Постанова

Іменем України

11 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 153/1440/18

провадження № 61-10302св19

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1 ,

відповідачі:ОСОБА_2 , Ямпільська міська рада Вінницької області,

треті особи: ОСОБА_3 , відділ державної реєстрації Ямпільської районної державної адміністрації Вінницької області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 18 лютого 2019 року у складі судді Гаврилюк Т. В. і постанову Вінницького апеляційного суду від 25 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Медвецького С. К., Копаничук С. Г., Оніщука В. В.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Ямпільської міської ради Вінницької області, просив визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий 23 травня 2000 року Ямпільською міською радою Вінницької області серії ВН № 001174 на ім?я ОСОБА_2 на підставі рішення Ямпільської міської ради Вінницької області 11 сесії 23 скликання від 23 грудня 1999 року, площею 0, 0334 га, що розташована на АДРЕСА_1 , а також скасувати державну реєстрацію права власності на дану земельну ділянку.

Позов мотивований тим, що позивачу на праві приватної власності на підставі договору дарування належить 29/100 частини жилого будинку АДРЕСА_1 . Іншими співвласниками даного жилого будинку є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , яким належать 38/100 та 33/100 частки будинку відповідно.

У червні 2018 року позивачу стало відомо, що відповідач ОСОБА_2 оформила право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:003:0273 площею 0, 0334 га на АДРЕСА_1 , про що отримала державний акт, виданий 23 травня 2000 року Ямпільською міською радою Вінницької області серії ВН № 001174.

Зазначена земельна ділянка є частиною земельної ділянки загальною площею 0, 0520 га, яка використовується для обслуговування жилого будинку, тому оформлення права власності на неї, зважаючи на намір відповідача її відчужити, порушує права позивача та права іншого співвласника щодо користування санвузлом, сараєм, вигрібною ямою, спільним проїздом і проходом, що на ній знаходяться.

При цьому розмір земельної ділянки, на яку відповідач отримала державний акт, є непропорційним до її частки у праві власності на жилий будинок.

Позивач і ОСОБА_3 як співвласники житлового будинку та суміжні землекористувачі не підписували акт погодження і закріплення меж спірної земельної ділянки.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 18 лютого 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довів порушення його прав оспорюваним державним актом. У зв?язку з цим відсутні правові підстави для застосування наслідків спливу позовної давності. Під час проведення виїзного судового засідання судом встановлено, що до санвузла, вигрібної ями, сараю перешкод для позивача відповідачем ОСОБА_2 не створено. Сторони мають окремі, індивідуальні під`їзди до своїх частин житлового будинку на АДРЕСА_1 , а також встановлено те, що сторони мають індивідуальні вбиральні та санвузли, сараї, кожен окремо має подвір`я, спільний проїзд відсутній. Між сторонами виникав лише спір з приводу користування туалетом, а не з приводу меж земельної ділянки. Позивачеві було відомо про намір відповідача приватизувати земельну ділянку, а також про державний акт на право приватної власності на землю на момент його видачі ОСОБА_2 Протягом вісімнадцяти років позивач не звертався до суду за захистом своїх прав та інтересів, а звернувся лише після того, як дізнався про намір відповідача ОСОБА_2 продати свою частину жилого будинку. Тому, на думку суду, позивач ОСОБА_1 зловживає своїм правом, оскільки судом не встановлено порушення будь-яких прав позивача відповідачем ОСОБА_2

Постановою Вінницького апеляційного суду від 25 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 18 лютого 2019 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження, сторони мають окремі індивідуальні під`їзди до своїх частин жилого будинку, кожен співвласник має окреме подвір`я, господарські споруди, спільний проїзд відсутній. Під час розробки технічної документації зі складання державного акта, земельною комісією при Ямпільській міській раді Вінницької області, яка складала акт обстеження спірної земельної ділянки, встановлено відсутність порушень земельного законодавства з боку ОСОБА_2 та порушення прав та інтересів позивача у справі, після чого сесією Ямпільської міської ради Вінницької області прийнято рішення про передачу у приватну власність ОСОБА_2 спірної земельної ділянки. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не є підставою для відмови місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Непідписання суміжним власником та/або землекористувачем акту узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку. Видача державного акта на право власності не порушує права позивача. У матеріалах справи відсутні докази про виділення позивачеві або передачу йому у користування чи у власність земельної ділянки для обслуговування належної йому частини будинку, між сторонами не встановлювався порядок користування спірною земельною ділянкою, тому доводи заявника про непропорційність її площі до частки у праві власності на жилий будинок є безпідставними.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2019 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 18 лютого 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 25 квітня 2019 року. У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив суд касаційної інстанції скасувати рішення Ямпільського районного суду Вінницької від 18 лютого 2018 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 25 квітня 2019 року і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 04 червня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 18 лютого 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 25 квітня 2019 року.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не надано вмотивованої оцінки кожного з наведених позивачем аргументів, не вказані докази, відхилені судом, і мотиви їх відхилення, відсутні мотиви незастосування норм права, на які посилався позивач.

