Справа № 743/1036/19
Провадження № 2/743/276/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2019 року Ріпкинський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючої-судді Павленко О.В., при секретарі Воєдило О.В.,

з участю: позивача - ОСОБА_1 , представника позивача - адвоката Цапенка С.С., відповідача - ОСОБА_2 , представника відповідача - адвоката Кушнеренка Є.Ю.,

у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Ріпки під час розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу нерухомого майна,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Ріпкинського районного суду Чернігівської області з позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Позовні вимоги мотивовані тим, що між позивачем та відповідачем 05.07.2018 був укладений договір купівлі-продажу, згідно якого позивач (продавець) передав у власність за плату, а відповідач (покупець) прийняв у власність об`єкт нерухомості - матеріальний склад, що знаходиться в АДРЕСА_1 загальною площею 398,6 кв.м., за ціною 57420 грн. Зазначений договір посвідчений нотаріусом Ріпкинського РНО Чернігівської області Мишко М.А. і зареєстрований в реєстрі за №861. Згідно з п. 1.6 цього договору до моменту його підписання відповідач сплатив позивачу 5220 грн., а решту ціни в сумі 52200 грн. повинен був сплатити до 30.04.2019. На підтвердження повного розрахунку позивач зобов`язався звернутися із заявою до нотаріуса, після чого останнім будем зроблена відмітка про повний розрахунок на оригіналі примірника договору. Всупереч умовам договору, відповідач в строк до 30.04.2019 не розрахувався з позивачем за переданий йому матеріальний склад, ніяких дій щодо виконання договору не вчиняє і свою бездіяльність ніяким чином не пояснює. У зв`язку з чим позивач просив розірвати зазначений договір купівлі-продажу та зобов`язати відповідача повернути йому за актом приймання-передачі об`єкт нерухомості - матеріальний склад.

У судовому засіданні, а також у надісланій до суду відповіді на відзив, позивач та його представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Крім того, позивач підтвердив факт надходжень 12.08.2019 на його рахунок від відповідача грошових коштів у сумі 52200 грн., але зазначив, що відмовляється їх приймати в рахунок оплати за договором купівлі-продажу матеріального складу від 05.07.2018, оскільки для нього це вже втратило інтерес.

Відповідач та його представник у відзиві на позовну заяву та у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог. Суть заперечень зводилась до того, що несвоєчасне виконання відповідачем зобов`язання зі сплати боргу за договором купівлі-продажу від 05.07.2018 пов`язане з навмисною бездіяльністю позивача щодо отримання коштів. Адже відповідач неодноразово зв`язувався з позивачем з метою домовленості про зустріч для передачі грошових коштів за вищезазначеним договором, проте позивач навмисно ігнорував всі телефонні дзвінки та переписки. Крім того, позивачем не доведено того, в чому полягає шкода, завдана простроченням виконання договору, а також не обґрунтована в чому саме полягає "значена міра" позбавлення того, на що позивач розраховував, укладаючи договір. Адже відповідачем 12.08.2019 на виконання цього договору було направлено поштовий переказ коштів, що складають суму заборгованості, а саме 52200 грн., оскільки інших методів сплати боргу у відповідача не було. З врахуванням наведеного, позовна вимога про розірвання договору є невиправданою, тому у задоволенні позову слід відмовити. Крім того, відповідач просив стягнути з позивача на його користь всі понесені процесуальні витрати, в тому числі витрати на правничу допомогу у сумі 6000 грн.

Вислухавши учасників судового процесу, дослідивши письмові матеріали справи, суд доходить наступного висновку.

Згідно статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (ст. 656 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як вбачається з договору купівлі-продажу матеріального складу від 05.07.2018, посвідченого приватним нотаріусом Ріпкинського районного нотаріального округу Чернігівської області Мишко М.А. та зареєстрованого в реєстрі за №861, ОСОБА_1 як продавець передає у власність за плату, а ОСОБА_2 приймає у власність та оплачує на умовах цього договору об`єкт нерухомості - матеріальний склад, що знаходиться в АДРЕСА_1 , загальною площею 398,6 кв.м.

Відповідно до пункту 1.6 цього договору, за погодженням сторін продаж об`єкту нерухомості вчиняється за 57420 грн., з якої покупець сплатив продавцю 5220 грн. до підписання цього договору, сторони підтверджують факт цього розрахунку, а залишок - 52200 грн. покупець зобов`язується сплатити продавцю до 30.04.2019. До повного розрахунку за договором, покупець не має права розпоряджатися об`єктом нерухомості без нотаріально посвідченої згоди позивача. На підтвердження факту проведення повного розрахунку за договором, продавцем подається заява на ім`я нотаріуса, після отримання якої, нотаріусом буде зроблена відмітка про повний розрахунок на оригіналі примірника договору купівлі-продажу матеріального складу.

Як встановлено судом, позивач свій обов`язок по передачі об`єкта нерухомості, який є предметом вказаного договору купівлі-продажу, виконав.

Крім того, 05.07.2018 на цей об`єкт ОСОБА_2 було зареєстровано право приватної власності, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, об`єкт нерухомості - матеріальний склад, що знаходиться в АДРЕСА_1 , загальною площею 398,6 кв.м.

