувати судові витрати.

Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 12.05.2017 відкрито провадження у вказаній справі, справу призначено до розгляду в судовому засіданні.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 12.12.2017, що залишена без змін постановою Апеляційного суду Харківської області було вжито заходи забезпечення позову та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 27.07.2018 справу передано до Київського районного суду м. Харкова для розгляду за підсудністю.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.08.2018 року справа розподілена в провадження судді Київського районного суду м. Харкова Губській Я.В.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 28.09.2018 по даній справі було призначено підготовче судове засідання для розгляду справи в загальному позовному провадженні, на виконання п.9 ч.1 розділу ХІII ЦПК України, згідно до якого розгляд даної справи необхідно продовжувати за правилами, встановленими ЦПК України в редакції, що діє з 15 грудня 2017 року.

27.09.2018 року до суду подана уточнена позовна заява ОСОБА_5 (а.с. 36-41 т.3).

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 22.01.2019 за клопотанням представника відповідача витребувано з Третьої Харківської державної нотаріальної контори відомості щодо прийняття спадщини після померлого ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (спадкова справа №62748379, номер у нотаріуса 188/2018) та відомості про осіб, які прийняли спадщину після ОСОБА_6 .

01.02.2019 ухвалою суду було витребувано у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Лавінда Н.О. належним чином посвідчені документи щодо оформлення договору купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 від 04 грудня 2017 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 (копію договору, копію згоди дружини, копії документів щодо розрахунків та інше).

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 26.03.2019 за клопотанням представника позивача витребувано у ОСОБА_7 , ОСОБА_8 відомості про проведений розрахунок за договором купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 від 04 грудня 2017 року, у разі їх наявності у письмовому вигляді.

26.03.2019 ухвалою суду було закрито підготовче провадження по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа: приватний нотаріус ХМНО Лучнікова Ю.В., приватний нотаріус ХМНО Лавінда Н.О. про визнання кредитором, визнання фіктивним договору купівлі-продажу, визнання права власності, зобов*язання відшкодувати майнову шкоду та штрафні санкції та призначено справу до судового розгляду по суті.

В обґрунтування своїх вимог позивач ОСОБА_5 вказує, що між ним і відповідачем ОСОБА_6 02 грудня 2016р. було укладено попередній договір про укладання в майбутньому договору купівлі продажу нерухомого майна - трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , за яким відповідач ОСОБА_6 зобов`язувався укласти з позивачем ОСОБА_5 договір купівлі продажу квартири в строк до 17 січня 2017р. за суму 1 922 866,00грн., (еквівалент 75 тис. доларів США), та отримав грошову оплату в рахунок майбутнього продажу квартири в розмірі 1 204 996,00грн., (еквівалент 47 тис. доларам США). Дружина продавця ОСОБА_7 була присутня при укладанні цієї угоди та надавала письмову згоду на продаж спільного майна подружжя, що підтверджується п.11 попереднього договору.

Відповідно до умов переднього договору від 02 грудня 2016р., його невиконання зі сторони ОСОБА_6 в п`ятдесятиденний термін тягне за собою повернення коштів, отриманих в рахунок оплати за основним договором, оскільки такий договір ним не укладений, та сплату штрафних санкцій в розмірі 2 409 992,00грн., відповідно до п.8.1 попереднього договору. В подальшому, на дату укладення основного договору відповідач ОСОБА_6 до нотаріуса не з`явився та квартиру позивачеві не продав. Умови попереднього договору не виконано, кошти отримані в рахунок оплати за основним договором, тобто в рахунок оплати за продаж квартири не повернуто, штрафні санкції відповідно до вимог попереднього договору також ним не сплачені.

В подальшому відповідач ОСОБА_6 звернувся до позивача з проханням сплатити йому ще частину коштів в оплату квартири, що продається, аргументувавши це тим, що квартира знаходитися під обтяженням і йому потрібні кошти на послуги юристів, щоб підготувати її до продажу. Позивач повірив йому, та ще сплатив в рахунок оплати квартири додатково: 05 травня 2017 р було сплачено відповідачеві 1100 доларів США, що становить еквівалент 29128,00грн. за курсом НБУ на той день. 21 серпня 2017 р було сплачено відповідачеві 17000 доларів США, що становить еквівалент 433330,00грн. за курсом НБУ на той день.17 листопада 2017 р було сплачено відповідачеві 1900 доларів США, що становить еквівалент 50293,00грн. за курсом НБУ на той день. Загалом 29128+433330 +50293 =512.751,00грн. На всі ці сплачені кошті відповідачем ОСОБА_6 було надано розписки.

Позивач зазначає, що заявлений ним загальний розмір відшкодування, що підлягає стягненню з відповідачів подружжя ОСОБА_9 становить 1204996,00грн.+512751,00грн.+2409992,00грн. (штрафні санкції) = 4127739,00грн.

Потім, вже в грудні 2017 року, позивач дізнався про те, що квартира, за яку він повністю сплатив кошти була перереєстрована на третю особу ОСОБА_8 , який є рідним братом дружини свідка ОСОБА_10 . На вимогу ОСОБА_5 терміново повернути гроші в сумі, які він сплатив за квартиру або ті, що нібито були отримані ОСОБА_6 від продажу квартири ОСОБА_8 , він відповів, що гроші він взагалі не отримав, оскільки квартира безоплатно по договору була перереєстрована на ОСОБА_8 на вимогу його родича ОСОБА_10 , а договір купівлі продажу був укладений фіктивний. Це також підтверджується звукозаписом розмови зустрічі між позивачем ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_6 , який було здійснено позивачем 08.12.2017р.

З аналізу тексту укладеного правочину між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 з`ясовується, що договір купівлі-продажу квартири було укладено в письмовій формі, посвідчено нотаріусом Лавінда Н.О., 04 грудня 2017р. Дружиною ОСОБА_7 під час угоди було надано згоду на відчуження спільного майна подружжя, продаж вчинено за 2160000,00грн., (еквівалент 80 тис доларів США), які покупець отримав повністю до підписання договору купівлі-продажу шляхом перерахування коштів на поточний банківський рахунок продавця відповідно до постанови НБУ №210 від 6.06.201Зр.

Позивач зазначає, що гроші в оплату за квартиру покупцем фактично не сплачувалися, оскільки ані покупець, ані продавець рахунки в банківських установах не відкривали та гроші один одному за цією угодою на перераховували. Покупець ОСОБА_8 взагалі не мав в розпорядженні кошті в зазначеному об`ємі, оскільки не має постійного джерелу доходів, не є підприємцем, банківських кредитів не отримував.

Укладання цього договору купівлі-продажу між подружжям ОСОБА_9 і ОСОБА_8 зачіпають права і законні інтереси позивача ОСОБА_5 , хоча він і не є стороною цього договору. А саме, порушують права позивача на придбання сплаченого майна та відшкодування майнової шкоди від відповідачів подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Продавець за цим договором відповідач ОСОБА_6 та його дружина відповідач ОСОБА_7 , були обізнані, що вони не виконали зобов`язання перед покупцем ОСОБА_5 Вони розуміли про суму витрат, які їм потрібно відшкодувати покупцю ОСОБА_5 , їм також було відомо про цивільний позов, з яким раніше звернувся ОСОБА_5 до відповідача ОСОБА_6 , а тому такий продаж не можна вважати дійсним, оскільки він носить збитковий характер і не має сенсу (коштів від нібито продажу квартири ОСОБА_8 не достатньо для сплати штрафних санкцій за попереднім договором). Такі дії відповідачів були направлені на протиправне заволодіння коштами позивача ОСОБА_11 та в шахрайський спосіб позбавити його можливості отримати придбане майно. Аналізуючи дії відповідачів ОСОБА_6 ОСОБА_7 , і ОСОБА_8 і укладені ними за участю нотаріусів угоди, позивач зробив висновок, що вони уклали фіктивну угоду з купівлі-продажу майна, з метою позбавлення ОСОБА_5 майнових прав на оплачене і придбане ним майно, та в шахрайський спосіб заволоділи коштами ОСОБА_5 . В подальшому ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , намагалися від свого імені продати цю квартиру, що вже була оплачена і придбана громадянином ОСОБА_5 , з метою повторного незаконного привласнення коштів від її продажу і унеможливлення позивачем взагалі отримання оплаченого майна.

15 квітня 2018 року вже під час розгляду судом цивільної справи відповідач ОСОБА_6 помер. Позивач ОСОБА_12 в строк для прийняття спадщини спадкоємцями звернувся до державного нотаріуса з заявою про відшкодування зі спадщини померлого майнової шкоди, якої йому було завдано незаконними діями померлого.

Отже позивач зазначає, що він є кредитором до спадкоємців ОСОБА_6 з вимогами в сумі 4127739,00грн. Фактично позивач ОСОБА_5 виконав зі своєї сторони умови договору про купівлю-продаж квартири, але продавець безпідставно відмовився передавати йому куплену річ, визначену індивідуальними ознаками. Позивач вважає, що необхідним способом захисту його права є визнання за ним права власності на цю квартиру та відповідно визнання недійсною угоду з купівлі-продажу квартири, що була фіктивно укладена між відповідачем ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з метою заволодіти його коштами в шахрайський спосіб.

Відповідачем ОСОБА_8 05.12.2018 до суду подано відзив на уточнену позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування своїх заперечень посилається на те, що 04.12.2017 він став власником трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 04.12.2017р., посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Лавіндою Н.О., зареєстровано в реєстрі за № 5366.

Відповідно до договору купівлі-продажу ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_8 придбав трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 55,4 кв.м., загальною площею 125,6 кв.м. Зазначена квартира належала продавцю на праві власності з 2008р. Продаж квартири було здійснено за 2160000,00 грн., що еквівалентно 80000 дол.США.

Відповідно до п. 4 договору купівлі-продажу від 04.12.2017р. продавець свідчить, що продаж здійснюється ним без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального, а також вказана в договорі квартира до цього часу нікому іншому не продана, не подарована, не відчужена іншим особам, не заставлена, в спорі та під забороною не перебуває, прав у третіх осіб, в тому числі малолітніх і неповнолітніх не має, що в поточному році житлову нерухомість продає вперше. Продавець та покупець у присутності нотаріуса стверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки для кожної із сторін, договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, їх волевиявлення, як сторін за договором є вільним і відповідає внутрішній волі, договір, що укладається не має характеру фіктивного та удаваного правочину, вони необмежені у праві укладати правочини. складений нотаріусом з урахуванням умов, визначених ними та умов, які є обов`язковими, ними прочитаний, кожному зрозумілий і кожним схвалений. Сторони, стверджують, що договір цей не приховує іншу угоду і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки.

Після укладання договору купівлі-продажу ОСОБА_8 здійснив подальшу реєстрацію щодо права власності квартири, про що внесені відповідні дані до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідач зазначає, що під час укладення договору було додержано всіх необхідних вимог для чинності правочину, а саме: нотаріусом перевірено цивільну дієздатність, волевиявлення сторін було вільним і відповідало її внутрішній волі - перевірено нотаріусом, та засвідчено особистими підписами сторін правочину; правочин вчинено у формі встановленій законом - сторонами додержано письмову форму та посвідчено нотаріусом. Правочин купівлі-продажу був здійснений у відповідності до усіх вимог діючого законодавства. Правомірність є конструктивною ознакою правочину як юридичного факту. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована.

Відповідач вказує, що ОСОБА_5 у позові помилково зазначає, що правочин купівлі-продажу не був спрямований на реальне настання наслідків. Натомість, наслідки передбачені вчиненим правочином відбулись відповідно до вимог закону. Новий власник ОСОБА_8 здійснив всі необхідні реєстрації, після чого набув всі права та обов`язки, які покладені на власника нерухомого майна. Позовні вимоги ОСОБА_5 , на думку відповідача ОСОБА_8 не підлягають задоволенню тому, як основною ознакою для фіктивного правочину є відсутність передачі майна, але в даному випадку майно було передано та пройшло всі необхідні реєстрації. Відповідач зазначає, що він у встановлений законом спосіб, із додержанням форми, визначеної законом добросовісно набув право власності, і вважає себе добросовісним набувачем. Витребування майна у добросовісного набувача, якщо майно відчужене особою, яка мала на це право, - діючим законодавством взагалі не передбачено. ОСОБА_8 стверджує, що жодним чином не порушив права позивача, не мав з позивачем жодних правовідносин, а вимога позивача, щодо визнання за ним права власності на об`єкт який належить йому є незаконною. Відповідач є власником квартири, яка ніколи не належала позивачу і право власності на яку ОСОБА_8 отримав у законному порядку, квартира не перебувала, а не під забороною, а не в іпотеці та відповідач не мав жодного уявлення про бажання щодо її придбання третіми особами, в тому числі позивачем.

Також. ОСОБА_8 вказує, що не має жодного відношення до позивача, до зобов`язань відповідачів ОСОБА_9 і до будь яких, в тому числі попередніх, договорів, які були укладені перед договором купівлі-продажу. У позовній заяві не викладено жодного факту стосовно того, що ОСОБА_8 якимось чином порушив права позивача. Із позовної заяви ОСОБА_8 розуміє, що предметом позову є не виконання умов попереднього договору, наслідком якого є повернення коштів і жодним чином його законні права власника не стосуються тих правовідносин.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити з підстав, вказаних в позові.

Відповідачі ОСОБА_7 , ОСОБА_8 в судове засідання не з*явилися, повідомлені завчасно належним чином про час та місце судового розгляду.

Від відповідача ОСОБА_7 на адресу суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та письмові пояснення, в якій зазначає. що проти позову заперечує в повному обсязі, зазначає, що не є належним відповідачем, оскільки не є спадкоємцем ОСОБА_6 , вказує, що продаж квартири 04.12.2017 року відбувся з дотриманням вимог чинного законодавства, чоловік ОСОБА_6 отримав гроші від продажу квартири, а Потанін став власником придбаного житла, стягнення подвійної суми завдатку передбачено умовами договору та Закону. (а.с. 155,156 т.3).

Представник відповідача ОСОБА_8 - адвокат Абдулаєва-Мартіросян І.Х. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, в задоволенні позову просила відмовити, посилаючись на безпідставність позову.

Також, до суду були надані письмові пояснення представника відповідача ОСОБА_8 , в яких зазначено, що твердження позивача про фіктивність правочину у зв*язку з несплатою податків не є спроможними, спростовуються нормами чинного законодавства та повідомляє, що податок на доходи фізичних осіб при угоді не сплачувався згідно ст. 172 Податкового кодексу України. (а.с. 157-159 т.3).

Третя особа - приватний нотаріус ХМНОХО Лучнікова Ю.В. в судовому засіданні повідомила, що під час укладення попереднього договору від 02.12.2016, що нею посвідчений, сторони домовлялися про умови основного договору на власний розсуд, розрахунок, як вказано в договорі проведений до укладення договору, оригінали правовстановлювальних документів у сторін не вилучалися.

Від третьої особи приватного нотаріуса ХМНОХО Лавінди Н.О. до суду надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності, у вирішенні справи третя особа покладається на думку суду.

Заслухавши пояснення учасників процесу, які присутні в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи та надані суду докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Вимогами ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Згідно ст.41 Конституції України кожен мас право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інакше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом встановлено, що 02.12.2016 між позивачем ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_6 укладено попередній договір (а.с.4), посвідчений приватним нотаріусом ХМНОХО Лучніковою Ю.В. за №4953.

Відповідно до умов попереднього договору, сторони домовилися про те, що між ними буде укладено основний договір про купівлю продаж квартири АДРЕСА_1 до 12:00 години 20.01.2017 у приміщенні офісу приватного нотаріуса ХМНОХО Лучнікової Ю.В. по вул.Космічна, 21 , оф. 2 у м. Харків. Також, в попередньому договорі зазначено, що загальна сума договору складає 1922866 грн., що еквівалентно 75000 доларів США (п.4), що ОСОБА_5 передав ОСОБА_6 гроші в сумі 1204996 грн., що еквівалентно 47000 доларів США, в рахунок належної зі ОСОБА_5 за основним договором купівлі-продажу квартири суми, зазначеної у п. 4 цього договору, а ОСОБА_6 отримав повністю дані гроші до підписання цього договору. (п.5).

