Справа № 305/274/17
Провадження по справі №2/305/23/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.11.2019 Рахівський районний суд Закарпатської області

у складі: головуючої судді - Бліщ О.Б.

секретаря с/з - Вербещука В.А.

за участю: представників позивача Сойми І.Ю. , ОСОБА_2

представників відповідачів Поштак Ю.С. , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рахів в порядку загального позовного провадження (у режимі відеоконференцзв`язку з Солом`янським районним судом міста Києва) цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до Кобилецько-Полянської селищної ради Рахівського району Закарпатської області, ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_5 звернувся у суд з позовом до Кобилецько-Полянської селищної ради, ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_6 . Після його смерті залишилося майно - будинок з надвірними будівлями та інше. Він своєчасно звернувся до приватного нотаріуса Рахівського районного нотаріального округу ОСОБА_10 з відповідною заявою про прийняття спадщини. Також, у травні 2015 року, його сестра ОСОБА_7 звернулася до приватного нотаріуса Рахівського районного нотаріального округу ОСОБА_10 з відповідною заявою на прийняття спадщини за заповітом, який посвідчений секретарем виконавчого комітету Косівсько-Полянської сільської ради ОСОБА_16. 19.12.2007 за реєстром №92, на підставі якої було відкрито спадкову справу за №64/2015.

Як встановлено нотаріусом, існує інший заповіт його батька, ОСОБА_6 , який посвідчений секретарем виконавчого комітету Кобилецько-Полянської селищної ради ОСОБА_11. Ознайомившись із заповітом № 57 від 09.02.2015, він звернув увагу на те, що підпис та почерк його батька на цьому заповіті відрізняється від його дійсного підпису та почерку. Таким чином вважає, що підпис його батька на заповіті підроблений. З огляду на викладене вважає, що заповіт не відповідає чинному законодавству і має бути визнаний недійсним тому, що не підписаний його батьком ОСОБА_6 і не відповідає його волі, що є достатньою підставою для визнання заповіту недійсним. Також зазначає, що складання оспорюваного заповіту не відповідало внутрішній волі його батька, оскільки він постійно розповідав родичам та друзям, що належне йому майно, а саме житловий будинок в АДРЕСА_4 він заповість своїм дочкам ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , що у подальшому він і зробив, склавши заповіт 19.12.2007. Тому для позивача є дуже дивним те, що оскаржуваним заповітом від 09.02.2015 його батько раптово та безпричинно нібито заповів відповідачці все майно. Вказує, що це додатково підтверджує невідповідність волевиявлення відповідача та підробку підпису на заповіті. Окрім цього вказує на те, що оскаржуваний заповіт був посвідчений не нотаріусом, а секретарем Кобилецько-Полянської селищної ради ОСОБА_11. З огляду на наведене, просив визнати недійсним заповіт ОСОБА_6 від 09.02.2015 за № 57.

Ухвалою суду від 20.03.2017 відкрито провадження у справі та надано відповідачу строк до 27.03.2017 подати письмові заперечення проти позову.

Ухвалою суду від 08.06.2017 витребувано докази, а саме, зразки підпису ОСОБА_6 , які містяться у довідці за формою-1; від приватного нотаріуса Рахівського районного нотаріального округу ОСОБА_10 нотаріальну справу №64/2015; від Косівсько-Полянської сільської ради реєстрові книги реєстрації заповітів за 2007 рік; від Кобилецько-Полянської селищної ради реєстрові книги реєстрації заповітів за 2015 рік.

Ухвалою суду від 11.10.2017 задоволено клопотання представника позивача та призначено проведення судової почеркознавчої експертизи.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017, відповідно до якого Цивільний процесуальний кодекс України викладено в новій редакції.

У відповідності до п. 9 ч. 1 Розділу XIII Перехідні положення ЦПК України зміни до цього Кодексу вводяться в дію з урахуванням таких особливостей: справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувався за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України.

Ухвалою суду від 12.06.2018 задоволено клопотання представника позивача та призначено проведення додаткової судової почеркознавчої експертизи. На період її проведення справу зупинено. Крім цього, витребувано від Косівсько-Полянської сільської ради реєстрові книги реєстрації заповітів за 2007 рік та від Тячівського об`єднаного управління ПФУ в Закарпатській області пенсійну справу ОСОБА_6 .

Ухвалою суду від 11.10.2018 провадження у справі відновлено у зв`язку із надходженням висновку експерта.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_6 та його представники ОСОБА_2 на задоволенні позовних вимог наполягали та просили задовольнити такі з підстав, наведених у позовній заяві. Зокрема ОСОБА_6 зазначив, що відповідачка ОСОБА_6 є його сестрою. Його батько, ОСОБА_6 , говорив, що у 2007 році він склав заповіт на ім`я своїх дочок ОСОБА_8 та ОСОБА_7 . У 2015 році, коли помер батько, він звернувся до приватного нотаріуса ОСОБА_10 із заявою про прийняття спадщини. Окрім цього, у травні 2015 року його сестра ОСОБА_7 звернулася до нотаріуса ОСОБА_10 . із заявою на прийняття спадщини за заповітом, який посвідчений секретарем виконавчого комітету Косівсько-Полянської сільської ради ОСОБА_16. 19.12.2007 за реєстром № 92, на підставі якої було відкрито спадкову справу за №64/2015. Проте нотаріусом встановлено, що існує інший заповіт його батька, який посвідчений секретарем виконавчого комітету Кобилецько-Полянської селищної ради ОСОБА_11. на ім`я відповідачки. Вказують, що ознайомившись із заповітом від 09.02.2015, позивач звернув увагу на те, що підпис та почерк його батька на цьому заповіті відрізняється від його дійсного підпису та почерку. Також зазначають, що оспорюваний заповіт складений не уповноваженою особою, оскільки складений секретарем селищної ради ОСОБА_11 , а не нотаріусом. Оскільки оспорюваний заповіт не відповідає вільному волевиявленню батька позивача, просили визнати його недійсним.

Представник позивача, адвокат Сойма І.Ю. просив позовні вимоги задовольнити та зазначив, що згідно висновків судових експертиз лише у заповіті від 2007 році підпис належить заповідачу ОСОБА_6 . З огляду на викладене просив визнати заповіт від 2015 року недійсним.

Представник відповідача, Кобилецько-Полянської селищної ради, секретар виконкому ОСОБА_11 заперечила проти задоволення позовних вимог позивача. Зазначила, що нею, як секретарем селищної ради, у 2015 році посвідчено оспорюваний заповіт. При цьому, ОСОБА_6 особисто з`явився у селищну раду та звернувся до неї і висловив бажання скласти заповіт. Перед посвідченням заповіту, його було ознайомлено із загальними вимогами, додержання яких є необхідним чинності правочину, він усвідомлював значення своїх дій, перебував при здоровому розумі та ясній пам`яті, діяв вільно, за відсутності будь-якого примусу, не був обмежений у праві укладати правочини. Заповіт був складений та написаний з його слів. Прочитавши заповіт, ОСОБА_6 особисто його підписав.

Представник відповідача Кобилецько-Полянської селищної ради, адвокат Телегазій В.І. зазначив, що докази, зібрані сторонами у справі є суперечливими, тому покладається на розсуд суду.

Представник відповідача ОСОБА_6 , адвокат Поштак Ю.С., зазначила, що у відповідності до вимог ст. 1254 ЦК України кожен новий заповіт скасовує попередній заповіт. Якщо заповіт визнано недійсним, то здійснюється спадкування за законом. Зазначає, що позивач ОСОБА_6 не включений в коло спадкоємців першої черги за законом. Також вказала, що експертизи проводились на підставі електрофотокопій документів, а не оригіналів, тому вважає, що вказані докази є недопустимими. У зв`язку з наведеним, просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення учасників розгляду, проаналізувавши надані ними докази та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_5 не підлягають до задоволення з огляду на наступне.

19 грудня 2007 року ОСОБА_6 заповів своїй дочці ОСОБА_8 , 1971 року народження та своїй дочці ОСОБА_7 , 1986 року народження, належне йому майно, а саме житловий будинок в АДРЕСА_4 , що розміщений на земельній ділянці 0,07 га. Вказаний заповіт посвідчений секретарем Косівсько-Полянської сільської ради ОСОБА_16. та зареєстрований за № 92 (а.с. 19, 77).

Окрім цього, 09.02.2015, ОСОБА_6 заповів ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , все його майно, яке буде належати йому на день смерті, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, на що він за законом буде мати право. Вказаний заповіт посвідчений секретарем Кобилецько-Полянської селищної ради ОСОБА_11 та зареєстрований за № 57 (а.с. 18, 78).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 18.05.2015. (а.с. 15).

17 травня 2015 року ОСОБА_7 подала заяву про прийняття спадщини за заповітом, посвідченим секретарем Косівсько-Полянської сільської ради ОСОБА_16. Таким чином, після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина на майно останнього.

Разом з тим, постановою приватного нотаріуса Рахівського районного нотаріального округу ОСОБА_10, після вивчення документів поданих ОСОБА_7 відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки наявний заповіт ОСОБА_6 від 09.02.2015, яким він заповів іншому спадкоємцю, який прийняв спадщину відповідно до чинного законодавства.

За клопотанням позивачів 11.10.2017 судом призначено проведення судової почеркознавчої експертизи. Для вирішення експерту поставлені наступні питання: 1) «Чи виконано підписи від імені заповідача ОСОБА_6 в заповіті від 19.12.2007 та від 09.02.2015 однією чи різними особами?»; 2) «Який із підписів на заповітах від 19.12.2007 та від 09.02.2015 належить заповідачу ОСОБА_6 ?».

Згідно висновку експерта № 45/17 від 22.02.2018 підписи від імені ОСОБА_6 в електрофотокопіях заповітів від 19.12.2007 та від 09.02.2015 виконано різними особами. Відповісти на друге питання не надалося можливим через відсутність порівняльних зразків підписів ОСОБА_6 (а.с. 103-106).

Вказаний висновок експерта є ідентичним висновку експертного дослідження № 6/17 від 10.02.2017, сканкопія якого долучена до матеріалів клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи представником позивача Соймою І.Ю. (а.с. 79-82).

За клопотанням позивачів 12.06.2018 судом призначено проведення додаткової судової почеркознавчої експертизи. Для вирішення експерту поставлене наступне питання: 1) «Який із підписів на заповітах від 19.12.2007 та від 09.02.2015 належить заповідачу ОСОБА_6 ?».

Згідно висновку експерта № 28/18 від 25.09.2018 підпис у електрофотокопії заповіту від 19.12.2007 виконаний ОСОБА_6 (а.с. 143-149).

Так, у відповідності до вимог чинного законодавства спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч. 1 ст. 1220 ЦК України).

Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Відповідно до вимог ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути підписаний особисто заповідачем.

Вимогами ст. 1235 ЦК України регламентовано, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Згідно ст. 1254 ЦК України, заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу.

Згідно заповіту, посвідченого 09 лютого 2015 року секретарем Кобилецько-Полянської селищної ради ОСОБА_11., ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що проживає за адресою АДРЕСА_1, заповів все своє майно ОСОБА_6 .

Позивач просить визнати заповіт, посвідчений 09.02.2015 секретарем Кобилецько-Полянської селищної ради ОСОБА_11. недійсним. Підставою для задоволення позовних вимог позивачем зазначено, що волевиявлення його батька ОСОБА_6 не було вільним і не відповідало його волі, спірний заповіт він не підписував, а також те, що заповіт складений не уповноваженою особою.

На підтвердження своїх доводів про те, що ОСОБА_6 не підписував заповіт позивач посилається на висновки судових почеркознавчих експертиз.

Посилання позивача про те, що заповіт від 09.02.2015 посвідчений не уповноваженою особою, суд вважає необґрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв`язку з недодержанням у момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Частинами 2, 3 ст. 203 ЦК України визначено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі.

При цьому, ст. 204 ЦК України регламентовано, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно п. 16 постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спорів у зв`язку зі спадкуванням за заповітом суд повинен застосовувати правила глави 85 ЦК України та враховувати, що заповідач, зокрема, має право: 1) призначити своїми спадкоємцями фізичних осіб, незалежно від наявності в нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (частина перша статті 1235 ЦК); 2) без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом, крім тих, які мають право на обов`язкову частку у спадщині; у разі смерті особи, яка була позбавлена права на спадкування, до смерті заповідача, позбавлення її права на спадкування втрачає чинність (частини друга, третя, четверта статті 1235 ЦК) 3) охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати в майбутньому. Якщо він розподілив між спадкоємцями лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав (частини перша, третя статті 1236 ЦК) ; 4) зробити у заповіті заповідальний відказ, відказоодержувачами у якому можуть бути особи, які входять, а також ті, які не входять до числа спадкоємців за законом (стаття 1237 ЦК) ; 5) зобов`язати спадкоємців до вчинення певних дій немайнового характеру, зокрема, щодо розпорядження особистими паперами, визначення місця і форми здійснення ритуалу поховання, дій, спрямованих на досягнення суспільно корисної мети (стаття 1240 ЦК); 6) обумовити виникнення права спадкування наявністю певної умови (наявність інших спадкоємців, проживання у певному місці, народження дитини, здобуття освіти тощо), тобто скласти заповіт з умовою. Умова, визначена у заповіті, нікчемною, якщо вона суперечить закону або моральним засадам суспільства (частини друга, третя статті 1242 ЦК); 7) установити сервітути щодо земельних ділянок, без зміни їх цільового призначення, інших природних ресурсів або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб (стаття 1246 ЦК); Заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила.

Згідно п. 17 постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» право на пред`явлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, зокрема, недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частиною першою статті 1257 ЦК є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Враховуючи положення статті 1 Закону України «Про нотаріат», до системи нотаріату України входять посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють визначене законодавством коло нотаріальних дій у населених пунктах, де немає нотаріусів.

Предметна компетенція органів місцевого самоврядування на вчинення нотаріальних дій визначена Законом України «Про нотаріат». Відповідно до статті 37 цього Закону (у редакції, чинній на час посвідчення оспорюваного заповіту), органи місцевого самоврядування уповноважені вчиняти у тому числі таку нотаріальну дію, як посвідчення заповітів (крім секретних).

Відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5 (надалі - Порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування) нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій.

Судом встановлено, що обов`язок складати і посвідчувати заповіти у Кобилецько- Полянській селищній раді Рахівського району покладено на секретаря селищної ради ОСОБА_11

Правила посвідчення заповітів визначено положеннями пункту 1.4. Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем.

Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом.

На виконання вимог статті 1247 ЦК України та пункту 1.4. Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування в оспорюваному заповіті від 09 лютого 2015 року зазначено час і місце його складання, що заповідач перебуває при здоровому розумі, усвідомлює значення своїх дій, діє добровільно, без будь-якого примусу, заповідачу роз`яснено зміст статей ЦК України щодо недійсності правочинів, зміст статей 1233-1236, 1241, 1245, 1247-1248, 1254, 1257, 1307 ЦК України, заповіт підписаний заповідачем власноруч (а.с. 18, 78).

З огляду на викладене, судом встановлено, що оспорюваний заповіт відповідає вимогам ст. 1247 ЦК, оскільки складений у письмовій формі та посвідчений уповноваженою службовою особою, а тому, з урахуванням презумпції правомірності правочину, передбаченої у ст. 204 ЦК України, суд відхиляє доводи позивача у цій частині.

Разом з тим, суд не приймає до уваги аргумент позовної заяви про те, що ОСОБА_6 не підписував оспорюваний заповіт, з огляду на наступне.

Вимогами ч. 2 ст. 78 ЦПК України регламентовано, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

При цьому, ст. 80 ЦПК України визначає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У відповідності до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій та другій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як зазначено у ч. 1 ст. 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

З огляду на наведені норми законодавства суд визнає висновок експерта № 45/17 від 22.02.2018 та висновок експерта № 28/18 від 25.09.2018 неналежними та недопустимими доказами з огляду на наступне.

У відповідності до вимог пункту 1.12. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26.12.2012 № 1950/5) експерти, які не є працівниками державних спеціалізованих установ та на професійній основі здійснюють судово-експертну діяльність, забезпечують проведення експертиз та досліджень відповідно до вимог Інструкції про особливості здійснення судово-експертної діяльності атестованими судовими експертами, що не працюють у державних спеціалізованих експертних установах, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 12 грудня 2011 року № 3505/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 12 грудня 2011 року за № 1431/20169.

Зокрема, вимогами п. 4 Розділу І Інструкції про особливості здійснення судово-експертної діяльності атестованими судовими експертами, що не працюють у державних спеціалізованих експертних установах, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 12.12.2011 № 3505/5

(у редакції наказу Міністерства юстиції України від 07.09.2015 № 1659/5), судовий експерт здійснює свою діяльність з певного виду експертної спеціальності на підставі свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта, виданого Міністерством юстиції України відповідно до Положення про експертно-кваліфікаційні комісії та атестацію судових експертів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2015 року № 301/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 04 березня 2015 року за № 249/26694.

Так, згідно висновків експерта № 45/17 від 22.02.2018 та №28/18 від 25.09.2018 (а.с. 103-106, 143-149) проведення експертизи доручено ОСОБА_15 , який має вищу юридичну освіту, кваліфікацію судового експерта з правом проведення судової почеркознавчої експертизи, технічної експертизи документів, освітньо-кваліфікаційний рівень спеціаліста, кваліфікацію судового експерта по спеціальності 1.1 «Дослідження почерку та підписів», стаж експертної роботи з 1994 року (свідоцтво № 755 від 23.05.2012, видане ЕКК МВС України).

Разом з тим, згідно інформації, яка міститься у Реєстрі атестованих судових експертів (http://rase.minjust.gov.ua/), свідоцтво № 755 від 23.05.2012 є недійсним на підставі Наказу № 12 від 29.04.2016. Таким чином, на думку суду, експерт ОСОБА_15 не був уповноважений на проведення вказаних вище судових експертиз.

Окрім цього, у відповідності до вимог абзацу 3 пункту 1.1 глави 1 розділу I Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 26.12.2012 № 1950/5) для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів (далі Науково-методичні рекомендації).

При цьому, абзацом 2 пункту 1.4 глави 1 розділу I Науково-методичних рекомендацій, зазначено, що у разі неможливості пред`явити зазначені зразки (смерть виконавця, від`їзд тощо) як зразки слід надавати документи або інші папери, на яких рукописні тексти (підписи) достовірно виконані особою, щодо якої ставиться питання з ідентифікації її як виконавця досліджуваного рукопису (наприклад, заяву про отримання паспорта (форма № 1), паспорт, різного роду посвідчення, на яких є власноручний підпис, тощо).

Разом з тим, пунктом 1.13 глави 1 розділу I Науково-методичних рекомендацій регламентовано, що достатність та якість наданих для проведення експертизи зразків почерку та підпису особи визначаються експертом у кожній конкретній експертній ситуації. Критерієм достатності обсягу порівняльного матеріалу вважається надання такої його кількості, за якою можливо виявити індивідуальність, варіаційність та стійкість ознак в досліджуваному об`єкті і зразках почерку (підпису) певного виконавця.

Проте, у порушення вищевказаних вимог Науково-методичних рекомендацій, висновки експерта № 45/17 від 22.02.2018 та № 28/18 від 25.09.2018, складені на підставі електрофотокопій заповітів ОСОБА_6 від 19.12.2007 і 09.02.2015, не містять докладного опису процесу проведених досліджень та їх результатів, зазначення застосованих методів (методик) дослідження. При цьому у дослідницькій частині висновків відсутні посилання на документи, які використовувались експертом для порівняння підписів ОСОБА_6 .

Оскільки, висновки експерта не містять докладного опису процесу проведених досліджень та їх результатів, зазначення застосованих методів (методик) дослідження, а також суперечать встановленим обставинам справи, то суд приходить до висновку, що цей висновок експертизи є неналежним і недопустимим доказом в тлумаченні ст.ст. 77-80 ЦПК України, а тому суд не може покласти його в основу рішення.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однак, позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо підтвердження доводів позовної заяви про те, що заповіт від 09.02.2015 підписаний не заповідачем ОСОБА_6 , а іншою особою, чим не виконано вимоги ч. 3 ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов`язана довести обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З урахуванням викладеного у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до Кобилецько-Полянської селищної ради Рахівського району Закарпатської області, ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним слід відмовити через недоведеність.

Керуючись ст.ст. 202, 203, 215, 257, ч. 1 ст. 261, ч. 4 ст. 267, 1217, 1220, 1233, 1247, 1257, 1270, Цивільного кодексу України, п.п. 16, 17 постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування", ст.ст. 12, 13, 81, 89, 133, 141, 247, 259, 263, 264-265, 273, 354, 355 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до Кобилецько-Полянської селищної ради Рахівського району Закарпатської області, ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним, відмовити у повному обсязі.

Судові витрати залишити за позивачем ОСОБА_5 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду або через Рахівський районний суд Закарпатської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 14 листопада 2019 року.

Головуюча: Бліщ О.Б.