Що ж стосується дій відповідача, то він свого обов`язку по сплаті 52 200 гривень - залишку вартості матеріального складу в строк до 30.04.219 не виконав.

Водночас, з службового та фіскального чеків ПАТ "Укрпошта" № ІД 55 вбачається, що 12.08.2019 на виконання свого обов`язку по здійсненню оплати вартості матеріального складу, ОСОБА_2 переказав грошову суму ОСОБА_1 в розмірі 52 200 гривень.

Такі дії ОСОБА_2 вказують на порушення ним умов спірного договору, а сам відповідач, як боржник у зобов`язанні, в силу положень статті 612 Цивільного кодексу України є таким, що прострочив.

Проте, на думку суду, направлення поштового грошового переказу позивачу на вказану грошову суму, доводить факт повного виконання відповідачем свого обов`язку по сплаті вартості матеріального складу.

Згідно пункту 4.4 договору купівлі-продажу, укладеного між позивачем та відповідачем, в разі невиконання або неналежного виконання його умов, сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України.

Статтею 526 Цивільного кодексу України, передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки.

Згідно положень частини 1 статті 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається із спірного договору, сторонами не було узгоджено можливості його розірвання за певних умов або обставин.

Відповідно до частин 2, 3 статті 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Згідно правової позиції викладеною у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-75цс13 вбачається, що: " Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілі стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати".

Крім того, згідно правової позиції, викладеної у постанові Великої палати Верховного Суду від 21.11.2018 у цивільній справі № 530/121/17, перебування сторін у договірних правовідносинах містить у собі наявність як прав, так і обов`язків у кожної зі сторін. Також гарантується стабільність вказаних правовідносин, що передбачено у статті 651 ЦК України, зі змісту якої вбачається, що розірвання договору вважається екстраординарною подією, що передбачене у вичерпному переліку підстав.

Частинами 1, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, суду не надано будь-яких доказів того, що внаслідок порушення строків виконання зобов`язання відповідачем, позивачу було завдано шкоди, в результаті якої він був значною мірою позбавлений того, на що розраховував при укладенні спірного договору, оскільки станом на 12.08.2019 його умови відповідачем виконані у повному обсязі, а саме сплачено позивачу суму грошових коштів у розмірі 52 200 грн.

Отже, хоч відповідачем - боржником у зобов`язанні, і було допущено порушення строків оплати відповідного платежу за об`єкт нерухомості, однак, таке порушення не є істотним.

Враховуючи зазначене, та беручи до уваги обраний позивачем спосіб захисту, суд не знаходить підстав для задоволення вимоги ОСОБА_1 про розірвання спірного договору, оскільки порушення, допущене відповідачем у справі під час виконання грошового зобов`язання за відповідним договором купівлі-продажу, не призводить до наслідків, передбачених пунктом 1 частини першої статті 611 Цивільного кодексу України, з підстав, встановлених статтею 651 Цивільного кодексу України.

Також, не підлягає задоволенню і позовна вимога в частині повернення позивачу матеріального складу, оскільки в розрізі даного спору, вона є похідною від вимоги про розірвання відповідного договору купівлі-продажу, яка задоволенню не підлягає.

Крім того, позивачем не було наведено матеріально-правового обґрунтування вимоги про повернення майна, як в позовній заяві так і в судовому засіданні під час розгляду справи.

Згідно пункту 2 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладається у разі відмови в позові на позивача.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України).

Відповідно до договору № 79 від 08.08.2019, укладеного між ОСОБА_2 та адвокатом Кушнеренко Є.Ю., останній взяв на себе зобов`язання по веденню в суді цивільної справи про розірвання договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Згідно ордеру ЧН №044090 від 15.08.2019, адвокатом Кушнеренко Є.Ю. надається правова допомога ОСОБА_2 у Ріпкинському районному суді на підставі договору про надання правової допомоги № 79 від 08.08.2019.

Представником відповідача у відзиві на позов було відображено попередній розрахунок витрат на правничу допомогу, надану ним позивачу, із зазначенням загальної її вартості в розмірі 6000 грн., яка складається з:

- витрат за правничу допомогу в розмірі 6000 грн.

Статтею 137 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, п.п. 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, п.80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Так, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Отже, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл вказаної категорії судових витрат є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення відповідачем таких витрат.

Проте, у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які підтверджують факт понесення відповідачем витрат на правничу допомогу.

Таким чином, оскільки розмір та обсяг судових витрат на правничу допомогу, відображених у попередньому розрахунку, є необґрунтованими, тому вимога відповідача про стягнення на його користь з позивача витрат на правничу допомогу також не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволені цивільного позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про розірвання договору купівлі-продажу нерухомого майна від 05.07.2018, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченим приватним нотаріусом Ріпкинського РНО Чернігівської області Мишко М.А. та зареєстрованим в реєстрі за № 861, - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана через Ріпкинський районний суд Чернігівської області до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 08 листопада 2019 року.

Суддя О.В. Павленко