Суди позбавили позивача захисту його права на частину земельної ділянки. При розгляді даної справи необхідно було виходити з того, що володіння та порядок користування земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, у тому числі тієї, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається їхньою згодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на жилий будинок.

Судами не застосовано статті 79-1, 116, 118, 120 Земельного кодексу України (далі - ЗК України).

Суди не з`ясували, яка частка перебуває у користуванні позивача.

Листом Ямпільської міської ради Вінницької області у 1999 року позивачу і відповідачу було рекомендовано звернутися до суду для вирішення питань приватизації земельної ділянки.

Не враховано факт, що позивач і ОСОБА_3 не давали згоди на приватизацію відповідачем земельної ділянки. Ямпільська міська рада, надаючи відповідачу ОСОБА_2 дозвіл на передання у власність спірної земельної ділянки та дозвіл на видачу державного акта, діяла всупереч статті 107 ЗК України у редакції 1990 року.

Відповідно до довідки Ямпільської міської ради від 10 липня 2018 року № 13-02/148, у 2000 році біля домоволодіння на АДРЕСА_2 рахувалася земельна ділянка площею 0,0520 га. ОСОБА_2 23 грудня 1999 року передано у власність 0,0334 га.

Фактичне розташування господарських споруд на земельній ділянці та позначення на плані у технічній документації будинку не співпадають, що було виявлено під час виїзного судового засідання.

Приватизація відповідачем частини земельної ділянки позбавила позивача користування тією частиною земельної ділянки, якою він користувався раніше.

Приватизована частина земельної ділянки за розміром не відповідає частки у праві власності на спільних жилий будинок, розташований на ній.

Позивач не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що під час виїзного судового засідання не встановлено перешкод до користування санвузлом, вигрібною ямою і сараєм. Відповідно до технічної документації дані споруди розташовані на земельній ділянці, приватизованій відповідачем, і до яких йому відповідач заборонив прохід. Позивач і відповідач мають окремі входи на подвір`я, однак на плані домоволодіння вони відсутні, оскільки встановлені самостійно сторонами.

Про те, що відповідач приватизував частину земельної ділянки під спільним жилим будинком позивачу стало відомо у середині червня 2018 року, коли нотаріус надіслав позивачу лист з пропозицією відповідача придбати частку у праві власності на жилий будинок відповідно до переважного права співвласника на це. У даному листі повідомлялося також і про продаж земельної ділянки.

У власність відповідача відповідно до його частки у праві власності у жилому будинку мало б бути передано не більше 50 % земельної ділянки, що дорівнювало б 0,026 га, а не 0,0334 га, як було передано фактично. Конфігурація земельної ділянки відповідача ОСОБА_2 із спірним проїздом у абрисі зовнішніх меж не відповідає фактичному розташуванню меж із суміжними землекористувачами, чим порушено права позивача.

При встановленні меж земельної ділянки порушено механізм їх визначення, передбачений у Інструкції встановлення межових знаків, затвердженої наказом Держкомзему від 18 травня 2010 року № 376. Як суміжний землекористувач позивач відмовився від підписання акта погодження та закріплення меж земельної ділянки відповідача, на яку він претендує разом із спірним проходом.

Позиції інших учасників

У червні 2019 року відповідач ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку надіслала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити касаційну скаргу позивача без задоволення, оскаржувані рішення - без змін.

Відзив мотивований тим, що спірна земельна ділянка надана ОСОБА_2 за рахунок земель Ямпільської міської ради Вінницької області, а не земель позивача, як останній стверджує в позовній заяві та касаційній скарзі. Географічно частини жилого будинку, що перебувають у користуванні позивача та відповідача, розташовані так, що земельна ділянка відповідача не межує із земельною ділянкою позивача, що підтверджує і план жилого будинку, наявний у матеріалах справи. Належна відповідачу земельна ділянка межує з земельною ділянкою, яка перебуває у фактичному користуванні ОСОБА_3 - третьої особи у справі, який ніяких претензій до відповідача ніколи з приводу земельної ділянки не пред`являв.

Земельна ділянка, якою фактично користується позивач, межує із земельною ділянкою, якою фактично користується ОСОБА_3 Тому земельна ділянка, передана у власність відповідача, не могла бути збільшена за рахунок земельної ділянки, якою користується позивач.

У позивача і відповідача є окремі входи до своїх частин жилого будинку. На земельній ділянці та жилому будинку позивача наявні свій санвузол і вигрібна яма, наявний окремий вхід, заасфальтоване подвір`я із стежками, власний сарай для дров. Під час виїзного засідання встановлена відсутність на спірній земельній ділянці сараю, та непридатного до використання санвузлу, яким ніхто не користується. Ніякого спільного проходу та проїзду у сторін немає. Позивач не заявляв клопотання про призначення судової експертизи у справі для доведення факту порушення його прав.

Відповідач не може бути позбавлений права власності, оскільки це буде порушенням його конвенційного права на володіння своїм майном.

Погодження меж земельної ділянки є допоміжною процедурою.

Позивачем не зазначено жодних допустимих підстав для визнання недійсним і скасування державної акта на земельну ділянку.

Позивач не довів прав на спірну чи суміжну земельну ділянку. Між сторонами відсутній і порядок користування земельною ділянкою, тому не можна вести мову про непропорційність спірної земельної ділянки загальній площі земельної ділянки, на якій розташований жилий будинок.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційних скарг і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційних скарг без задоволення.

Фактичні обставини, встановлені судом

ОСОБА_1 є власником 29/100 часток у праві власності на жилий будинок АДРЕСА_3 відповідно до договору дарування від 22 вересня 1994 року.

ОСОБА_3 є власником 19/50 часток у праві власності на зазначений жилий будинок з надвірними спорудами на підставі договору купівлі-продажу від 11 квітня 1989 року

ОСОБА_2 є власником 33/100 частки у праві власності на зазначений жилий будинок з надвірними спорудами на підставі договору довічного утримання від 24 липня 1996 року № 2127.

Відповідно до листа Ямпільської міської ради Вінницької області від 12 січня 1999 року № 20/10 у зв?язку з виникненням земельного спору щодо розподілу спільної земельної ділянки між її співвласниками на АДРЕСА_3 , про що свідчить те, що вони відмовилися підписати акт погодження і встановлення меж, а також враховуючи те, що матеріалів, які підтверджують взаємну згоду на її розподіл міській раді не надійшло (за інвентарною справою земельна ділянка на АДРЕСА_3 рахується за трьома співвласниками), рішення про розподіл цієї земельної ділянки органами державної виконавчої влади прийматися не можуть.

Рішенням 11 сесії 23 скликання Ямпільської міської ради від 23 грудня 1999 року ОСОБА_2 передано у приватну власність земельну ділянку в межах згідно з планом для обслуговування жилого будинку та господарських будівель на АДРЕСА_3 площею 0, 0334 га.

Право власності ОСОБА_2 на вказану частину земельної ділянки посвідчено державним актом від 23 травня 2000 року серії ВН № 001174, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1309.

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-018 ОСОБА_2 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :01:003:0273 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку на АДРЕСА_3 .

Згідно з відповіддю Ямпільської міської ради від 10 липня 2018 року № 13-02/178 у період до 2000 року біля домоволодіння на АДРЕСА_3 рахувалася земельна ділянка площею 0, 0520 га. Відповідно до рішення 11 сесії Ямпільської міської ради 23 скликання від 23 грудня 1999 року земельну ділянку площею 0, 0334 га за даною адресою передано у приватну власність ОСОБА_2 . На даний час біля будинку на АДРЕСА_3 рахується земельна ділянка площею 0, 0520 га з урахуванням земельної ділянки площею 0,0334 га, яка передана ОСОБА_2 .

З акту прийому-передачі межових знаків на зберігання від 26 квітня 2018 року слідує, що власниками суміжних земельних ділянок претензій до існуючих меж не заявлено та останніми акт підписаний.

Приватним нотаріусом Катрука М. В. повідомлено позивачу та третій особі ОСОБА_3 про намір ОСОБА_2 продати належну їй на праві спільної часткової власності частку жилого будинку АДРЕСА_3 .

Відповідно до рішення Ямпільської міської ради від 28 червня 1990 року № 222 санвузол, розташований біля будинку на АДРЕСА_3 належить сім`ям ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Згідно з витягу з протоколу від 20 жовтня 1966 року № 20 вилучено з присадибної ділянки біля домоволодіння на АДРЕСА_4 60 кв. м землі для загального проїзду до санвузлів, ділянку, на якій містяться санвузли, вирішено передати її у загальне користування.

Під час виїзного судового засідання 15 лютого 2019 року на місцевості на АДРЕСА_3 судом установлено на спірній земельній ділянці відсутність сараю, який би належав позивачеві, наявність санвузлу (дерев`яного туалету) у непридатному (аварійному) стані. Також на території земельної ділянки, якою користується позивач, виявлена вигрібна яма. Судом установлена наявність окремого входу (хвіртки) та заїзду (воріт) до квартир позивача та відповідача. До санвузла, вигрібної ями, сараю перешкод для позивача відповідачем ОСОБА_2 не створено. Сторони мають окремі, індивідуальні під`їзди до своїх частин жилого будинку на АДРЕСА_3 , індивідуальні вбиральні та санвузли, сараї, подвір`я, спільний проїзд відсутній.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

У частині першій статті 17 ЗК України 1990 року, чинного на час приватизації відповідачем спірної земельної ділянки, передбачена передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

Згідно зі статті 23 ЗК України 1990 року право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

У статті 42 ЗК України 1990 року передбачено, що громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об`єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду. Наступні зміни в розмірі часток у спільній власності на жилий будинок і господарські будівлі, що сталися у зв`язку з прибудовою, надбудовою або перебудовою, не тягнуть за собою змін установленого порядку використання та розпорядження земельною ділянкою. Угода про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою є обов`язковою для особи, яка згодом придбала відповідну частку в спільній власності на жилий будинок і господарські будівлі. Якщо згоди на використання та розпорядження спільною земельною ділянкою не досягнуто, спір вирішується судом.

Доводи касаційної скарги про те. що судовими рішеннями судів попередньої інстанції позивача позбавлено права власності на земельну ділянку, є необґрунтованими.

Згідно з частиною першою статті 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до стаття 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність доказів виділення позивачеві, передачу йому у користування чи у власність земельної ділянки для обслуговування належної йому частини жилого будинку. Також не надано доказів встановлення між сторонами певного порядку користування спірною земельною ділянкою, тому доводи позивача про непропорційність площі приватизованої відповідачем земельної ділянці до частини у праві власності на жилий будинок є безпідставним.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що сторони мають окремі індивідуальні під`їзди до своїх частин житлового будинку, кожен співвласник має окреме подвір`я, господарські споруди, індивідуальні вбиральні та санвузли, сараї, спільний проїзд відсутній, під час розробки технічної документації зі складання державного акта, земельною комісією при Ямпільській міській раді Вінницької області, складено акт обстеження спірної земельної ділянки, встановлено відсутність порушень земельного законодавства з боку ОСОБА_2 та порушення прав та інтересів позивача у справі, після чого сесією Ямпільської міської ради Вінницької області прийнято рішення про передачу у приватну власність ОСОБА_2 спірної земельної ділянки.

Доводи касаційної скарги щодо незаконності оскаржуваних судових рішень з огляду на непогодження позивачем меж земельної ділянки, переданої у власність відповідачу, є необґрунтованими.

Непогодження позивачем меж земельної ділянки із суміжними землевласниками не може бути підставою для визнання рішення міської ради та державних актів недійсними. Погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації.

Даний висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду у своїй від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц, відповідно до якої підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації, непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів.

З урахуванням підстав та змісту позовів позивач не довів порушення його прав рішенням міської ради і державним актом, а судами першої та апеляційної інстанцій правильно взято до уваги, що скасування рішення міської ради та державного акту не спрямовано на захист порушеного права позивача.

Доводи касаційної інстанції про неправомірне незастосування судами статей 79-1, 116, 118, 120 ЗК України є необґрунтованими з огляду на те, що позовні вимоги стосуються оспорення законності приватизації, проведеної у 2000 році, на час якої був чинним ЗК України 1990 року.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій постановлені без додержання норм матеріального та з порушенням норм процесуального права, а зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до статті 400 ЦПК України перебуває поза межами повноважень Верховного Суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Судами першої і апеляційної інстанцій правильно встановлені фактичні обставини справи і застосовано норми матеріального права, які підлягали застосуванню, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 18 лютого 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 25 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. М. Ігнатенко В. С. Жданова
В. О. Кузнєцов