ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2019 року

м.Суми

Справа №581/751/18

Номер провадження 22-ц/816/5129/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Левченко Т. А.

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 14 серпня 2019 року в складі судді Машини І.М., ухваленого в м. Ромни, повний текст якого складений 22 серпня 2019 року, -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2018 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи вимоги тим, що 03 лютого 2014 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 4500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердила, що підписана нею заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» і «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті складає договір про надання банківських послуг. Скориставшись кредитними коштами, взятих на себе зобов`язань із своєчасного їх повернення ОСОБА_1 не виконала, тому станом на 02 жовтня 2019 року утворився борг на загальну суму 19949,01 грн, з яких: 7058,20 грн заборгованість по процентам за користування кредитом, 11464,67 грн заборгованість за пенею; а також штраф відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, який складається з: 500 грн штрафу (фіксована частина), 926,14 грн штрафу (процентна складова), який банк просив стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 14 серпня 2019 року у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відмовлено.

Вказане рішення суду позивач оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що відмова у стягненні заборгованості за кредитом в повному обсязі є необґрунтованою, оскільки відповідач своїм підписом у заяві підтвердила згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. Позивач також вважає, що місцевий суд оскарженим рішенням порушив принципи платності кредитного договору та стабільність функціонування фінансового сектору держави. До того ж, заявник апеляційної скарги, посилаючись на ст. 257 ЦК України, звернув увагу на те, що перебіг строку позовної давності щодо повного погашення кредиту починається зі спливом останнього дня місяця дії картки, а щодо місячних платежів після несплати чергового платежу.

Від відповідача в установлений судом строк відзив на апеляційну скаргу не надходив, письмові заперечення також.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 03 лютого 2014 року ОСОБА_1 підписала заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку (а.с. 9).

У заяві зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, з яким вона ознайомилася до його укладання та згодна з його умовами, а також погодилася отримати екземпляр договору про надання банківських послуг шляхом самостійного роздрукування з офіційного сайту www.privatbank. ua.

До позовної заяви банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, з яких не вбачається, що вони були підписані відповідачем (а.с. 10, 11 - 25).

Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором від 03 лютого 2014 року станом на 02 жовтня 2018 року становить 19949,01 грн, з яких: 7058,20 грн заборгованість по процентам за користування кредитом, 11464,67 грн заборгованість за пенею; а також штраф відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, який складається з: 500 грн штрафу (фіксована частина), 926,14 грн штрафу (процентна складова) (а.с. 5 - 8).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення процентів за користування кредитними коштами та неустойки, суд першої інстанції, установивши обставини того, що у заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення процентної ставки та розміру пені і штрафів за порушення зобов`язання, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. При цьому, суд першої інстанції вказав, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які надані позивачем суду не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 03 лютого 2014 року шляхом підписання заяви-анкети.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України передбачено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України йдеться про те, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Як передбачено частиною другою статті 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором, яка складається із: 7058,20 грн заборгованості по процентам за користування кредитом, 11464,67 грн заборгованості за пенею; а також з штрафу відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, який складається з: 500 грн штрафу (фіксована частина), 926,14 грн штрафу (процентна складова)

Разом з тим, установивши обставини того, що у заяві позичальника на отримання кредиту від 03 лютого 2014 року процентна ставка не зазначена, а також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у вказаній частині, оскільки позивач не довів, а матеріали справи не містять підтверджень того, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов, на які послався банк, як на підставу для задоволення позову, розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними на момент отримання 03 лютого 2014 року кредитної картки «Універсальна».

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин (оформлення відповідачу кредитної картки 03 лютого 2014 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (листопад 2018 року), тобто кредитор не довів, що надав суду саме ту редакцію Витягу з Тарифів та Витягу з Умов, які діяли на момент підписання заяви про надання кредиту.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Тарифи і Умови та правила банківських послуг за кредитною карткою «Універсальна», відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами та про розмір неустойки, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що відмовивши у стягненні процентів за користування кредитними коштами, суд першої інстанції, тим самим, допустив грубе порушення основоположних норм банківського кредитування та поставив під загрозу фінансову стабільність банку, то колегія суддів зауважує наступне.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

ЄСПЛ також неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Отже, установивши обставини того, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які є в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 03 лютого 2014 року шляхом підписання заяви-анкети, у зв`язку з чим місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також те, що вони передбачили відповідальність за порушення кредитного зобов`язання.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на початок перебігу строку позовної давності щодо місячних платежів та щодо повернення кредиту в повному обсязі колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки наслідки спливу позовної давності до спірних правовідносин не застосовувались.

Інші доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду про відмову в задоволенні позову щодо стягнення процентів та неустойки (пені, штрафів) також не спростовують і не містять посилань на такі порушення, які б слугували підставою для скасування рішення суду.

Відтак, колегія суддів вважає, що судом з`ясовані обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, його висновки відповідають вимогам закону та обставинам справи, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому таке судове рішення необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 14 серпня 2019 року у даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 13 листопада 2019 року.

Головуючий: С.Г. Хвостик

Судді: О.І. Собина

Т.А. Левченко