ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

справа № 638/3852/17

провадження № 22-ц/818/3922/19

12 листопада 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Піддубного Р.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

імена (найменування) сторін:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 червня 2019 року в складі судді Штих Т.В.,

у с т а н о в и в:

В березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, поділ майна подружжя та визнання договору дарування квартири недійсним.

Позовна заява, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що з вересня 1995 року до березня 2010 року вони з ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство. 07 серпня 2002 року ними була придбана у власність квартира АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за відповідачкою. За час спільного проживання в цьому житлі вони зробили ремонт, у зв`язку з чим вартість житла збільшилась та становить суму в розмірі 2 866 600 грн.

09 липня 2015 року було укладено договір дарування, відповідно до умов якого вказана квартира була подарована ОСОБА_3 Зазначає, що правочин є фіктивним, оскільки був вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Договір був укладений з метою виключити спірну квартиру з числа об`єктів, що підлягають поділу між подружжям. До того ж ОСОБА_3 не є добросовісним набувачем, оскільки є особою, яку виховує ОСОБА_2 , і їй було достеменно відомо, що житло придбано за спільні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_2

05 серпня 2016 року вони між собою в простій письмовій формі уклали договір, за умовами якого ОСОБА_2 зобов`язалась сплатити йому у строк до 10 січня 2017 року грошову компенсацію в розмірі 25 00 доларів США в обмін на визнання ним права особистої приватної власності на спірне житло за відповідачкою. Однак умови договору остання не виконала. При цьому на момент придбання житла ОСОБА_2 не працювала та самостійних джерел доходу не мала, отже його участь у придбання цієї квартири була значно більшою.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив встановити факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 у період з вересня 1995 року по березень 2010 року; визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнати договір дарування вказаного житла недійсним; в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ним - на 2/3 частини, за ОСОБА_2 - на 1/3 частину; вирішити питання про розподіл судових витрат.

03 липня 2017 року ОСОБА_2 подала заперечення на позовну заяву, в яких просила відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заперечення мотивовані тим, що вони ніколи не проживали однією сім`єю, діючим законодавством не передбачена можливість встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу за період до 01 січня 2004 року, доказів придбання вказаного житла за спільні кошти відповідачем не надано, крім того на даний час власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 09 липня 2017року.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 червня 2019 року позов задоволено частково. Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з вересня 1995 року по березень 2010 року. Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Визнати договір дарування вказаного житла недійсним. Визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 та за ОСОБА_2 - на Ѕ частину за кожним. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 8 640 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що факт спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу знайшов своє підтвердження на підставі досліджених судом належних, допустимих та достатніх доказів. Вирішуючи питання щодо поділу спільного майна подружжя, суд першої інстанції послався на правові позиції, що містяться в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6- та від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13, та вважав за необхідне визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 та ОСОБА_2 по Ѕ частині за кожним з урахуванням відсутності між ними письмової угоди про розмір часток у набутому в результаті їхньої спільної діяльності майні та відсутності доказів на підтвердження відступлення від рівності часток. Визнаючи договір дарування вказаного житла недійсним, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ввели в оману під час укладення договору третю особу (приватного нотаріуса) щодо дійсних намірів та приховали справжність намірів, а саме - не допустити виникнення права власності на спірне майно у ОСОБА_1

05 липня 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішення суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнання недійсним договору дарування цього житла та визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності на Ѕ частину квартири за кожним, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення в частині визнання недійсним договору дарування ухвалено на припущеннях, оскільки на момент укладення договору сторони не проживали разом більше п`яти років. Висновок про наявність умислу з боку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо введення третьої особи (приватного нотаріуса) в оману не підтверджено належними та допустимими доказами. Крім того, нормами Сімейного кодексу України (далі - СК України) не передбачена можливість визнання факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу у разі, якщо спірні правовідносини виникли до 01 січня 2014 року.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 рішення суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково та ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Матеріали справи свідчать, що з вересня 1995 року до березня 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство.

07 серпня 2002 року укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуєвою О.Д. за реєстровим № 3434.

09 липня 2015 року було укладено договір дарування, відповідно до умов якого вказана квартира була подарована ОСОБА_3 . Номер запису про право власності 10352625, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набирає чинності разом з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на цю дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Кодекс про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України) та Цивільно процесуальний кодекс України 1963 року з відповідними змінами не містить норм про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу до 01 січня 2004 року. Порядок визнання такого факту визначений у пункті 5 частини першої статті 256 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року, а також в пункті 5 частини першої статті 293 УПК України (в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції).

Відтак, факт проживання чоловіка та жінки однією сім`єю може бути встановлено та підтверджено за умови, що таке проживання продовжувалось після січня 2004 роки та тільки починаючи з цього часу.

Відповідно до положень статті 112 Цивільного кодексу УРСР (далі - ЦК УРСР) 1963 року майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

Спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом першим статті 17 Закону України від 7 лютого 1991 року № 697-XII "Про власність" (далі - Закон № 697-ХП), відповідних норм ЦК УРСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Згідно зі статтею 17 Закону № 697-ХП, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Отже, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, які не є членами сім`ї, суди повинні виходити з того, що відповідно до законодавства, яке було чинне до 2004 року спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону № 697-ХП, статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону № 697-ХП), тощо.

Таким чином, майно, набуте під час спільного проживання особами до 2004 року, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 01 січня 2004 року особами, які проживали однією сім`єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а також обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці та за кошти з кожного з цих осіб.

Тільки у випадку встановлення цих фактів та обставин положення частини першої статті 24 КпШС України, частини першої статті 17 Закону № 697-ХП вважається правильно застосованим із дотриманням рекомендацій, які містяться в постановах Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України" та від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності".

Оскільки СК України набув законної сили з 01 січня 2004 року та не має зворотної сили, а норми КпШС України не передбачали встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог щодо встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з вересня 1995 року до 01 січня 2004 року.

Однак рішення суду першої інстанції в частині встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з вересня 1995 року по березень 2010 року не оскаржено.

При цьому в договорі, укладеному 05 серпня 2016 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнали факт, що вони у період з вересня 1995 року по березень 2010 року проживали однією сім`єю та вели спільне господарство без реєстрації шлюбу.

За правилами частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Під час розгляду справи судом першої інстанції до ухвалення рішення ОСОБА_6 - представник ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про застосування позовної давності, посилаючись на те, що право на звернення до суду у позивача виникло 07 серпня 2002 року - з моменту реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 . Однак позов подано лише 14 березня 2017 року.

Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальний строк позовної давності відповідно до статті 257 ЦК України становить три роки.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з частиною першою статті 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», пункт 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№ 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Встановивши, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з вересня 1995 року по березень 2010 року проживали однією сім`єю та вели спільне господарство без реєстрації шлюбу, про що визнали в договорі, укладеному між ними 05 серпня 2016 року, ці ж обставини підтвердив в судовому засіданні ОСОБА_7 - представник позивача, судова колегія дійшла висновку про застосування до вимог ОСОБА_1 строку позовної давності, у зв`язку з тим, що перебіг строку позовної давності почався з моменту припинення шлюбних відносин, тому, звертаючись у березні 2017 року до суду із цим позовом, позивач пропустив трирічний строк звернення до суду.

Посилання ОСОБА_7 - представника позивача на те, що право позивача є порушеним з укладенням 09 липня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору дарування, суд не приймає до уваги, оскільки позивач був обізнаний, що в договорі купівлі-продажу ОСОБА_2 була зазначена покупцем і право власності останньої на квартиру АДРЕСА_1 було належним чином зареєстровано 07 серпня 2002 року у Комунальному підприємстві «Харківське бюро технічної інвентаризації» за реєстровим № В-879, однак на майно, як на частку у спільному майні подружжя, не претендував ні з часу реєстрації права приватної власності ОСОБА_2 , ні з часу припинення шлюбних відносин.

Щодо вимог про визнання договору дарування вказаної квартири, судова колегія враховує таке.

За вимогами статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За своєю природою договір дарування є односторонньої угодою.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Оскільки позовні вимоги в частині визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та поділ цього майна задоволенню не підлягають у зв`язку з пропуском строку позовної давності, правові підстави для визнання договору дарування даної квартири від 09 липня 2015 року недійсним відсутні.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина перша статті 376 ЦПК України).

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та поділ цього майна, визнання договору дарування, укладеного 09 липня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (номер запису про право власності 10352625, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) недійсним з ухваленням в цій частині нової постанови про відмову в задоволенні позову.

За правилами пунктів «б», «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Судовий збір в розмірі 12 960 грн 00 коп. за подання апеляційної скарги ОСОБА_3 документально підтверджується квитанцією № 4782398 від 05 липня 2019 року (а. с. 36 т. 2).

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню, сума в розмірі 12 960 грн 00 коп. підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 .

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 червня 2019 року скасувати в частині визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та поділ цього майна, визнання договору дарування, укладеного 09 липня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (номер запису про право власності 10352625, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) недійсним та ухвалити в цій частині нову постанову про відмову в задоволенні позову.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 12 960 грн 00 коп. (дванадцять тисяч дев`ятсот шістдесят грн 00 коп.).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 15 листопада 2018 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді Р.М.Піддубний

О.Ю.Тичкова