ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2048/19 Справа № 199/8392/16 Головуючий у першій інстанції: Руденко В.В. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2019 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Догоновій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 03 жовтня 2018 року по справі за позовом заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю "Солярис", Товариство з обмеженою відповідальністю "Регіонінвестгрупп", Комунальне житлово-експлуатаційне підприємство "Лівобережжя", ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про витребування майна, -

ВСТАНОВИЛА:

17 листопада 2016 року прокуратура Дніпропетровської області звернулась до суду з даним позовом в інтересах Дніпровської міської ради, посилаючись на те, що рішенням Дніпропетровської обласної ради №232-10/ХХIV від 23.10.2003 «Про підвищення ефективності управління майном спільної власності територіальних громад області» в частині передачі обласних комунальних підприємств до власності територіальної громади м.Дніпропетровська, затверджено розпорядження Голови Дніпропетровської обласної ради №159-р від 18.08.2003 «Про передачу із спільної власності територіальних громад області до територіальної громади м. Дніпропетровська цілісного майнового комплексу обласного житлово-комунального підприємства «Лівобережжя». Рішенням Дніпропетровської міської ради №11/13 від 19.11.2003 «Про прийняття у комунальну власність територіальної громади міста обласних житлово-комунальних підприємств «Південне», «Центральний», «Лівобережжя», до комунальної власності прийнято житлово-комунальне підприємство «Лівобережжя» з майном, будівлями і спорудами, що перебували на його балансі, відповідно до акту приймання-передачі від 18.08.2003 (п.1 рішення міської ради). Таким чином, територіальна громада міста набула права власності на об`єкти нерухомого майна з часу затвердження актів приймання-передачі, а саме з 18.08.2003 року. Відповідно до підпункту 2.1 рішення Дніпропетровської міської ради №11/13 від 19.11.2003 комітету комунальної власності міської ради доручено внести зміни до установчих документів комунального підприємства відповідно до чинного законодавства. Наказом комітету комунальної власності міської ради від 17.02.2004 №15-КВ було затверджено нову редакцію статусу Комунального житлово-експлуатаційного підприємства «Лівобережжя» Дніпропетровської міської ради 25.02.2004, реєстраційна справа №04052092Ю0040072. На підставі розпорядження голови Дніпропетровської обласної ради №159-р від 18.08.2003, рішення Дніпропетровської обласної ради від 23.10.2003 №232-10/ ХХIV, відділом Дніпропетровського міського управління юстиції 29.04.2013 проведено державну реєстрацію права комунальної власності на нежитлове приміщення № 40, що розташоване АДРЕСА_2 . Рішенням Дніпропетровської міської ради №16/9 від 02.03.2011, об`єкти нерухомого майна з балансу комунальних житлово-експлуатаційних підприємств, зокрема КЖЕП «Лівобережжя» передано на баланс КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю». Вказане обґрунтовувалось реорганізацією комунальних житлово-експлуатаційних підприємств, необхідністю забезпечення ефективності управління комунальним майном та пов`язувалось з визначенням єдиного підприємства наділеного повноваженнями з управління комунальним майном та корпоративними правами територіальної громади міста в особі КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю». Разом з тим, 06.08.2012 ухвалою господарського суду Дніпропетровської області відкрито провадження у справі №38/5005/6636/2012 про банкрутство Комунального житлово-експлуатаційного підприємства «Лівобережжя» Дніпропетровської міської ради. Однак, на час відкриття провадження у справі про банкрутство рішення сесії Дніпропетровської міської ради №16/9 від 02.03.2011 КЖЕП «Лівобережжя» в повному обсязі виконано не було, внаслідок чого нерухоме майно обліковувалося на балансі підприємства за відсутності правових підстав. Постановою господарського суду Дніпропетровської області від 14.08.2012 у справі №38/5005/6636/2012 Комунальне житлово-експлуатаційне підприємство «Лівобережжя» Дніпропетровської міської ради (далі - КЖЕП «Лівобережжя») визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. На підставі вказаної постанови ліквідатором КЖЕП «Лівобережжя» призначено арбітражного керуючого Барановського О.М., яким, всупереч нормам чинного законодавства та рішенням Дніпропетровської міської ради з питань управління об`єктами комунальної власності, нежитлове приміщення АДРЕСА_6 з метою продажу було включено до ліквідаційної маси підприємства-банкрута, а в подальшому реалізовано шляхом проведення Товарною біржею «Регіональна універсальна біржа» торгів з продажу нежитлового приміщення № АДРЕСА_6, загальною площею 160,2 кв.м., оформлених протоколом №10 від 27.12.2012 року, та переможцем яких визначено ТОВ «СОЛЯРИС». На підставі протоколу №10 проведення біржових торгів з купівлі-продажу нежитлового приміщення № АДРЕСА_6 , 22.05.213 між КЖЕП «Лівобережжя» Дніпропетровської міської ради та ТОВ «СОЛЯРИС» укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення № АДРЕСА_6, загальною площею 160,2 кв.м. Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 29.08.2016 року у справі №35/5005/6636/2012 про банкрутство КЖЕП «Лівобережжя» Дніпропетровської міської ради задоволено скаргу прокуратури області на дії ліквідатора та визнано неправомірними його дії щодо включення до ліквідаційної маси банкрута низки об`єктів нерухомого майна комунальної власності, продажу його з відкритих біржових торгів та визнано недійсними договори купівлі-продажу укладені на їх підставі. Зокрема, рішенням суду визнано неправомірними дії ліквідатора КЖЕП «Лівобережжя» арбітражного керуючого Барановського О.В. щодо включення до ліквідаційної маси підприємства-банкрута нежитлового приміщення №40 в будинку АДРЕСА_2 та продажу його з відкритих біржових торгів, визнано недійсними результати біржових торгів, проведених 27.12.2012 Товарною біржею «регіональна універсальна біржа» з продажу нерухомого майна, а саме нежитлового приміщення АДРЕСА_6, загальною площею 160,2 кв.м., оформлених протоколом №10 від 27.12.2012 року та визнано недійсним договір купівлі-продажу №636 від 22.05.2013 року, укладений між ліквідатором-арбітражним керуючим Саричевою Н.В. та ТОВ «СОЛЯРИС» з відчуження нежитлового приміщення АДРЕСА_6 , загальною площею 160,2 кв.м. Вказане нерухоме майно ТОВ «СОЛЯРИС» було відчужено на користь ТОВ «РЕГІОНІНВЕСТГРУПП за договором купівлі-продажу №5154 від 29.10.2013 року. В подальшому спірне нерухоме майно неодноразово відчужувалось на користь третіх осіб. На час звернення прокурора до суду власником спірного нерухомого майна є відповідач по справі. При реалізації спірного майна не було дотримано процедуру його відчуження, останнє вибуло від власника поза волею власника, а тому підлягає поверненню у власність територіальної громади м. Дніпра. Тому позивач просив витребувати від відповідача на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради нежитлове приміщення № АДРЕСА_6 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1) та стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2018 року позов задоволено, витребувано від ОСОБА_1 на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради нежитлове приміщення № АДРЕСА_8 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1); стягнуто з ОСОБА_1 на користь Прокуратури Дніпропетровської області судові витрати по справі, що складаються з судового збору, в розмірі 12429,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що рішенням Дніпропетровської обласної ради №232-10/ХХІУ від 23.10.2003 про виконання рішення обласної ради від 18.07.2003 року №202-9/ХХIV «Про підвищення ефективності управління майном спільної власності територіальних громад області» в частині передачі обласних комунальних підприємств до власності територіальної громади м.Дніпропетровська, затверджено розпорядження Голови Дніпропетровської обласної ради №159-р від 18.08.2003 «Про передачу із спільної власності територіальних громад області до територіальної громади м. Дніпропетровська цілісного майнового комплексу обласного житлово-комунального підприємства «Лівобережжя» (а.с. 15-16 т.1).

Рішенням Дніпропетровської міської ради №11/13 від 19.11.2003 «Про прийняття у комунальну власність територіальної громади міста обласних житлово-комунальних підприємств «Південне», «Центральний», «Лівобережжя», до комунальної власності прийнято житлово-комунальне підприємство «Лівобережжя» з майном, будівлями і спорудами, що перебували на його балансі, відповідно до акту приймання-передачі від 18.08.2003 (п. 1 рішення міської ради) (а.с. 19-22, 23-24 т.1).

З урахуванням положень ст. 128 ЦК УРСР, ст. ст. 31, 35 Закону України «Про власність» (в редакції чинній на час прийняття зазначених вище рішень) територіальна громада міста набула право власності на об`єкти нерухомого майна з часу затвердження актів приймання-передачі, а саме з 18.08.2003 року.

Відповідно до підпункту 2.1 рішення Дніпропетровської міської ради №11/13 від 19.11.2003 року комітету комунальної власності міської ради доручено внести зміни до установчих документів комунального підприємства відповідно до чинного законодавства.

Наказом комітету комунальної власності міської ради від 17.02.2004 №15-КВ було затверджено нову редакцію статуту Комунального житлово-експлуатаційного підприємства «Лівобережжя» Дніпропетровської міської ради, перереєстрованого Виконкомом Дніпропетровської міської ради 25.02.2004 року, реєстраційна справа №04052092Ю0040072.

На підставі розпорядження голови Дніпропетровської обласної ради №159-р від 18.08.2003, рішення Дніпропетровської обласної ради від 23.10.2003 №232-10/ХХІУ, відділом Дніпропетровського міського управління юстиції 26.04.2013 проведено державну реєстрацію права комунальної власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_8 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1), що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності від 19.09.2016 року №68398034 (а.с. 29-34 т.1).

На виконання Програми реформування та розвитку житлово-комунального господарства міста, рішенням Дніпропетровської міської ради №16/9 від 02.03.2011, об`єкти нерухомого майна з балансу комунальних житлово-експлуатаційних підприємств, зокрема, КЖЕП «Лівобережжя», передано на баланс КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» (а.с. 25-26 т.1).

Вказане вище обґрунтовувалось реорганізацією комунальних житлово-експлуатаційних підприємств, необхідністю забезпечення ефективності управління комунальним майном та пов`язувалось з визначенням єдиного підприємства, наділеного повноваженнями з управління комунальним майном та корпоративними правами територіальної громади міста в особі КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю».

Разом з тим, 06.08.2012 ухвалою господарського суду Дніпропетровської області відкрито провадження у справі №38/5005/6636/2012 про банкрутство Комунального житлово-експлуатаційного підприємства «Лівобережжя» Дніпропетровської міської ради (а.с. 42 т.2).

Однак, на час відкриття провадження у справі про банкрутство рішення сесії Дніпропетровської міської ради №16/9 від 02.03.2011 КЖЕП «Лівобережжя» в повному обсязі виконано не було, внаслідок чого нерухоме майно обліковувалося на балансі підприємства за відсутності правових підстав.

Постановою господарського суду Дніпропетровської області від 14.08.2012 року у справі №38/5005/6636/2012 Комунальне житлово-експлуатаційне підприємство «Лівобережжя» Дніпропетровської міської ради визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру (а.с. 43-44 т.2).

На підставі вказаної постанови ліквідатором КЖЕП «Лівобережжя» призначено арбітражного керуючого Барановського О.М., яким, всупереч нормам чинного законодавства та рішення Дніпропетровської міської ради з питань управління об`єктами комунальної власності, нежитлове приміщення АДРЕСА_6 ) , 15 в місті Дніпрі з метою продажу було включено до ліквідаційної маси підприємства-банкрута, а в подальшому реалізовано шляхом проведення Товарною біржею «Регіональна універсальна біржа» торгів з продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_6 , оформлених протоколом №10 від 27.12.2012, та переможцем яких визначено ТОВ "Солярис".

На підставі протоколу №10 проведення біржових торгів з купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_8 , 22.05.2013 між Комунальним житлово-експлуатаційним підприємством «Лівобережжя» Дніпропетровської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю "Солярис" укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_6, загальною площею 160,2 кв.м., що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мудрецькою І.В. та зареєстровано в реєстрі за №636, про що також внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 25-26 т.1).

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 29.08.2016 року у справі №38/5005/6636/2012 про банкрутство КЖЕП «Лівобережжя» Дніпропетровської міської ради задоволено скаргу прокуратури області на дії ліквідатора та визнано неправомірними його дії щодо включення до ліквідаційної маси банкрута низки об`єктів нерухомого майна комунальної власності, продажу його з відкритих біржових торгів та визнано недійсними договори купівлі-продажу, укладені на їх підставі; ухвала набрала законної сили з моменту прийняття (а.с. 45, 46-67 т.1).

Зазначеним вище судовим рішенням, зокрема, визнано неправомірними дії ліквідатора КЖЕП «Лівобережжя» арбітражного керуючого Барановського О.В. щодо включення до ліквідаційної маси підприємства-банкрута нежитлового приміщення АДРЕСА_6 продажу його з відкритих біржових торгів, визнано недійсними результати біржових торгів, проведених 27.12.2012 Товарною біржею «Регіональна універсальна біржа» з продажу нерухомого майна, а саме нежитлового приміщення АДРЕСА_8 , загальною площею 160,2 кв.м., оформлених протоколом №10 від 27.12.2012 року та визнано недійсним договір купівлі-продажу №636 від 22.05.2013 року, зареєстрований приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мудрецькою І.В., укладений між ліквідатором-арбітражним керуючим Саричевою Н.В. та ТОВ "Солярис" з відчуження нежитлового приміщення АДРЕСА_8 , загальною площею 160,2 кв.м.(а.с. 46-67 т.1).

Вказане вище нерухоме майно ТОВ "Солярис" 29 жовтня 2013 року було відчужено на користь ТОВ "Регіонінвестгрупп" за договором купівлі-продажу №5154 від 29.10.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. (а.с. 30 т.1).

11 грудня 2013 року ТОВ "Регіонінвестгрупп" було відчужено нежитлове приміщення АДРЕСА_8 на користь ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу №5900, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. 11.12.2013 року (а.с. 30 т.1).

А в подальшому, 16 квітня 2014 року ОСОБА_2 відчужила на користь ОСОБА_1 нежитлове приміщення АДРЕСА_8 відповідно до договору купівлі-продажу №992, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. 16.04.2014 року, що підтверджується копією вказаного договору та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.09.2016 року №68398034 (а.с. 29, 37-40 т.1).

Відповідно до статей 12, 15, 16, 20 ЦК України особа здійснює свої цивільні права, в тому числі право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права, на власний розсуд. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно зі статтями 319, 321, 658 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові.

Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За положеннями статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Отже, у разі якщо відчуження майна мало місце два і більше разів після укладення правочину, який в подальшому визнано недійсним, таке майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, як від добросовісного набувача шляхом подання віндикаційного позову на підставі частини першої статті 388 ЦК України.

Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів.

Відповідно до частини п`ятої статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що до виключної компетенції пленарного засідання міської ради відноситься прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення.

Згідно ч.ч. 5, 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності; об`єкти комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Отже, виключні правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Дніпровська (Дніпропетровська) міська рада.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

За змістом статей 22, 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції до внесення змін 19 січня 2013 року) у випадках, передбачених законом, господарський суд приймає постанову про визнання боржника банкрутом і відкриває ліквідаційну процедуру; з дня прийняття постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури виконання зобов`язань боржника, визнаного банкрутом, здійснюється у випадках і порядку, передбаченому цим розділом. Статтею 26 Закону передбачено передачу певного майна боржника в комунальну власність місцевої громади.

Отже, законодавством про банкрутство не встановлюється порядок реалізації майна боржника виключно шляхом його продажу та не виключається можливість передачі майна боржника, в тому числі комунального підприємства, за наявності відповідного рішення місцевої ради, на баланс іншого комунального підприємства, зокрема, за рішенням суду про зобов`язання вчинити такі дії. Також, постанову суду першої інстанції про введення ліквідаційної процедури у справі про банкрутство не можна вважати судовим рішенням, на виконання якого безумовно здійснюється реалізація майна боржника, оскільки даним судовим актом вводиться особлива процедура банкрутства боржника, а сама реалізація майна боржника або передача майна, яке перебувало у нього на праві власності чи повного господарського відання, здійснюється з урахуванням положень законодавства, що регулює хід ліквідаційної процедури та інших особливостей правового статусу майна боржника, визначених спеціальними законами щодо різних категорій боржників.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; приймаючи до уваги, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, у зазначеній вище справі №38/5005/6636/2012 встановлено недійсність договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна, що свідчить про вибуття спірного майна з володіння законного власника - територіальної громади міста з порушенням вимог чинного законодавства та поза його волею, - колегія приходить до висновку, що нежитлове приміщення АДРЕСА_8 вибуло з власності територіальної громади міста Дніпро (Дніпропетровська) поза волею громади, інтереси якої представляє Дніпровська міська рада, іншим шляхом (шляхом вчинення ліквідатором боржника у справі про банкрутство дій з перевищенням повноважень, про що є відповідна ухвала суду у справі про банкрутство), що в свою чергу свідчить про наявність підстав для витребування вказаного майна у ОСОБА_1 , як добросовісного набувача в порядку частини першої статті 388 ЦК України.

Аналогічні правові висновки щодо вирішення спірних правовідносин викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 березня 2018 року у справі № 904/10673/16 та від 21 березня 2018 року у справі № 904/11074/16, у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у справі №199/7377/16-ц від 21 серпня 2019 року.

Посилання апелянта на те, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння власника з його волі, не може бути прийнято до уваги, оскільки ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25.10.2016 року у справі № 804/53/15, якою залишено без змін постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.04.2015 року та вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.04.2016 року у справі №201/17998/15-к (провадження № 1 -кп/201 /62/2016), що набрав законної сили 23.05.2016 року відносно ОСОБА_4 , встановлено протиправність дій голови ліквідаційної комісії КЖЕП «Лівобережжя» щодо невиконання обов`язку зняти обтяження та передати майно КЖЕП «Лівобережжя» на баланс КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради, а також умисне невиконання рішень Господарського суду Дніпропетровської області щодо яких його було зобов`язано передати майно КЖЕП «Лівобережжя» на баланс КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради.

На момент відчуження спірного нерухомого майна воно протиправно обліковувалось на балансі КЖЕП «Лівобережжя», отже воля ліквідатора вказаного підприємства не може розглядатись як воля законного власника майна щодо його відчуження.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що позивачем пропущено строк позовної давності звернення до суду, колегія зазначає наступне.

Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.ч. 3, 4, 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем до постановлення оскаржуваного рішення місцевим судом подано заяву про застосування позовної давності ( а.с. 106 - 119 у т. 1).

Колегія погоджується з доводами відповідача ОСОБА_5 А .А. , що про порушення права комунальної власності територіальної громади міста на спірне нерухоме майно Дніпропетровська (Дніпровська) міська рада повинна була дізнатись у грудні 2012 року у зв"язку з продажем на торгах, що були проведені на Товарній біржі «Регіональна універсальна біржа», нежитлового приміщення № АДРЕСА_6 Воронцова), 15 в місті Дніпрі, оформленого протоколом №10 від 27.12.2012, переможцем яких було визначено ТОВ "Солярис" ( а.с. 106 - 119 у т. 1).

Згідно відбитку штампу вхідної кореспонденції місцевого суду на а.с. 1 у т. 1, заступник прокурора Дніпропетровської області звернувся до суду з даним позовом в інтересах держави в особі Дніпропетровської міської ради 17 листопада 2016 року, тобто з порушенням трирічного строку позовної давності.

Однак, апеляційним судом встановлено, що трирічний строк позовної давності, за позовом, що пред"явлений у даній справі, порушено позивачем на незначний термін з поважних причин, оскільки з 2012 року тривали судові процеси в порядку господарського, адміністративного та кримінального судочинства, що зазначені вище, які стосуються спірних правовідносин. Крім того, неправомірність дій ліквідатора КЖЕП «Лівобережжя» (зокрема щодо спірного нерухомого майна), недійсність договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна встановлені лише ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 29.08.2016 року у справі №38/5005/6636/2012.

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, дійшов помилкового висновку про дотримання позивачем трирічного строку позовної давності, що, однак, не вплинуло на правильність рішення про задоволення позовних вимог, тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні, оскільки не може бути скасоване правильне судове рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції помилково не залучено до участі у справі співвідповідачем чоловіка ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , як співвласника спірного нерухомого майна у спільному майні подружжя, - не спростовують правильність оскаржуваного судового рішення, адже згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником нежитлового приміщення АДРЕСА_8 є саме ОСОБА_1 , а її чоловіка залучено до участі у справі в якості третьої особи.

Колегія погоджується з висновками місцевого суду про те, що відповідач не позбавлена права на відшкодування витрат у сумі, на яку збільшилась його вартість згідно ч.4 ст. 390 ЦК України та не позбавлена можливості звернення з відповідним позовом до суду на захист своїх прав та законних інтересів. Крім того, згідно змісту позовної заяви, прокурором доведено, що, звертаючись з даним позовом, він діяв в межах повноважень передбачених ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Суд звертає увагу, що предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (серед багатьох інших, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

У справах «Рисовський проти України» (рішення від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» (рішення від 16 лютого 2017 року, заява №43768/07), пов`язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, установивши порушення статті 1 Першого протоколу, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на землю.

Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а з урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Адже певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу, можуть бути пов`язані з протиправною поведінкою самого набувача майна.

У справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, встановлені обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідачів критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

За положеннями ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позов задоволено у повному обсязі, судом першої інстанції правильно застосовано положення вказаної процесуальної норми з урахуванням понесених позивачем витрат на сплату судового збору за подання позовної заяви, заяви про забезпечення позову.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні апелянтом норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки встановлених судом обставин справи та досліджених доказів.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія приходить до висновку про необхідність залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді