Справа №611/605/19
Провадження №2/611/190/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2019 року Барвінківський районний суд Харківської області в складі:

головуючого - судді Коптєва Ю.А.,

за участю секретаря - Ведмідь І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Барвінкове в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики,

в с т а н о в и в:

01 липня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу. В обґрунтування позову зазначив, що між ним, ОСОБА_3 та відповідачем було укладено договори позики грошових коштів в простій письмовій формі у вигляді розписок.

Відповідно до розписки від 18 січня 2017 року відповідач отримав у позику грошові кошти у розмірі 1050 доларів США та зобов`язався їх повернути у строк до 16 вересня 2017 року. Крім того, відповідно до розписки від 17 квітня 2017 року відповідач отримав у борг 2120 доларів США з кінцевим терміном повернення до 22 серпня 2017 року.

25 червня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір про зміну кредитора в зобов`язанні, згідно яких кредитором за вищезазначеними договорами позики є ОСОБА_1

Проте, позичальник не виконав грошові зобов`язання за договорами, позику у визначений договором строк не сплатив, в зв`язку з чим позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав.

Посилаючись на викладене позивач просить суд стягнути з відповідача суму боргу за борговою розпискою від 18 січня 2017 року та борговою розпискою від 17 квітня 2017 року у розмірі 83 025,47 грн., інфляційні нарахування - 1 654,17 грн., а також три проценти річних від простроченої суми - 4 542 грн., що всього становить 104 422, 48 грн.

Ухвалою Барвінківського районного суду Харківської області від 04 липня 2019 року провадження у справі було відкрито, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження.

В судове засідання позивач не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує.

Відповідач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав частково.

Враховуючи що розгляд справи відбувся за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку.

Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, інтересів.

У відповідності до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів.

Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обов`язків, передбачений пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд на підставі ст.ст. 12, 13, 43, 81 ЦПК України розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Особа, яка бере участь у справі, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір.

Судом встановлено, що 18 січня 2017 року сторони уклали договір позики, згідно якого ОСОБА_1 та ОСОБА_3 передали ОСОБА_2 гр оші в сумі 1050 доларів США з кінцевим терміном повернення до 16 грудня 2017 року. Крім того, 17 квітня 2017 року ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 та ОСОБА_3 2120 доларів США. На підтвердження даних договорів ОСОБА_2 надав розписку, оригінал якої міститься в матеріалах справи (а. с. 5, 6).

Відповідно до договору про відступлення права вимоги від 25 червня 2019 року ОСОБА_3 передав належне йому право вимоги згідно борговим розпискам від 16 грудня 2017 року та 17 квітня 2017 року, а ОСОБА_1 його прийняв (а.с.8).

В строк, визначений розписками відповідач грошові кошти не повернув.

Факт неповернення боргу підтверджується тим, що оригінал боргового документу (розписка) перебуває у позивача, так як, відповідно до частини третьої ст. 545 ЦК України, тільки наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Відповідно до ст. 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням. Заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу).

У розписці зазначені: сторони зобов`язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яку відповідач зобов`язується повернути позивачу, та особистий підпис позичальника.

Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписка свідчать про його укладення відповідно до вимог статті 1046 ЦК України.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, видана відповідачем позивачеві розписка у розумінні ЦК України є договором позики.

В постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс 13, зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Крім того, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79 цс 14, зазначено, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Досліджуючи боргову розписку чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відмова відповідача виконати свої зобов`язання за договором позики та повернути позику добровільно змушує позивача звернутися до суду з позовом про примусове стягнення суми боргу.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги (ст. 527 ЦК України).

Наявність оригіналу розписки у кредитора свідчить про існування не виконаного зобов`язання (постанова Верховного Суду України від 25 квітня 2012 р. у справі N 6-24цс12).

Оскільки на день розгляду справи у суді борг позивачу відповідачем не повернутий, він підлягає стягненню з останнього у судовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Як роз`яснено у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року, при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. Також у разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом України у постанові від 01.03.2017 року у справі № 6-284цс.

Позивачем проведено розрахунок заборгованості відповідача, разом з тим суд не бере його до уваги, оскільки його здійснено на підставі курсу валют, встановленого АТ КБ «ПРИВАТБАНК», а не офіційного курсу долара США до гривні, встановлений Національним банком України.

На день ухвалення рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 офіційний курс долара США до гривні, встановлений Національним банком України складає 2471,9467 грн. за 100 доларів США.

Визначаючи суму боргу за договором позики від 18 січня 2017 року у гривневому еквіваленті, яка підлягає стягненню з відповідача, суд зазначає, що сума заборгованості відповідача перед позивачем становить 1050 доларів США, що за офіційним курсом Національного Банку України, станом на день ухвалення рішення суду, становить 25945,50 грн., а сума заборгованості за договором позики від 17 квітня 2017 року - 52 385,20 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.ст.526, 599 ЦК України.

Ця правова позиція підтверджена і судовою практикою Верховного Суду України (Постанова Верховного Суду України від 20 грудня 2010 р. у справі № 3-57гс10, від 4 липня 2011 р. у справі № 3-65гс11, від 12 вересня 2011 р. у справі № 3-73гс11, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 3-89гс11, від 14 листопада 2011 р. у справі № 3-116гс11, від 23 січня 2012 р. у справі № 3-142гс11).

Приймаючи до уваги, що сума основного боргу відповідачем не сплачена, суд доходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача трьох відсотків річних від простроченої суми за весь час прострочення за борговими розписками, також підлягають задоволенню, а саме:

-за борговою розпискою від 18 січня 2017 року, за період з 17 вересня 2017 року по 27 червня 2019 року, в розмірі 1 383 (одна тисяча триста вісімдесят три) гривні 88 копійок ( розрахунок - 25 945,50 грн. (сума боргу) х 3 (процентна ставка) : 100% : 365 х 649 (кількість днів);

-за борговою розпискою від 17 квітня 2017 року, за період з 23 серпня 2017 року по 27 червня 2019 року, в розмірі 2 906, 30 грн. ( розрахунок - 52 385, 20 грн. (сума боргу) х 3(процентна ставка) :100 % : 365 х 649 (кількість днів).

Щодо стягнення інфляційних витрат на суму боргу за розписками від 18 січня 2017 року та від 17 квітня 2017 року, суд зазначає наступне.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12 від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11).

Відповідно до Постанови ВСУ від 27 січня 2016 р. у справі № 6-771 цс 15, визначивши, що офіційний індекс інфляції це знецінення - зниження купівельної спроможності грошової одиниці України - гривні, а не іноземної валюти, тому долар США та євро у борговому зобов`язанні індексації не підлягає.

Таким чином, правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача інфляційних витрат на суму боргу суд не вбачає.

На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як учасник справи, як на підставу заявлених вимог підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково у розмірі 82 620,88 грн.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.12, 13, 76-81, 141, 247, 259, 263-265, 274, 279 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - невідомо, номер і серія паспорта НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 , номер і серія паспорта НОМЕР_3 :

-заборгованість за договором позики від 18 січня 2017 року, станом на 06 листопада 2019 року, у розмірі 25 945 (двадцять п`ять тисяч дев`ятсот сорок п`ять) гривень 50 копійок;

-три відсотки річних від простроченої суми за договором позики від 18 січня 2017 року, станом на 27 червня 2019 року, в розмірі 1 383 (одна тисяча триста вісімдесят три) гривні 88 копійок;

-заборгованість за договором позики від 17 квітня 2017 року, станом на 06 листопада 2019 року, у розмірі 52385 (п`ятдесят дві тисячі триста вісімдесят п`ять ) гривень 20 копійок;

-три відсотки річних від простроченої суми за договором позики від 17 квітня 2017 року, станом на 27 червня 2019 року, в розмірі 2 906 (дві тисячі дев`ятсот шість) гривень 30 копійок.

В іншій частині в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - невідомо, номер і серія паспорта НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , на користь держави судовий збір в сумі 826 (вісімсот двадцять шість) гривень 20 копійок.

Судові витрати (судовий збір) в розмірі 218 (двісті вісімнадцять) гривень 02 копійки компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Барвінківський районний суд Харківської області до Харківського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складення повного судового рішення 11 листопада 2019 року.

Суддя Ю.А. Коптєв