Номер провадження: 22-ц/813/2178/19
Головуючий у першій інстанції Загороднюк В.І.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.10.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Ткачука В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду від 02 жовтня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 , в якому просила суд визнати недійсним договір дарування 23/1000 частки в житловому будинку АДРЕСА_1 , що складає квартиру під АДРЕСА_2 , укладений 22.07.2015р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Кокаревою І.Ю., зареєстрований в реєстрі за №384; скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на 23/1000 частки в житловому будинку за АДРЕСА_1 , що складає квартиру під АДРЕСА_2 та стягнути зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму понесених судових витрат.

Рішенням Приморського районного суду від 02.10.2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд рішення Приморського районного суду від 02 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним задовольнити у повному обсязі та стягнути зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму понесених судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15.11.2018 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду від 02.10.2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним та ухвалою цього ж суду від 15.11.2018 року призначено розгляд вищевказаної цивільної справи у приміщенні апеляційного суду Одеської області.

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м.Одесі.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Частиною 5 ст. 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні Апеляційного суду Одеської області.

За результатами автоматичного розподілу після створення нового суду визначено склад колегії суддів: Калараш А.А. - головуючий суддя, судді - Заїкін А.П., Таварткіладзе О.М., що є підставою для прийняття справи до провадження.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04.02.2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 , діючого в інтересах ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду від 02.10.2018 року прийнято до свого провадження, яку було призначено до розгляду в приміщенні Одеського апеляційного суду.

На підставі службової записки судді Калараша А.А. від 10.05.2019 року було проведено повторний автоматизований розподіл.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.05.2019 року визначено новий склад суду (Головуючий суддя - Цюра Т.В., судді - Заїкін А.П., Таварткіладзе О.М.).

Розпорядженням керівника апарату суду, на виконання вимог пунктів 2.3.49., 2.3.25. Положення про АСДС призначено повторний автоматизований розподіл судової справи, за наслідками якого визначено склад колегії суддів: Головуючий суддя - Цюра Т.В., судді - Гірняк Л.А., Сегеда С.М.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , посилаючись на її необґрунтованість, просить суд залишити рішення Приморського районного суду від 02 жовтня 2018 року без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

Заслухавши пояснення осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 22 квітня 2011 року ОСОБА_1 (дівоче прізвище ОСОБА_1 ), відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луб І.В., зареєстрованого в реєстрі за №326, придбала 23/1000 (двадцять три тисячні) частки в праві спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , що складає квартиру під АДРЕСА_2 . Вказаний факт підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав па нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №9784744 і від 20.09.2017 року (а.с. 15 - 20).

23 серпня 2012 року в відділі державної РАЦС у Приморському районі Одеського МУЮ ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 23.08.2012 року (а.с. 21).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась донька ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 19.04.2014 року (а.с. 22).

22 липня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали договір дарування за яким ОСОБА_1 передала в дар ОСОБА_3 належні їй па праві власності 23/1000 частки в праві спільної часткової власності на житловий будинок за АДРЕСА_1 , що складає квартиру під № 27 (а.с. 23).

03 грудня 2007 року між ВАТ «ЕРСТЕ БАНК» та ОСОБА_9 був укладений кредитний договір №014/1581/2/07342. відповідно до умов якого ОСОБА_9 отримав кредит від банку в сумі 65000 доларів США та зобов`язався повернути його, зі сплатою відсотків, пені та інших штрафних санкцій, до 02 грудня 2027 року. Процентна ставка за користування кредитом складала 12,0% річних.

03 грудня 2007 року між ВАТ «ЕРСТЕ БАНК» та ОСОБА_1 і ОСОБА_10 був укладений іпотечний договір №014/1581/2/07342, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кобзарем О. Ю., зареєстрований в реєстрі за №1207.

Пунктом 1.1. іпотечного договору було передбачено, що ОСОБА_1 та її батько ОСОБА_10 , шляхом передання в іпотеку належного їм майна, забезпечують вимоги ВАТ «ЕРСТЕ БАНК» по кредитному договору №014/1581/2/07342 від 03.12.2007 року, в тому числі забезпечують сплату позичальником тіла кредиту, процентів за користування кредитом, сплату комісійної винагороди, штрафних санкцій.

Згідно до п.1.2. іпотечного договору, предметом іпотеки є нерухоме майно: квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . загальною площею 54,22 кв. м.

Пунктом 3.1.2. іпотечного договору було встановлено, що ВАТ «ЕРСТЕ БАНК» має права вимагати від іпотекодавців вжиття заходів, необхідних для збереження предмету іпотеки та його належної експлуатації, а у випадку втрати (знищення, загибелі) чи пошкодження предмета іпотеки або виникнення загрози такої втрати чи пошкодження - вимагати заміни його іншим рівноцінним майном, на вартість та кількість не меншим від майна, що було втрачено чи пошкоджено.

Пунктом 3.1.8. іпотечного договору було встановлено, що у випадках, якщо суми від продажу предмета іпотеки та суми від реалізації іншого майна, що буде заставлене в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, недостатньо для повного задоволення вимог ВАТ «ЕРСТЕ БАНК», він має право в судовому порядку вимагати отримання суми, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна боржника (а.с. 24 - 26).

16 грудня 2016 року ОСОБА_9 у повному обсязі погасив кредитну заборгованість за кредитним договором №014/1581/2/07342 від 03.12.2007 року, що підтверджується довідкою про відсутність заборгованості за кредитом від 16 грудня 2016 року №2-0-0-1/1755, яка видана ОСОБА_9 уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Фідобапк» Коваленком О.В (а.с. 28).

Після цього, ОСОБА_1 звернулась до свого чоловіка з проханням переоформити на неї квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , на що ОСОБА_3 ніяким чином не відреагував.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що для визнання правочину фіктивним, необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину, однак позивач не довела, що відповідач, як другий учасник оспорюванного правочину не мав на меті настання реальних юридичних наслідків.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, одним із доводів позовних вимог позивачки є те, що під час укладання оспорюванного договору, вона мала на меті виключно уникнути звернення стягнення на належну їй частку у спірній квартирі.

Разом з тим згідно із ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судовим розглядом встановлено, що самим фактом укладання спірного правочину права позивачки не порушені, і відповідно не потребують судового захисту.

Насправді, як стверджувала ОСОБА_1 у своєму позові , вона не мала на меті перехід права власності на майно, яке було відчужене.

Таким чином, позивач, яка свідомо укладає фіктивний правочин з метою введення в оману кредитора - банк, для запобігання виконання рішення про стягнення коштів шляхом примусової реалізації, не має права на судовий захист, оскільки укладеними фіктивними правочинами її право не порушено.

Щодо доводів апеляційної скарги, що оскільки даний договір є фіктивним, то єдиним належним та вірним способом захисту права позивача є подання позову про визнання такого правочину недійсним, апеляційний суд вважає їх безпідставними, з огляду на таке.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається зі змісту договору дарування від 02.07.2015 року, сторони свідчать, що в момент вчинення цього договору, вони без будь-якого примусу, насильства або погроз, виходячи зі свого волевиявлення, попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності угод (Том І: а.с. 23).

В справі, яка переглядається, позивач стверджує, що відповідач не виконав умови іншого правочину - зобов`язання «переоформити» спірну квартиру на неї, тобто укласти якийсь інший правочин, внаслідок якого право власності на спірну квартиру перейде від відповідача до позивачки.

Проте матеріали справи не містять жодного належного доказу наявності такого правочину.

Не надано такого доказу ОСОБА_1 і до суду апеляційної інстанції.

При цьому, апеляційний суд також погоджується із висновком районного суду, що навіть якщо наявність такого правочину буде доведено, то можна буде вважати, що відповідач порушив права позивачки невиконанням саме цього правочину.

Необґрунтованими та недоведеними є і доводи апелянта про те, що ініціатива укладання фіктивного договору дарування виходила саме від відповідача і про те, що він знав, що спірний договір є фіктивним, що було підтверджено свідком ОСОБА_11 , оскільки як було встановлено судом, свідок ОСОБА_11 , є членом сім`ї родичів позивачки, а саме дружиною боржника за кредитом, майновим поручителем за яким є позивач, тому цей свідок є зацікавленою особою у задоволенні позову.

Безпідставними є і доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права, зокрема ст. 234 ЦК України.

Так, згідно з частинами 1, 2 статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. У справі, яка розглядається, позивач не довела, що відповідач, як другий учасник оспорюваного правочину не мав на меті настання реальних юридичних наслідків. В разі відчуження нерухомого майна, його передача колишнім власником новому здійснюється тільки шляхом внесення змін щодо власника у державному реєстрі прав на нерухоме майно.

Зазначена вимога закону виконана, право власності на спірний об`єкт нерухомості після укладання оспорюваного правочину було зареєстровано за відповідачем.

Таким чином, якщо навіть ОСОБА_1 дійсно під час укладання оспорюваного правочину мала на меті намір укласти фіктивний правочин, без настання правових наслідків, то це не може бути підставою для задоволення її вимог, оскільки для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину, однак позивач не довела, що відповідач, як другий учасник оспорюванного правочину не мав на меті настання реальних юридичних наслідків.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду від 02 жовтня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 11.11.2019 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда