Постанова

Іменем України

08 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 464/6880/16-ц

провадження № 61-18763св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Мартєва С. Ю., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 06 грудня 2016 року у складі судді Радченко Е. А. та рішення Апеляційного суду Львівської області від 11 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Павлишина О. Ф., Мікуш Ю. Р., Ванівського О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» (далі - ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія») про відшкодування шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що 22 травня 2014 року сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), в якій було пошкоджено належний ОСОБА_1 автомобіль. Цивільна відповідальність винної в ДТП особи застрахована у ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на підставі полісу від 05 листопада 2013 року. Страхова компанія виплатила ОСОБА_1 страхове відшкодування в розмірі 50 % вартості відновлювального ремонту. За рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 09 жовтня 2015 року страхова компанія сплатила ОСОБА_1 недоплачені 50 % вартості відновлювального ремонту.

За весь час розгляду справи вартість ремонту значно зросла, виплачена сума страхового відшкодування є недостатньою для здійснення ремонту пошкодженого автомобіля, тому ОСОБА_1 просить стягнути зі страхової компанії додаткову суму страхового відшкодування в розмірі 51 83,08 грн, а також пеню за кожен день прострочення виплати відшкодування за період з 11 серпня 2014 року по 14 червня 2016 року в розмірі 4 539,37 грн, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України 3 % річних за цей період в розмірі 315,09 грн та інфляційні втрати в розмірі 3 867,95 грн, втрати, понесені у зв`язку з відновлення порушеного права в розмірі 4 058,36 грн, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 25 листопада 2013 року позов ОСОБА_1 до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення додаткової суми страхового відшкодування в розмірі 5 183,08 грн залишено без розгляду. Позов ОСОБА_1 до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування шкоди задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_1 пеню у розмірі 4 539,37 грн, витрати у зв`язку з відновленням порушеного права в розмірі 3 000,00 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач безпідставно вимагає стягнення з відповідача передбачених частиною другою статті 625 ЦК України трьох процентів річних та інфляційних втрат, оскільки позивач неправильно визначив характер спірних правовідносин, оскільки між позивачем та відповідачем відсутні договірні зобов`язання, а є зобов`язання деліктні, які виникають у зв`язку із завданням шкоди, а позивач не є страхувальником за договором про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних засобів, що укладений між відповідачем та ОСОБА_2 , тому є третьою особою, якій відповідач (страховик) на підставі договору, укладеного з ОСОБА_2 (страхувальник) відшкодовує завдану з вини останнього шкоду.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 11 квітня 2017 рішення Сихівського районного суду м. Львова від 06 грудня 2016 року в частині відмови у стягненні інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних скасовано. Стягнуто з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_1 3 867,95 грн інфляційних втрат та 315,09 грн трьох процентів річних. Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 06 грудня 2016 року в частині стягнення судових витрат та загальної суми, яка підлягає стягненню, змінено та стягнуто з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_1 3 160,57 грн судових витрат, а всього стягнуто з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_1 11 882,98 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що оскільки за договором страхування потерпілий ОСОБА_3 , хоч і не є стороною договору страхування, однак наділяється правами за цим договором, тому на його користь страховик зобов`язаний здійснити страхове відшкодування, на правовідносини сторін в справі поширюється положення частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання, тому рішення суду в частині відмови у стягненні трьох процентів річних та інфляційних втрат підлягає скасуванню та ухваленню нового рішення про стягнення інфляційних втрат в сумі 3 867,95 грн та трьох процентів річних в сумі 315,09 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2017 року ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, у якій просить скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

01 червня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія».

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 червня 2019 року вказану справу призначено судді-доповідачеві Петрову Є. В.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» рішення про здійснення страхового відшкодування приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування розглядався в судовому порядку.

Після набрання чинності рішення Сихівського районного суду м. Львова у справі № 464/1356/15-ц, яким визначено розмір страхування відшкодування, взаємовідносини між сторонами у справі переходять в площину виконання судового рішення, регулювання яких здійснюється Законом України «Про виконавче провадження».

Судом першої інстанції не обґрунтовано вину страховика, тому дійшов неправильного висновку про стягнення коштів з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія».

Зміст оскаржуваних судових рішень не містить докази того, що позивач звертався до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» із заявою чи будь-яким іншим зверненням щодо виконання рішення Сихівського районного суду м. Львова у цивільний справі № 464/1356/15-ц.

Чинне законодавство не містить вимог до форми заяви про застосування позовної давності, суди не звернули увагу на обставини справи та пояснення ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» і не застосували позовну давність до вимог зі стягнення пені (з 11 серпня 2014 року до 14 червня 2016 року).

Заперечення на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не надходили.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 22 травня 2014 року у м. Львові на вул. Зеленій відбулася дорожньо-транспортна пригода, під час якої було пошкоджено належний позивачу автомобіль марки «IVEKO 59.12» д.н.з. НОМЕР_1 .

Винним у настанні вищезазначеної дорожньо-транспортної пригоди визнано Іваночко О.Б., який, керуючи автомобілем марки «БАЗ А 079.04» д.н.з. НОМЕР_2 , порушив вимоги Правил дорожнього руху.

Згідно з полісом № АС/7044470, дійсним з 06 листопада 2013 року до 05 листопада 2014 року, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 застрахована відповідачем у справі.

Відповідно до страхового акта № ОЦ/177/00/14/0150 вартість матеріального збитку, завданого позивачу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за вирахуванням суми ПДВ становить 12 375,70 грн.

11 серпня 2015 року відповідачем прийнято рішення про виплату позивачу 50 % страхового відшкодування за вирахуванням розміру франшизи.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 09 жовтня 2015 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 15 березня 2016 року, стягнуто з відповідача на користь позивача недоплачені 50 % суму страхового відшкодування.

На виконання цього судового рішення 04 квітня 2016 року Сихівським районним судом м. Львова видано виконавчий лист № 464/1356/15-ц, за яким постановою головного державного виконавця Подільського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ від 11 травня 2016 року відкрито виконавче провадження ВП № 51037449 та надано строк до 17 травня 2016 року для добровільного виконання рішення.

Платіжним дорученням № 46118 від 31 травня 2016 року відповідачем зараховано 5 931,45 грн на депозитний рахунок виконавчої служби згідно постанови від 11 травня 2016 року у провадженні ВП № 51037449.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції у нескасованій частині та рішення суду апеляційної інстанції відповідають вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з положеннями статті 9 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних засобів» страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно з положеннями пункту 22.1 статті 22 Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 29 цього Закону визначено, що відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Судами встановлено, що позивач в передбачений Законом строк звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування.

Згідно з страховим актом № ОЦ/177/00/14/0150 вартість матеріального збитку, завданого позивачу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за вирахуванням суми ПДВ становить 12 375,70 грн.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 09 жовтня 2015 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 15 березня 2016 року, встановлено, що 11 серпня 2015 року відповідачем прийнято рішення про виплату позивачу 50 % страхового відшкодування за вирахуванням розміру франшизи. Вказаним судовим рішенням з відповідача на користь позивача стягнуто недоплачені 50 % суми страхового відшкодування.

04 квітня 2016 року на виконання вказаного судового рішення Сихівським районним судом м. Львова видано виконавчий лист № 464/1356/15-ц, за яким постановою головного державного виконавця Подільського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ від 11 травня 2016 року відкрито виконавче провадження ВП № 51037449 та надано строк до 17 травня 2016 року для добровільного виконання рішення.

Платіжним дорученням від 31 травня 2016 року № 46118 відповідачем зараховано 5 931,45 грн на депозитний рахунок виконавчої служби згідно постанови від 11 травня 2016 року у провадженні ВП № 51037449.

Згідно з пунктом 36.2 статті 36 Закону страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його, а у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Протягом трьох робочих днів з дня прийняття відповідного рішення страховик (МТСБУ) зобов`язаний направити заявнику письмове повідомлення про прийняте рішення.

Відповідно до пункту 36.5 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика особі (МТСБУ), яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного Банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

11 серпня 2014 року відповідач прийняв рішення про виплату страхового відшкодування у розмірі 50 % від фактичної вартості відновлювального ремонту 22 серпня 2014 року вказане страхове відшкодування в розмірі 5 687,85 грн виплачено позивачу.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 09 жовтня 2015 року з відповідача на користь позивача стягнуто недоплачену суму страхового відшкодування в розмірі 5 687,85 грн.

Суди першої та апеляційної інстнації правильно вказали, що вказаним судовим рішенням встановлено факт порушення відповідачем права позивача на отримання страхового відшкодування в повному розмірі вартості відновлювального ремонту за вирахуванням франшизи, що не потребує додаткового доказування на підставі вимог частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року.

Судами встановлено, що перша виплата 50 % розміру відновлювального ремонту здійснена 22 серпня 2015 року, і доплату 50 % розміру відновлювального ремонту за рішенням суду здійснено 31 травня 2016 року шляхом зарахування на депозитний рахунок виконавчої служби, що стверджує прострочення виплати страхового відшкодування.

З огляду на встановлені судами фактичні обставини, Верховний суд погоджується з висновком про те, що прострочення виплати страхового відшкодування не відбулося, оскільки рішення про виплату страхового відшкодування приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог або на підставі рішення суду, а за вказаним страховим випадком остаточний розмір страхового відшкодування визначено в судовому порядку.

Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних засобів» страховик, керуючись нормами цього Закону приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

Судами встановлено, що відповідач своєчасно прийняв рішення про виплату страхового відшкодування в розмірі 50 % вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля, однак такий розмір страхового відшкодування є безпідставним та не відповідає вимогам закону, що встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, тому 11 серпня 2014 року здійснено безпідставну відмову у виплаті страхового відшкодування в розмірі 100 % вартості відновлювального ремонту.

З огляду на зазначене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про правомірність вимог позивача щодо застосування наслідків, передбачених пунктом 36.5 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних засобів», щодо отримання позивачем пені за період з 11 серпня 2014 року (дня безпідставної відмови у виплаті страхового відшкодування в передбаченому законом розмірі) до дня виплати 14 червня 2016 року, яка розрахована позивачем та становить 4 539,37 грн.

Крім того, Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстнації про обгрунтованість вимог щодо стягнення передбачених частиною другою статті 625 ЦК України трьох процентів річних та інфляційних втрат.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Саме такого висновку дійшла Велика Палата у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18.

З огляду на зазначене, оскільки за договором страхування на користь потерпілого ОСОБА_3 страховик зобов`язаний здійснити страхове відшкодування, тому на правовідносини сторін у вказаній справі поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій містять вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не свідчать про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 06 грудня 2016 року у нескасованій частині та рішення Апеляційного суду Львівської області від 11 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко