Єдиний унікальний номер 233/3495/19
Номер провадження 22-ц/804/2684/19
Судді Донецького апеляційного суду Гапонова А.В., стосовно постанови Донець-кого апеляційного суду від 13 листопада 2019 року.
13 листопада 2019 року
Керуючись ч.3 ст.35 ЦПК України викладаю окрему думку стосовно постанови Донецького апеляційного суду від 13 листопада 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі.
З вказаною постановою апеляційного суду я не згоден з наступних підстав.
Рішенням суду першої інстанції позовні вимоги задоволені частково (фактично повністю, але суд зазначив суму 14878, 49 грн, тобто суму позову після утримання податків та зборів).

За результатами апеляційного перегляду справи апеляційну скаргу задоволено, скасоване рішення суду першої інстанції та у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Таке рішення апеляційний суд мотивував тим, що на підтвердження заборгованості по заробітній платі позивач надав копію довідки про те, що йому нарахована заробітна плата з березня 2017 року по липень 2017 року в сумі 19930,57 грн, до виплати за цей період - 74257,37 грн. Вказана довідка видана на непідконтрольній Україні території самопроголошеної «Донецької народної республіки», скріплена печаткою та підписана в.о директора Семененко В.М. та головним бухгалтером Максимовою Н. М. (а.с. 7).

Посилаючись на положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод гро-мадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», апеляційний суд, ст.79-81 ЦПК України зазначив, що позивач ОСОБА_1 , надаючи копію довідки про нара-хування заробітної плати з березня 2017 року по липень 2017 року в сумі 19930,57 грн, не довів достовірності таких довідок, як доказу про наявність заборгованості АТ «Українська залізниця» саме в зазначеної ним сумі, тому не взяв цю довідку до уваги.

Саме з цього приводу не стягнув на користь позивача нараховану, але не виплачену заробітну плату.

З такою позицією апеляційного суду не можна погодитись, оскільки вона винесена з порушенням норм матеріального права та не відповідає практиці Європейського суду з прав людини, застосування якої є обов`язковою судами України з наступних підстав.

Положеннями ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України визначено, що в Україні визнаєть-ся і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Питання ж про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформу-льовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Так, у практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречии-ни» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на від-повідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреч-чини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, можливе та потрібно застосувати названі загальні принципи («Намі-бійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті оцінки документів виданих підприємствами, що знахо-дяться на окупованій території у сукупності з іншими доказами, як встановлення можли-вих фактів, оскільки можливість збору доказів на окупованій території, що відповідають зразкам, визначених законодавством України, можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України).

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у пос-танові від 22 жовтня 2018 року по справі №235/2357/17, адміністративне провадження №К/9901/2383/17 зазначив на ступне: Що стосується доводів відповідача, викладених у запереченні на позов, в апеляційній та касаційній скаргах про те, що довідки, видані на тимчасово окупованій території не можуть бути взяті до уваги, суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтованого виходили з того, що до вказаних правовідносин застосуванню підлягають так звані "намібійські винятки" Міжнародного суду ООН: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

У 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН) у доку-менті «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійс-ність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії манда-та є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвиває цей принцип у своїй практиці. Наприклад, у справах «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). "Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді ЄСПЛ, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать».

При цьому, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмежено-му контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Таким чином, з урахуванням "намібійських винятків" довідка, яка надана позива-чем, що йому дійсно нарахована заробітна плата з березня 2017 року по липень 2017 року в сумі 19930,57 грн, до виплати за цей період - 74257,37 грн, яка видана на непідконтро-льній Україні території самопроголошеної «Донецької народної республіки», скріплена печаткою та підписана в.о. директора Семененко В.М. та головним бухгалтером Макси -мовою Н . М. (а.с. 7), є (з урахуванням інших доказів) належним та допустимим доказом.

Загально відомими є відомості про те, що підприємство-боржник з квітня 2017 року не надає звітність до Пенсійного фонду України.

Тому у ПФУ є відомості до березня 2017 року включно.

Враховуючи, що суми у зазначеній довідці співпадають із сумами, що містяться ін-дивідуальних відомостях про застраховану особу з Пенсійного фонду України (форма ОК-5, ОК-7) (а.с. 81, 82), позовні вимоги треба було задовольняти частково (за винятком частини заробітної плати за березень 2017 року (а.с.34).

Відповідач жодними доказами не спростував заборгованість із заробітної плати, а наполягав на тому, що із моменту захоплення підприємства не має відповідних докумен-тів.

Зважаючи на вказане вважаю що зазначена постанова апеляційного суду не відпо-відає вимогам ст.10, 263 ЦПК України.

Вважаю що за результатами апеляційного перегляду справи необхідно:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Костянтинівського місьрайонного суду Донецької області від 16 серпня 2019 року змінити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість із заробіт-ної плати за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року у сумі 18088 (вісімнад-цять тисяч вісімдесят вісім) гривень 78 копійок, без утримання податку та інших обов`яз-кових платежів.

Суддя: