06 листопада 2019 року
справа № 641/5955/17
судді Третьої судової палати судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Мартєва С. Ю.
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи: комунальне підприємство «Завод Укрелектроремонт», Харківська міська рада,
у розгляді у порядку спрощеного позовного провадження касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Харківської області від 30 березня 2018 року у складі колегії суддів: Овсяннікова А. І., Коваленко І. П., Сащенко І. С.,
У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 з підстав статті 71 ЖК України.
Позовна заява мотивована тим, що вона є наймачем зазначеної квартири у будинку гуртожитка, у якій, окрім неї, зареєстрована її донька ОСОБА_2 Зазначала, що відповідачка виїхала за межі України, не проживає у квартирі, не сплачує за комунальні послуги та не виконує інші зобов`язання, пов`язані з утриманням житла. При цьому позивач посилалася на те, що вона є особою похилого віку, її дохід становить лише пенсія, з якого сплачує за комунальні послуги за доньку, яка не проживає у квартирі.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2017 року позов задоволено; визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що факт не проживання відповідача у квартирі підтвердили свідки-сусіди, а ОСОБА_2 із заявами щодо чинення їй перешкод у проживанні до правоохоронного органу не зверталася.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 30 березня 2018 року заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2017 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради витрати у розмірі 704,00 грн на сплату судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивач не вказала місце вибуття відповідача, нову фактичну адресу її проживання, не надала доказів на підтвердження перетину ОСОБА_2 кордону України та не проживання у квартирі більш ніж шість місяців, відсутності її особистих речей у квартирі, довідки з медичних закладів щодо не звернення відповідача за отриманням медичної допомоги. Пославшись на те, що акт не проживання відповідача у квартирі належно не посвідчено, показання свідків не є беззаперечними доказами такого не проживання, суд дійшов висновку, що у справі не здобуто доказів на підтвердження того, що відповідач втратила інтерес до квартири.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у червні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Апеляційного суду Харківської області від 30 березня 2018 року.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_3 надала до суду ті докази, які вона могла об`єктивно отримати щодо ОСОБА_2 ; відповідачка не обмежена в праві отримувати медичні послуги не за місцем проживання, акт її не проживання у квартирі складений за участю дільничного поліції та осіб, які підтвердили викладені в акті обставини; суд апеляційної інстанції не вказав у своєму рішенні норму права, яка була неправильно застосована судом першої інстанції; ухваленням Комінтернівським районним судом м. Харкова заочного рішення від 06 грудня 2017 року права ОСОБА_2 не порушуються.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У відзиві, поданому у серпні 2018 року до Верховного Суду, Харківська міська рада просить касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову Апеляційного суду Харківської області від 30 березня 2018 року - без змін, мотивуючи це тим, що визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою порушить її конституційне право на житло, передбачене статтею 47 Конституції України.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що квартира АДРЕСА_1 належить територіальній громаді.

У квартирі зареєстровано місце проживання ОСОБА_1 з 10 грудня 1993 року, ОСОБА_2 - з 16 червня 1999 року.

На підтвердження не проживання ОСОБА_2 у квартирі з жовтня 2015 року ОСОБА_1 надала до суду акт від 17 серпня 2017 року, підписаний ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та дільничним поліції Слобідського відділу поліції управління ГУНП в Харківській області.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вважаю, що касаційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

По перше, доводи касаційної скарги не містять будь яких посилань на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, а стосуються лише переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 400 ЦПК України.

По друге, задовольняючи позов з підстав, визначених статтями 71, 72 ЖК Української РСР, місцевий суд виходив із того, що відповідачка виїхала за межі України та понад два роки за місцем реєстрації не проживає.

Між тим, сторонами не оспорюється, що місцем реєстрації постійного проживання ОСОБА_2 є спірна адреса.

За змістом пункту 2 частини третьої статті 71 ЖК Української РСР, жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи, у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи.

По трете,відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), кожен має право на повагу до його приватного життя, до житла і до таємниці кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічному добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» ( рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47).

Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (рішення від 12 червня 2008 року у справі «Власов проти Росії, заява № 78146/01, п. 125).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення від 16 липня 2009 року у справі «Зехентнер проти Австрії», заява № 20082/02, п. 56).

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства», заява № 66746/01, п. 82).

Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення від 16 липня 2009 року у справі «Зехентнер проти Австрії», п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 9 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини», заява № 7205/02, п.п. 60-63; рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії», заява № 28261/06, п.п. 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії», заява № 3572/06, п.п. 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення від 05 січня 2000 року у справі «Беєлер проти Італії», заява № 33202/96, п. 110).

Застосування зазначених принципів у цій справі

Із справи вбачається, що необхідність визнання відповідачки такою, що втратила право на житло ОСОБА_1 мотивувала потребою сплачувати нараховані комунальні послуги за тимчасово відсутню особу.

Проте, відповідно до пункту шостого частини першої статті 20 Закону України «Про житлово - комунальні послуги», що діяв на час звернення позивачки до суду, вона мала право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Норма аналогічного змісту міститься у пункті шостому частини першої статті 7 чинного Закону України «Про житлово - комунальні послуги», що набув чинності під час розгляду справи, і ОСОБА_1 має право на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг.

З огляду на підпункт перший пункту 29 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, споживач має право на зменшення розміру плати у разі тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї на підставі письмової заяви споживача та офіційного документа, що підтверджує його/їх відсутність (довідка з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби, відбування покарання).

Для поновлення свого права на справедливе нарахування оплати за комунальні послуги позивачці слід лише подати належним чином підтверджену заяву постачальникам комунальних послуг, а не визнавати дочку такою, що втратила право користування житлом.

За таких обставин втручання у право на житло відповідачки не може вважатися законним, пропорційним та необхідним у демократичному суспільстві.

Щодо права Харківської міської ради на апеляційне оскарження рішення місцевого суду слід зауважити наступне.

Спірна квартира є власністю територіальної громади м. Харкова, а Харківська міська рада приймала участь у справі як представник власника спірної квартири.

Будь-яке рішення у справі щодо укладення, зміни, розірвання договору житлового найму впливає на права і обов`язки власника спірної квартири як сторони зазначеного договору.

Харківська міська рада як учасник справи, користується повним обсягом прав, визначених статтею 43 ЦПК України, зокрема подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб та оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках.

За таких обставин касаційна скарга ОСОБА_1 є необґрунтованою та задоволенню не підлягає, а рішення суду апеляційної інстанції слід залишити без змін.

Суддя С. Ю. Мартєв