Житомирський апеляційний суд
Справа №296/1238/18 Головуючий у 1-й інст. Перекупка І. Г.
Категорія 53 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б.

суддів: Коломієць О.С., Шевчук А.М.,

за участю секретаря Кравчук Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №296/1238/19 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство «Металоконструкція» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 22 серпня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Перекупки І.Г.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому, уточнивши позовні вимоги, просив стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 31918 грн. 53 коп., за період з 16 січня 2018 року по 1 березня 2018 року.

Обгрунтовуючи позов, зазначив, що працював у ТОВ Науково-виробниче підприємство « Металоконструкція» на посаді монтажника радіоелектронної апаратури та із 16 січня 2018 року звільнений з роботи на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України.

Зазначає, що відповідач в день звільнення не виплатив йому в повному обсязі кошти, а саме не сплатив компенсацію за невикористану відпустку. Остаточний розрахунок був проведений лише 1 березня 2018 року, що є підставою для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Враховуючи вищезазначене, просив задовольнити його позовні вимоги.

Рішенням Богунського районного суду Житомирської області від 22 серпня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Зазначає, що судом встановлений факт виплати йому розрахункових коштів в повному обсязі 1 березня 2018 року, проте, пославшись на норми законодавства, які передбачають виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, водночас суд безпідставно відмовив у задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що ОСОБА_1 в день звільнення не був на робочому місці, трудову книжку не отримав й не звертався до адміністрації підприємства з вимогою виплатити йому кошти. Таким чином, вина відповідача у невиплаті коштів в день звільнення відсутня.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали апеляційну скаргу, заначивши, що кошти не були своєчасно виплачені з вини підприємства.

ОСОБА_2 також пояснив, що в день звільнення він був на робочому місці й відповідач зобов`язаний був виплати йому розрахункові кошти в повному обсязі.

На думку представника відповідача, апеляційна скарга є необгрунтованою. Підприємство не мало можливості здійснити з позивачем остаточний розрахунок в день звільнення, оскільки він був відсутній на робочому місці. Окрім того, внаслідок проведеного на підприємстві аудиту було встановлено, що позивачеві помилкового не була виплачена компенсація за невикористані відпустки у розмірі 9778 грн. 12 коп. та 428 грн. 88 коп. Вказані кошти були перераховані на картковий рахунок ОСОБА_1 1 березня 2018 року.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

В судовому засідання встановлено, що сторони перебували у трудових правовідносинах. Наказом керівника ТОВ « НВП «Металоконструкція» від 16 січня 2018 року позивача звільнено з посади монтажника радіоелектронної апаратури та приладів за угодою сторін, на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України,

Як пояснили сторони в судовому засіданні, виплата заробітної плати позивачеві здійснювалась шляхом перерахування коштів на картковий рахунок № НОМЕР_1 , відкритий на ім`я останнього у АТ « Укрсоцбанк».

В день звільнення відповідач перерахував на вказаний рахунок заробітну плату у розмірі 1643 грн. 53 коп. та 7141 грн. 27 коп.

1 березня 2018 року на цей же картковий рахунок позивача також перераховано компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 428 грн. 88 коп. та 9778 грн. 12 коп.

Отже, остаточний розрахунок з ОСОБА_2 був проведений відповідачем 1 березня 2018 року.

За правилам ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з трудовим законодавством днем звільнення вважається останній день роботи.

Як пояснив позивач в судовому засіданні, 16 січня 2018 року він був на роботі, написав заяву про припинення трудових обов`язків з відповідачем та в усній формі звертався до адміністрації підприємства із вимогою надати йому інформацію про нараховані суми.

Обгрунтовуючи відсутність вини підприємства у несвоєчасній виплаті коштів, належних при звільненні, відповідач надав суду табель обліку робочого часу, який містить відмітку про відсутність позивача на роботі 16 січня 2018 року.

Разом з тим, заява про звільнення була написана позивачем та подана адміністрації 16 січня 2018 року, акт про його відсутність на робочому місці не був складений, відтак, посилання відповідача на неможливість проведення повного розрахунку з ним у день звільнення, є безпідставним.

Окрім того, відповідач мав можливість перерахувати зазначені кошти у повному обсязі на картковий рахунок позивача.

Згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, оскільки у день звільнення позивачеві не були виплачені в повному обсязі кошти, а остаточний розрахунок проведений лише 1 березня 2018 року, з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, який становить 31 робочий день.

Долучена до матеріалів справи довідка про доходи позивача містить інформацію про те, що його заробітна плата у листопаді 2017 року становила 24997 грн. 25 коп., а у грудні 2017 року 19277 грн. Тоді його середньоденний заробіток становитиме 1029 грн. 63 коп. ((24997 грн. 25 коп.+ 19277 грн.): 43 роб. дн.) Таким чином, сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні складає 31918 грн. 53 коп. (1029 грн. 63 коп. х 31 роб.дн.).

Оскільки справляння і сплата податків є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цих податків та обов`язкових платежів.

Враховуючи вищезазначене, рішення підлягає скасуванню з постановленням нового,- про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 259,268,367,374,376,381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 22 серпня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство «Металоконструкція» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 31918 грн. 53 коп., без врахування податків та обов`язкових платежів.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 11 листопада 2019 року.