Згідно вимогами п.8 попереднього договору від 02.12.2016 року ОСОБА_6 , отримавши згідно п.5 цього договору грошові кошти, у випадку невиконання цього договору (відмови укласти основний договір, неподання нотаріусу в необхідний строк документів, необхідних для нотаріального посвідчення основного договору, неприбуття до нотаріуса для у кладення основного договору в строк та місце, встановлені цим договором, внаслідок яких основний договір не буде укладений з його вини у строк, у місці та на умовах, встановлених цим договором) сплачує ОСОБА_5 гроші в сумі 2409992 грн.

Згідно свідоцтва від 20.01.2017, посвідченого приватним нотаріусом ХМНОХО Лучніковою Ю.В. за №460 посвідчено факт перебування ОСОБА_5 о 12 годині 00 хвилин 20 січня 2017 року у приміщенні офісу приватного нотаріуса ХМНОХО Лучнікової Ю.В. по вул. Космічна, 21, оф.2 у м. Харків. (а.с. 5).

Позивач стверджує, а відповідачами не заперечується, що ОСОБА_5 20.01.2017 прибув до нотаріуса для укладення з ОСОБА_6 правочину щодо купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , однак продавець ОСОБА_6 не прибув.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту.

Згідно з ст.11 ЦК України однією з підстав виникнення зобов`язання є договір.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Виходячи зі змісту ст.ст. 627, 628 ЦК України, сторони самостійно, на свій розсуд визначають умови договору, виконання яких в подальшому є для сторін обов`язковим.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із частинами першою та третьою статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Аванс - це визначена грошова сума (попередній платіж), яка передається покупцем продавцю, та яка включається до загальної ціни товару. Тобто, покупець сплачує ціну товару декількома частинами: перша частина (аванс) сплачується до отримання ним товару, інша частина - після. У разі розірвання договору за домовленістю сторін або у зв`язку невиконанням однією із сторін договору своїх обов`язків, сума коштів сплачена як аванс має бути повернута покупцю.

Завдаток - це грошова сума, яку сплачує покупець продавцю в рахунок належних платежів, що мають бути сплачені ним за договором, з метою підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Як завдаток може також передаватися рухоме майно. Тобто, сума коштів, сплачена як завдаток (так само як і аванс), включається до загальної ціни товару. Відмінність завдатку та авансу полягає у наслідках, які настають у разі порушення умов договору однією із сторін (покупцем або продавцем).

За загальними правилами, у разі порушення умов договору покупцем, завдаток залишається у продавця. Але, якщо порушення зобов`язання сталося з вини продавця, то він зобов`язаний повернути покупцю завдаток, та додатково сплатити суму у розмірі завдатку. Якщо як завдаток було передано майно, продавець додатково має сплатити суму у розмірі вартості такого майна. Тобто, у такому випадку завдаток повертається у подвійному розмірі. Також, винна у порушенні зобов`язання сторона, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку. Якщо договором не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Під час розгляду справи судом встановлено та сторонами не оспорюється, що основний договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 не був укладений з провини у строк, визначений договором (20.01.2017) з провини ОСОБА_6 , який не прибув до нотаріуса, а тому на виконання умов договору з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 підлягає сплаті сума грошових коштів в розмірі 2409992 грн.

Також, позивач ОСОБА_5 , звертаючись до суду вказує, що ним було передано ОСОБА_6 ще грошові кошти після дати можливого укладення основного договору, визначеного в договорі від 02.12.2016 року за розписками від 05.05.2017, 21.08.2017, 17.11.2017 у загальному розмірі 20000 доларів США, в яких вказано, що гроші передаються в рахунок продажу квартири (а.с. 46-48 т.3) і він ці кошти від ОСОБА_6 назад не отримав, у зв*язку з чим і включив дану суму грошових коштів у розрахунок позовних вимог.

В матеріалах цивільної справи (а.с. 71-72 т.1) міститься заява ОСОБА_6 від 07.02.2018 року, в якій ОСОБА_6 з позовними вимогами ОСОБА_5 про стягнення суми 2409992 грн. ( за попереднім договором) та 212751 грн. (за розписками) погоджується.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

На підставі вищезазначеного та враховуючи, що договір купівлі - продажу між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладений не був і дані грошові кошти за розписками ОСОБА_5 не повернуті, суд вважає за необхідне стягнути грошові кошти за розписками про отримання грошей згідно позовних вимог з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 в загальній сумі 512751 грн., як безпідставно набуте майно.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть, вірність якої з оригіналом документа засвідчено ПН ХМНО Козовою Ю.Ю. 24.04.2018 за р.№197, відповідач по справі ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Харків, про що 18.04.2018 Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Харківській області складено актовий запис №6028.(а.с.129)

Згідно відповіді Третьої Харківської державної нотаріальної контори №167/01-16 від 28.01.2019, після ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 , що проживав за адресою: АДРЕСА_5 із заявою про прийняття спадщини звернувся тільки ОСОБА_5 - позивач по даній справі, інші особи з заявами про прийняття спадщини не звертались, в тому числі і дружина померлого, заведено спадкову справу №188/2018.(а.с. 82 т.с.3)

Відповідно до ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Згідно зі ст.1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Відповідно до ст.1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Даних щодо наявності заповіту, інших осіб, крім позивача ОСОБА_5 , що звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини до суду не представлено.

Згідно ст.1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Враховуючи, що останнє відоме місце проживання ОСОБА_6 є: АДРЕСА_5 , позивач вірно та вчасно звернувся до Третьої Харківської державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Таким чином, вимога позивача про визнання його кредитором до померлого ОСОБА_6 з кредиторськими вимогами в загальній сумі 2922743 грн., що складається з суми 2409992,00 грн. відповідно до умов попереднього договору та 512751,00 грн. за розписками, щодо передання померлому коштів ОСОБА_6 є обґрунтованою та такою, що визнається судом. (а.с. 46-48)

На підставі вищезазначеного, суд задовольняє позовні вимоги ОСОБА_5 в частині визнання його кредитором до померлого ОСОБА_6 з кредиторськими вимогами в загальній сумі 2922743 грн.

Стосовно інших вимог позову ОСОБА_5 суд зазначає наступне.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_5 вказує, що договір купівлі-продажу квартири №5366 від 04.12.2017, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 є фіктивним, гроші в оплату за квартиру покупцем фактично не сплачувалися, були порушені його права на придбання сплаченого майна, а тому такий продаж не можна вважати дійсним, оскільки він носить збитковий характер і не має сенсу, такі дії відповідачів були направлені на протиправне заволодіння коштами позивача ОСОБА_11 та в шахрайський спосіб позбавити його можливості отримати придбане майно.

Відповідно до ст.202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ст.234 ЦК фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Основною ознакою для фіктивного правочину є відсутність передачі майна, але в даному випадку майно фактично було передано покупцю ОСОБА_8 .

За даними, викладеними в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, згідно інформаційної довідки №113861517 від 13.02.2018 право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано 04.12.2017 ПН ХМНО Лавінда Н.О. за ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу квартири №5366 від 04.12.2017. (а.с.116-117). За поясненнями представника відповідача ОСОБА_8 в судовому засіданні та письмовою заявою ОСОБА_7 покупець Потанін фактично прийняв у власність та розпорядження придбане майно - квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно наданих на виконання ухвал суду доказів, 04.12.2017 між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , що посвідчений 04.12.2017 ПН ХМНО Лавінда Н.О. за р.№5966.(а.с. 101) Згоду на укладення даного правочину в письмовому вигляді надано дружиною продавця - ОСОБА_7 , про що зазначено в п.4 вказаного договору.

Щодо проведення розрахунків за договором, на яке посилається в позовній заяві позивач, як на підставу визнання вказаного договору фіктивним, судом встановлено, що відповідно до п. 3 договору купівлі-продажу від 04.12.2017 посвідченого ПН ХМНО Лавінда Н.О. за р.№5966, продаж здійснено за 2160000,00 грн., що еквівалентно 80000 доларів США, які продавець отримав від покупця повністю ще до підписання цього договору та підтверджує своїм підписом проведення зі сторони покупця повного розрахунку за продану квартиру та відсутність щодо нього претензій майнового характеру.

Також, до суду надані заяви ОСОБА_8 під час укладання договору купівлі-продажу спірної квартири, де він вказує, що грошові кошти, які витрачаються на купівлю квартири є його особистою власністю, житло придбаває вперше, (а.с.131,133 т.3).

За нормою ч. 3 ст. 1087 ЦК України граничні суми розрахунків у готівковій формі для фізичних, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відповідно до цієї статті встановлюються Національним банком України.

Пункт 7 постанови правління Національного банку України від 29.12.2017 року №148 "Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою" закріплює граничну суму розрахунків готівкою фізичних осіб між особою за договором купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, у розмірі 50000,00 грн.

Закон України "Про нотаріат" та Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 р., який регулює роботу нотаріусів України, не містять положень, які зобов`язували б нотаріусів при посвідченні договорів купівлі-продажу нерухомого майна витребовувати у сторін договору документи, підтверджуючі безготівковість розрахунку.

Таким чином, нотаріус позбавлений права та не зобов`язаний перевіряти розрахунок за договором, а доведення наявності ознак недійсності або удаваності правочину в суді покладається на сторони.

Посилання позивача в позовній заяві на передбачений в договорі порядок проведення розрахунків шляхом відкриття рахунків та перерахування у безготівковій формі грошових коштів спростовується змістом п.3 вказаного договору, а якому прямо це не передбачено, а ненадання нотаріусом на виконання ухвали суду доказів проведення розрахунків за вказаним договором не є підставою вважати, що даний розрахунок не проводився сторонами та не є підставою для визнання за цих умов недійсним договір купівлі-продажу, оскільки Закон України "Про нотаріат" та Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України не передбачає збереження у справах нотаріуса розрахункових документів, а законом прямо не визначено цих умов для визнання договору недійсним за таких обставин. Не надані до суду і належні та допустимі докази з боку позивача щодо не проведення розрахунку за придбану квартиру Потаніним, всі доводи позивача з даного питання є голослівними.

Відповідно до ст.ст.229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст.229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. (постанова ВС від 14.03.2019 у справі №755/3903/17).

Позивачем в судовому засіданні не доведено наявність складу злочину та умислу продавця на введення ОСОБА_5 в оману. Будь-яких вироків, які б набули законної сили відносно шахрайських дій сторін під час укладення договору купівлі-продажу 04.12.2017 року суду надано не було.

Натомість, п.4 Договору купівлі-продажу від 04.12.2017 посвідченого ПН ХМНО Лавінда Н.О. за №5966 передбачено, що продавець свідчить, що продаж здійснюється ним без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального, а також вказана в договорі квартира до цього часу нікому іншому не продана, не подарована, не відчужена іншим особам, не заставлена, в спорі та під забороною не перебуває, прав у третіх осіб, в тому числі малолітніх і неповнолітніх не має, що в поточному році житлову нерухомість продає вперше.

Продавець та покупець у присутності нотаріуса стверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки для кожної із сторін, договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, їх волевиявлення, як сторін за договором є вільним і відповідає внутрішній волі, договір, що укладається не має характеру фіктивного та удаваного правочину, вони необмежені у праві укладати правочини. Договір складений нотаріусом з урахуванням умов, визначених ними та умов, які є обов`язковими, ними прочитаний, кожному зрозумілий і кожним схвалений.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні правовідносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного суду України за № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

В даному випадку, суд приходить до висновку, що сторонами договору купівлі продажу квартири від 04.12.2017, укладено договір в письмовій формі, умови договору та правові наслідки узгоджені сторонами, договір посвідчено нотаріально, право власності на нерухоме майно внаслідок цього зареєстровано за покупцем. Таким чином, додержано всіх вимог діючого ЦК України щодо форми та змісту правочину. Щодо дійсності проведення розрахунку, відповідачем до суду подано заяву (а.с.156 т.с. 2) в якій ОСОБА_7 зазначає, що її чоловік ОСОБА_6 на виконання умов цього договору отримав грошові кошти в повному обсязі, і доказів на спростування зазначеного позивачем до суду не надано.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_5 про визнання фіктивним договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Лавінда Н.О. 04.12.2017 за №5366 задоволенню не підлягають, та підстав у суду для застосування наслідків недійсності правочину немає.

