Провадження №: 2/752/907/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2019 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Хоменко В.С.

при секретарі Павлюх П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС», ОСОБА_2 про відшкодування збитків та упущеної вигоди внаслідок ДТП, -

в с т а н о в и в:

у жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом ПрАТ «Страхова група «ТАС» та ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з останніх 32 223,64 грн. недоплаченого страхового відшкодування та 53 622,81 грн. упущеної вигоди й 5 000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди відповідно, а також судових витрат у справі.

Свої вимоги мотивував тим, що 15.05.2017 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Opel Insignia» реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля «Mercedes-Benz Sprinter» реєстраційний номер НОМЕР_2 під його керуванням.

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 09.06.2017 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Opel Insignia» реєстраційний номер НОМЕР_1 була застрахована ПрАТ «Страхова група «ТАС» за полісом ОСЦПВВНТЗ № АЕ/8675656 з лімітом відповідальності 100 000,00 грн.. франшиза - 0,00 грн.

Після звернення до ПрАТ «Страхова група «ТАС», провівши оцінку матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Mercedes-Benz Sprinter» реєстраційний номер НОМЕР_2 , про що свідчить звіт № 1265/17 від 08.06.2017 року, останньою за його заявами було сплачено 28 721,33 грн.

Разом з тим, провівши повне дослідження та порівняння вартості відновлювального ремонту на декількох станціях технічного обслуговування, він прийшов до висновку про те, що сума страхового відшкодування відрізняється від реальної вартості відновлення автомобіля. Тому, ним було самостійно замовлено оцінку завданого матеріального збитку через пошкодження його авто, та згідно звіту № 14-06/17 від 14.06.2017 року останній склав 60 944,97 грн. з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу. За вказаний звіт ним сплачено 1 200,00 грн. Оскільки страховою компанією було занижено суму страхового відшкодування, а на його звернення щодо здійснення доплати страхова компанія відмовила, просив стягнути з останньої 32 223,64 грн., як різницю між реальним матеріальним збитком та виплаченою страховою сумою (60 944,97 грн. - 28 721,33 грн.).

Крім того, зазначив про те, що є приватним підприємцем та законно здійснює підприємницьку діяльність, надаючи послуги з перевезення вантажів.

Відповідно до договору № 1309/1-16-в від 01.09.2016 року, укладеного між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «МЛС-ТРАНС», він як виконавець зобов`язаний здійснювати перевезення вантажів за графіком кожен день тижня, окрім неділі.

Проте, внаслідок ДТП, що сталася з вини ОСОБА_2 , засіб виконання зобов`язань за договором № 1309/1-16-в від 01.09.2016 року - автомобіль «Mercedes-Benz Sprinter» реєстраційний номер НОМЕР_2 , було суттєво пошкоджено, що унеможливило його використання за прямим призначенням, що призвело до порушення його зобов`язань за договором, а також отримання збитків у вигляді упущеної вигоди внаслідок неможливості здійснювати звичайну підприємницьку діяльність.

Тому, виходячи з розрахунку 57 595,00 грн. (загальний дохід за попередній період з 11.04.2017 року по 13.05.2017 року) та 1 986,03 грн. середнього доходу за відпрацьований день, просив стягнути з ОСОБА_2 упущену вигоду в розмірі 53 622,81 грн. (1 986,03 грн. * 27 днів).

Також, просив стягнути з ОСОБА_2 у відшкодування моральної шкоди 5 000,00 грн., посилаючись на зазнані душевні страждання через пошкодження його майна, що стало наслідком погіршення стосунків з бізнес-партнером.

Ухвалою від 16.10.2017 року відкрито провадження у справі (а.с. 97).

Ухвалою від 29.10.2018 року справу прийнято до провадження суддею Хоменко В.С. з призначенням проведення розгляду в порядку загального позовного провадження (а.с. 114-116).

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив його задовольнити в повному обсязі.

Відповідач - ПрАТ «Страхова група «ТАС», будучи в установленому законом порядку повідомленим про дату, час та місце судового розгляду справи, явку свого представника в судове засідання не забезпечив, подав відзив, в котрому проти заявлених позовних вимог заперечив та просив суд відмовити в їх задоволенні з огляду на недоведеність та безпідставність. Вказав, що вчинив всі дії у відповідності до вимог законодавства, а тому будь-яких порушення прав позивача відсутні (а.с. 121-122).

Відповідач - ОСОБА_2 , котрий в установленому законом порядку повідомлявся повідомленим про дату, час та місце судового розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, повно та всебічно дослідивши надані по справі докази, дійшов наступного висновку.

Щодо вимог до ПрАТ «Страхова група «ТАС».

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Згідно ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно ст. 8 Закону України «Про страхування» страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентується спеціальним законом - Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних-транспортних засобів» передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та (або) майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Згідно ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до п. 9.1. ст. 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

Страхові виплати згідно п. 9.4. цієї статті за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування.

Пунктом 12.1 ст. 12 Закону передбачено, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи.

Відповідно до ч. 22.1 ст. 22 Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 29 Закону у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Визначення розміру матеріального збитку, завданого власнику пошкодженого транспортного засобу, здійснюється відповідно до Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України № 142/5/2092 від 24.11.2003 року.

Відповідно до пунктів 1.6, 8.1 та 8.3 Методики відновлювальний ремонт (або ремонт) - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісного транспортного засобу чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин. Для визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, застосовуються витратний підхід і метод калькуляції вартості відновлювального ремонту. Вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників колісного транспортного засобу та величини втрати товарної вартості. Тому вартість відновлювального ремонту пошкодженого у ДТП транспортного засобу більша за вартість матеріального збитку, а вартість матеріального збитку це та сума, яку за Законом має сплатити страховик як страхове відшкодування.

Згідно п. 36.1 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик, керуючись нормами цього Закону приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Відповідно до п. 36.2 ст. 36 Закону страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у ст. 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюються безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому, доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.

З матеріалів справи вбачається, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована ПрАТ «Страхова група «ТАС» за полісом ОСЦПВВНТЗ № АЕ/8675656 з лімітом відповідальності 100 000,00 грн.. франшиза - 0,00 грн.

16.05.2017 року позивач звернувся до ПрАТ «Страхова група «ТАС» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду та заявою про виплату страхового відшкодування.

08.06.2017 року оцінювачем Прийма Д.А. ТОВ «ЕАК «Фаворит» за замовленням ПрАТ «Страхова група «ТАС» складено звіт № 1265/17 про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу «Mercedes-Benz Sprinter» реєстраційний номер НОМЕР_2 , згідно якого вартість матеріального збитку становить 31 912,62 грн. з ПДВ (а.с. 21-38).

З матеріалів справи вбачається, що звіт № 1265/17 про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, від 08.06.2017 року складено оцінювачем Прийма Д.А. ТОВ «ЕАК «Фаворит», що має свідоцтво про реєстрацію в державному реєстрі оцінювачів ФДМ України № 3023 від 14.09.2005 року, сертифікат суб`єкта оціночної діяльності № 220/15 ФДМ України від 16.03.2015 року, кваліфікаційне свідоцтво оцінювача МФ № 3575 від 14.05.2005 року.

Заперечення щодо неправомірних дій Прийми Д.А. під час огляду автомобіля та визначення розміру страхового відшкодування в матеріалах справи відсутні. Матеріали справи містять лише заяви позивача щодо ознайомлення з матеріалами, на підставі яких була проведена виплата, та про висловлення своєї незгоди з виплаченою сумою страхового відшкодування (а.с. 15-20).

Отже, відповідачем виконано вимоги пункту 34.2 ст. 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки представник страховка оглянув пошкоджений автомобіль в межах строку, визначеного Законом, за його місцезнаходженням для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. Присутність представника страхової компаніє позивачем не заперечується.

Розмір шкоди, пов`язаної з пошкодженням чи фізичним знищенням дороги, дорожніх споруд та інших матеріальних цінностей, визначається на підставі аварійного сертифіката, рапорту, звіту, акта чи висновку про оцінку, виконаного аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства ( ст. 31 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Підстави для неприйняття судом до уваги звіту № 1265/17 про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, від 08.06.2017 року, складеного оцінювачем Прийма Д.А. ТОВ «ЕАК «Фаворит», у суду відсутні.

Судом встановлено, що відповідач ПрАТ «Страхова група «ТАС» визнав вимоги позивача обґрунтованими та прийняв рішення про здійснення страхового відшкодування в розмірі за вирахуванням ПДВ, та здійснив виплату, що визнається позивачем.

Отже, на думку суду, дії ПрАТ «Страхова група «ТАС» відповідають вимогам законодавства, страховик належним чином виконав свої зобов`язання перед позивачем, виплатив йому суму страхового відшкодування у порядку та в спосіб, передбаченийЗаконом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Доводи позивача про наявність підстав для визначення розміру відшкодування шкоди на підставі звіту № 14-06/17 від 14.06.2017 року про оцінку автомобіля «Mercedes-Benz Sprinter 411CDI» д.н.з. НОМЕР_2 , складеного ФОП ОСОБА_4 , і на який позивач посилається як на доказ розміру нанесеного йому збитку, суд не бере його до уваги як належний доказ, оскільки останній не ґрунтуються на законі, так як відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який є спеціальною нормою для страховика цивільно-правової відповідальності власників наземних ТЗ, обов`язок встановлення розміру та характеру збитків, завданих пошкодженому ТЗ, покладено саме на страховика цивільно-правової відповідальності власника наземного ТЗ, а не на будь-яку іншу установу, організацію чи фізичну особу-підприємця.

Крім того, положенням п. 34.2 ст. 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.

Згідно із п. 34.3 ст. 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо представник страховика (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону, - МТСБУ) не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди.

Оскільки матеріалами справи підтверджено, що огляд транспортного засобу позивача ПрАТ «Страхова група «ТАС» був здійснений у встановлені законом строки, то висновок експерта, обраного позивачем, не може бути прийнятий судом.

Клопотання про призначення судово-автотоварознавчої експертизи з метою визначення дійсного розміру матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Mercedes-Benz Sprinter» реєстраційний номер НОМЕР_2 , позивачем також не було заявлено.

Щодо вимог до ОСОБА_2

03.08.2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду під час розгляду справи № 923/700/17 вказав, що аналіз норм права дає підстави для висновку, що відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Отже, відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких утворює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності.

При цьому на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Суб`єктом права вимоги (потерпілим) у зазначеному зобов`язанні може бути будь-яка особа, якій заподіяно шкоду. Носієм обов`язку відшкодувати шкоду, в свою чергу, можуть виступати: безпосередній заподіювач шкоди та інші особи (незавдавачі шкоди), на яких законом покладено обов`язок із відшкодування шкоди.

Вимагаючи відшкодування збитків у виді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. При цьому важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки.

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується.

При цьому пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення (постанови Верховного Суду України від 14.06.2017 року у справі № 923/2075/15, від 09.12.2014 року у справі № 5023/4983/12).

Крім того, Верховний Суд зазначив, що збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин і яке виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

Статтею 22 ЦК України визначено поняття збитків, яке поділяється на дві частини (види): реальні збитки і упущена вигода.

Реальні збитки - це втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Упущена вигода - це доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.

Відшкодування збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності і для застосування такої міри відповідальності необхідна наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності особи; шкідливого результату такої поведінки (збитків), наявності та розміру понесених збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляду відшкодування збитків не наступає.

Відповідно до ч. 1 ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Упущена вигода - це дохід або прибуток, який міг би одержати суб`єкт зовнішньоекономічної діяльності в разі здійснення зовнішньоекономічної операції і який він не одержав внаслідок дії обставин, що не залежать від нього, якщо розмір його передбачуваного доходу або прибутку можна обґрунтувати.

Отже, для правильного вирішення спорів, пов`язаних з відшкодуванням шкоди, важливе значення має розподіл між сторонами обов`язку доказування, тобто визначення, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач.

За загальними правилами судового процесу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстав своїх вимог і заперечень.

Враховуючи норми ч. 4 ст. 623 ЦК України, на кредитора покладений обов`язок довести розмір збитків, заподіяних йому порушенням зобов`язання. При цьому кредитор повинен не тільки точно підрахувати розмір збитків, але і підтвердити їх документально. При обрахуванні розміру упущеної вигоди мають враховуватися тільки ті точні дані, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання грошових сум або інших цінностей, якби зобов`язання було виконано боржником належним чином.

Крім того, законодавець встановлює, що при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Обґрунтовуючи вимогу про стягнення з відповідача збитків позивач зазначив, що є приватним підприємцем та законно здійснює підприємницьку діяльність, надаючи послуги з перевезення вантажів.

Відповідно до договору № 1309/1-16-в від 01.09.2016 року, укладеного між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «МЛС-ТРАНС», він як виконавець зобов`язаний здійснювати перевезення вантажів за графіком кожен день тижня, окрім неділі.

Проте, внаслідок ДТП, що сталася з вини ОСОБА_2 , засіб виконання зобов`язань за договором № 1309/1-16-в від 01.09.2016 року - автомобіль «Mercedes-Benz Sprinter» реєстраційний номер НОМЕР_2 , було суттєво пошкоджено, що унеможливило його використання за прямим призначенням, що призвело до порушення його зобов`язань за договором, а також отримання збитків у вигляді упущеної вигоди внаслідок неможливості здійснювати звичайну підприємницьку діяльність.

Разом з тим, вказані твердження позивача судом оцінюються критично, виходячи з наступного.

Так, згідно з ч. 1 ст. 307 ГК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату».

Водночас як ст. 909 ЦК України визначає, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату».

Наведені визначення стосуються переважно договорів разового перевезення. Поряд із цим ч. 3 ст. 307 ГК України передбачена можливість, у разі необхідності здійснення серії систематичних перевезень, укладати довгострокові договори, предметом яких є зобов`язання перевізника у встановлені строки приймати, а вантажовідправника - надавати до перевезення вантажі у погодженому сторонами обсязі, що надає можливість також укладати й відповідну кількість разових договорів. Договір перевезення вантажу є: реальним, оскільки він вважається укладеним з моменту прийняття вантажу до перевезення; строковим, оскільки передбачає виконання перевізником його зобов`язання з доставки вантажу у визначений законом або договором строк; оплатним, оскільки законодавством передбачено обов`язок вантажовідправника сплатити перевізнику встановлену плату за перевезення.

Істотними умовами договору перевезення вантажу є предмет, ціна та строк договору.

Судом встановлено, що між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «МЛС-ТРАНС» 01.09.2016 року, виходячи з положень ст. ст. 6, 627 ЦК України, що не заперечено сторонами, укладено договір № 1309/1-16в перевезення вантажів, відповідно до умов якого виконавець за плату бере на себе зобов`язання виконувати перевезення вантажів у міжнародному та внутрішньому сполученні за заявками на окреме перевезення вантажу, в яких зазначають вид та найменування вантажу, плату за перевезення, дату та місце завантаження/розвантаження, строк виконання перевезень та інші вимоги (а.с. 69-71).

Вказане спростовує твердження позивача про здійснення перевезень вантажів за графіком кожен день тижня, окрім неділі, оскільки умови договору посилання на графік перевезень не містить, а зводить суть надання послуг до здійснення перевезень за заявками.

Експедитор передає виконавцю будь-яким способом, передбаченим договором, заявку на перевезення вантажу по формі відповідно до додатку № 1 до договору. Будь-яка інша форма, назва заявки на перевезення вантажу (заявка, замовлення, заявка-договір та ін.) навіть без посилання на цей договір, вважається погодженою сторонами виключно в рамках виконання цього договору, якщо зворотне прямо не встановлено окремими умовами самої заявки чи іншого договору між сторонами (п. 2.1. договору).

Додаток № 1 до договору в матеріалах справи відсутній, в розпорядження суду позивачем не наданий.

Розмір оплати за послуги виконавця узгоджується сторонами у заявці. Оплата послуг здійснюється протягом 14 банківських днів на підставі отриманих поштою та/або під особисту розписку оригіналів наступних документів: транспортна накладна з усіма передбаченими законом відмітками про одержання вантажоодержувачем без претензій та зауважень; підписаний з боку виконавця акт виконаних робіт; рахунку-фактури; оригіналу довідки про транспортні витрати для надання в митні органи України; оригіналу договору та заявки (п. 4.1. договору).

Розділом 7 договору сторони визначили застереження про документообіг.

Даний договір вступає в дію з моменту його підписання сторонами та діє до припинення прав та обов`язків, які з нього виникли. Всі зміни та доповнення до умов цього договору вважаються дійсними, якщо вони оформлені і підписані обома сторонами та передані у порядку та у спосіб, передбачені договором (п. п. 8.1.1, 8.3. договору).

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов вказаного договору сторонами підписано загальні акти прийому виконаних робіт № 54/04 від 22.04.2017 року на загальну суму 23 835,00 грн., № 56/05 від 10.05.2017 року на загальну суму 53 220,00 грн. та № 57/05 від 14.05.2017 року на загальну суму 13 275,00 грн. (а.с. 72-77).

ТОВ «МЛС-ТРАНС» платіжними дорученнями №№ 51, 54, 43, 46, 42, 39 від 26.05.2017 року, 01.06.2017 року, 15.05.2017 року, 19.05.2017 року, 12.05.2017 року, 04.05.2017 року провело оплату отриманих послуг.

Позивач в обґрунтування своїх вимог посилається на те, що через пошкодження з вини ОСОБА_2 в ДТП 15.05.2017 року автомобіля «Mercedes-Benz Sprinter» реєстраційний номер НОМЕР_2 , був позбавлений виконувати умови договору № 1309/1-16в від 01.06.2016 року, укладеного з ТОВ «МЛС-ТРАНС». Для цього надав листи б/н від 22.05.2017 року за підписом ОСОБА_5 та печаткою ТОВ «МЛС-ТРАНС», згідно якого остання звертає увагу на те, що ним останні дні подаються рефрежератори до 2 т 11 кубів, та від 09.06.2017 року підписом ОСОБА_5 та печаткою ТОВ «МЛС-ТРАНС», зі змісту якого вбачається, що перевізником ОСОБА_1 систематично порушуються п. п. 3.2.1., 3.2.2., 3.2.3. договору, а саме: не подаються, або змінюються меншим рефрежератор 3 т, що не влаштовує замовника - «МЕТРО кеш енд кері», тому вимушені відмовитись від його послуг з 15.06.2017 року (а.с. 83, 84).

Проте, судом критично оцінюються дані посилання позивача з огляду на їх недоведеність в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України.

Так, матеріали справи не містять доказів того, що договір є розірваним в установленому законом чи договором порядку. Будь-які додаткові угоди до договору відсутні (п. 8.3. договору). Крім того, згідно розділу 7 договору, що містить застереження про документообіг, сторонами чітко визначено, що інформація, інструкції, сканкопії документів, інші повідомлення, оферти, акцепти відправляються з електронних адрес с доменом, зазначеним у п. 7.4. договору, виражають волевиявлення сторони в рамках даного договору, при цьому вважається, що таке волевиявлення виражене уповноваженим представником сторони, а всі негативні наслідки несанкціонованих осіб несе сторона, від імені якої були здійснені такі дії.

Однак, листи, що містяться на а.с. 83, 84, на думку суду, не відповідають способам обміну документами, визначеними сторонами у договорі.

Крім того, матеріали справи не містять доказів застосування до позивача санкцій відповідно до розділу 5 договору зі сторони експедитора за систематичне невиконання умов договору.

Більше того, матеріали справи також не містять доказів в розумінні положень ст. ст. 76-81 ЦПК України про те, що позивач повідомляв експедитора про неможливість виконання у договору чи повідомляв про будь-які інші обставини, що суттєво впливали на можливість їх виконання ним.

Натомість, матеріали справи містять заявки-договори перевезення вантажу від 01.05.2016 року та 01.06.2016 року, підписаних позивачем, за умовами яких останній зобов`язався здійснювати перевезення вантажу автомобілем «Mercedes-Benz Sprinter» реєстраційний номер НОМЕР_2 , в періоди з 01.05.2017 року по 01.06.2017 року та з 01.06.2017 року по 01.07.2017 року (а.с. 81, 82).

Останні недійсними не визнані й є укладеними сторонами відповідно до власного волевиявлення у відповідності до вимог чинного законодавства України. Докази на підтвердження зворотного в розпорядження суд не надано.

Вказані договори суд вважає разовими договорами, оскільки останні містять умови, котрі не відповідають умовам договору № 1309/1-16в від 01.06.2016 року, укладеного з ТОВ «МЛС-ТРАНС», зокрема, порядок оплати та взаємних розрахунків (п. 13). Додаткових угод до договору № 1309/1-16в від 01.06.2016 року, укладеного з ТОВ «МЛС-ТРАНС», як вже зазначалось, матеріали справи не містять.

До того ж, разовість договору визначена сторонами у п. 15 вказаних заявок-договорів.

Укладаючи дані договори та виконуючи їх, позивач використовував пошкоджений в ДТП 15.05.2017 року автомобіль, при цьому іншу сторону договору не повідомляв про неможливість як укласти договір, так і виконати його. Так само в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наявності претензій з іншої сторони заявок-договорів перевезення вантажу від 01.05.2016 року та 01.06.2016 року до позивача щодо невиконання чи неналежного їх виконання.

При цьому, заявка-договір від 01.06.2017 року була підписана позивачем після ДТП, в котрому, як він зазначає, суттєво було пошкоджено засіб виконання зобов`язань - автомобіля «Mercedes-Benz Sprinter» реєстраційний номер НОМЕР_2 , що унеможливило його використання за прямим призначенням. І при цьому останній, знову-таки, не повідомив іншу сторону договору про неможливість використання автомобіля «Mercedes-Benz Sprinter» реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факт спричинення збитків, необґрунтовано їх розмір, не доведено безпосередній причинний зв`язок між правопорушенням та заподіянням збитків і розмір відшкодування. Позивачем не доведено в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, факт врахування при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) заходів, вжитих кредитором щодо їх одержання, так само як і сам факт вжиття таких заходів.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог позивача про стягнення упущеної вигоди.

Щодо позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, то суд виходив з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Відповідно до положень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року в п. 5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За загальними правилами відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії певних осіб чи органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 ст. 12 та 81 ЦПК України.

Позивач посилається на те, що зазнав душевних страждань через пошкодження його майна, що стало наслідком погіршення стосунків з бізнес-партнером, чим заподіяно йому моральну шкоду, розмір якої ним оцінено в 5 000,00 грн.

Вважає, що саме ці кошти має відшкодувати йому ОСОБА_2 як компенсацію заподіяної ним йому моральної шкоди.

Разом з тим, вимоги щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 5 000,00 грн. не містять жодного обґрунтування саме такого розміру завданої моральної шкоди.

Крім того, вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими та не підлягають задоволенню судом, оскільки факт завдання позивачу моральної шкоди в результаті винних дій або бездіяльності відповідача не знайшов свого підтвердження в ході розгляду справи, та позивачем не надано будь-яких доказів в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України на обґрунтування, викладеного в позові.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди є безпідставними та задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10-13, 76-82, 133, 141, 258, 259, 263-265, 266, 352, 354 ЦПК України , суд, -

у х в а л и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС», ОСОБА_2 про відшкодування збитків та упущеної вигоди внаслідок ДТП -відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 19.11.2019 року.

Суддя В.С. Хоменко