Також, правових підстав визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 за позивачем ОСОБА_5 судом не вбачається, в тому числі і за ст. 693 ЦК України. Посилання ОСОБА_5 на ті обставини, що ним сплачено повну суму грошових коштів за спірну квартиру також не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки вартість квартири була визначена попереднім договором від 02.12.2016 року в сумі 75000 доларів США, ОСОБА_5 була передана сума грошей ОСОБА_6 02.12.2016 року 47000 доларів США, і за розписками лише 20000 доларів США.

Досліджений в судовому засіданні, наданий позивачем диск з аудіо- записом (а.с.57) не дає змоги однозначно ідентифікувати осіб, що спілкуються, чиї голоси містяться на записі, дату, час, місце запису, предмет обговорення та однозначні висловлювання щодо предмету позовних вимог в частині їх визнання, та з огляду на це, не може бути визнаний судом належним та допустимим доказом у справі та не спростовує висновків суду.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 надали свою суб`єктивну оцінку особі померлого ОСОБА_6 , зазначивши, що спірна квартира було в обтяженні іпотекою, що перешкоджало її відчуженню, у зв*язку з чим ОСОБА_13 надавала правову допомогу для подальшого укладання правочину з ОСОБА_5 ОСОБА_14 підтвердив передання ОСОБА_5 частини грошових коштів в рахунок оплати квартири АДРЕСА_1 та зазначив, що продавець ОСОБА_6 здавався йому ненадійною людиною, тому він застерігав та не рекомендував своєму знайомому ОСОБА_5 в нього щось придбавати.

Щодо посилань позивача на дійсність наміру продати саме йому квартиру ОСОБА_6 , на підтвердження чого суду надано оригінали правовстановлюючих документів суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Таким чином, власник майна скористався своїм правом розпоряджатися майном на власний розсуд.

Статтею 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» - вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на нерухоме майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону якщо незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Таким чином, відповідачеві ОСОБА_8 право власності на придбану квартиру АДРЕСА_1 перейшло на підставі договору купівлі-продажу від власника цього майна і доводи позивача в цій частині також не спростовують висновків суду.

В частині позовних вимог ОСОБА_5 щодо зобов*язання спадкоємців померлого ОСОБА_6 відшкодувати майнову шкоду та штрафні санкції у розмірі 2204873 грн., суд також відмовляє, оскільки судом не були встановлені спадкоємці померлого ОСОБА_6 та не представлені і такі дані сторонами, а визнання на майбутнє позовних вимог не є належним захистом, що підлягає захисту в судовому порядку та позивачем не було доведено під час розгляду справи обґрунтованості позовних вимог на суму 2204873 грн., як ті, що перевищують вартість придбаного майна.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд відмовляє позивачу в задоволенні вимог щодо стягнення з відповідачів судових витрат, відмовляючи в задоволенні позовних вимог до відповідачів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 160, 256, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_5 ( АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_6 ( АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_3 ), ОСОБА_7 ( АДРЕСА_7 ), ОСОБА_8 ( АДРЕСА_8 , РНОКПП НОМЕР_4 ) , третя особа: приватний нотаріус ХМНО Лучнікова Ю.В. (61145, м. Харків, вул. Космічна, 21 оф.2), приватний нотаріус ХМНО Лавінда Н.О. (61002, м. Харків, вул. Сумська, 80) про визнання кредитором до померлого ОСОБА_6 , визнання фіктивним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 04.12.2017 року та застосування наслідків недійсності правочину, визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 , зобов*язання спадкоємців померлого ОСОБА_6 відшкодувати майнову шкоду та штрафні санкції у розмірі 2204873 грн., відшкодування судових витрат в розмірі 11000 грн. - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_5 кредитором до померлого ОСОБА_6 з кредиторськими вимогами в загальній сумі 2922743 грн. (два мільйона дев*ятсот двадцять дві тисячі сімсот сорок три).

В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа: приватний нотаріус ХМНО Лучнікова Ю.В., приватний нотаріус ХМНО Лавінда Н.О. - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

На рішення суду першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Харківського апеляційного суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення, а у випадку проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк для апеляційного оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до вимог п.15 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя: