Номер провадження: 22-ц/813/1503/19
Головуючий у першій інстанції Бойчук А.Ю.
Доповідач Гірняк Л. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.10.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - Гірняк Л.А.

суддів- Сегеди С.М., Цюри Т.В.,

секретаря- Ющак А.Ю.

за участю осіб, що беруть участь у справ:

позивач: ОСОБА_1

представник відповідача: ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одеса у порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 19 листопада 2018 року, в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання усиновлення недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

ПРОЦЕДУРА:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , за участю третьої особи Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації ОМР з вищезазначеними вимогами, посилаючись на те, що 17 червня 2014 року Приморським районним судом м.Одеси встановлено факт усиновлення неповнолітньої дитини ОСОБА_5 усиновлювачим - ОСОБА_1 . Позивач зазначає, що на момент винесення Приморським районним судом м.Одеси рішення про усиновлення дитини - 17 червня 2014 року, рідний батько - ОСОБА_6 не був позбавлений батьківських прав, а відповідно до вимог 236 СК України його згода на усиновлення доньки була обов`язковою.

При цьому зазначає, що рішення Приморського районного суду м.Одеси від 06 лютого 2014 року було оскаржене ОСОБА_6 до апеляційного суду, що підтверджує той факт, що він був незгодний з позбавленням його батьківських прав. Вважає, що оскільки судом не отримано згоди батька дитини - ОСОБА_6 на усиновлення його дочки, таке усиновлення є недійсним (а.с.3-5).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2018 року в позові ОСОБА_1 про визнання усиновлення недійсним - відмовлено (а.с.98-99).

АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ)СТОРІН:

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_1 . В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Ставиться питання про скасування судового рішення, ухвалення нового рішення про задоволення його позову про визнання усиновлення недійсним (а.с.101-103).

Основними доводами апеляційної скарги є те, що згоди рідного батька - ОСОБА_6 на усиновлення дочки не було; на момент винесення рішення Приморським районним судом м.Одеси від 17 червня 2014 року, рідний батько не був позбавлений батьківських прав.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

В судове засідання представник Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації ОМР не з`явився, про час та місце розгляду справи сповіщені належним чином (а.с.157).

В силу ст. 372 частини 2 ЦПК України судова колегія вважає можливим розглянути справу за його відсутності.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ та ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙЦНОГО СУДУ:

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, вислухавши пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, районний суд виходив з того, що подача апеляційної скарги ОСОБА_6 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 06 лютого 2014 року не впливає на факт усиновлення дочки - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10 липня 2014 року воно залишено без змін.

Судова колегія погоджується з таким висновком з наступних підстав.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 17 червня 2014 року Приморським районним судом м.Одеси було постановлено рішення, яким було встановлено факт усиновлення неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 усиновлювачем ОСОБА_1 (а.с.23-24).

Відповідно до ст. 225 Сімейного кодексу України - усиновлення вважається здійсненим у день набрання чинності рішенням суду про усиновлення. Відповідно до вимог ст.217 Сімейного кодексу України, усиновлення дитини здійснюється за вільною згодою її батьків, яка має бути безумовною. Письмова згода батьків на усиновлення засвідчується нотаріусом. Статтею 219 Сімейного кодексу України передбачено вичерпний перелік підстав, коли усиновлення провадиться без згоди батьків (якщо вони невідомі; визнані безвісно відсутніми; визнані недієздатними; позбавлені батьківських прав щодо дитини, яка усиновлюється; протягом двох місяців після народження дитини не забрали її на виховання до себе в сім`ю та запис про них у книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до статті 135 СК України).

З рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 червня 2014 року про встановлення факту усиновлення зазначено, що рідного батька дитини було позбавлено батьківських прав рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 06 лютого 2014 року (а.с.23).

Відповідно до матеріалів справи №522/1251/14-ц за позовом ОСОБА_3 містить нотаріально завірену заяву, відповідно якої ОСОБА_6 не заперечував проти позбавлення його батьківських прав щодо його доньки - ОСОБА_5 (а.с.10).

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 06 лютого 2014 року ОСОБА_6 позбавлено батьківських прав у відношенні його неповнолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (№522/1251/14-ц, а.с.15-16).

17 квітня 2014 року ухвалою апеляційного суду Одеської області відкрито апеляційне провадження по апеляційній скарзі ОСОБА_6 на вищевказане рішення суду.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10 липня 2014 року рішення Приморського районного суду м.Одеси від 06 лютого 2014 року залишено без змін (№522/1251/14-ц, а.с.69-77).

Як вбачається з зазначеної справи представником позивачки ОСОБА_3 був сам ОСОБА_1 , який був обізнаний про хід розгляду справи (№522/1251/14-ц, а.с.65-68), та який 19 травня 2014 року до суду подав заяву про усиновлення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (справа №522/9586/14-ц, а.с.3-4).

Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до положень ст.51 Конституції України передбачено сім`я, дитинство, материнство і батьківство: охороняються державою.

Згідно ст.19 Сімейного Кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до положень ст.150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Статтею 219 Сімейного Кодексу України - усиновлення дитини провадиться без згоди батьків, якщо вони:

1) невідомі;

2) визнані безвісно відсутніми;

3) визнані недієздатними;

4) позбавлені батьківських прав щодо дитини, яка усиновлюється.

2. Усиновлення дитини може бути проведено без згоди повнолітніх батьків, якщо судом буде встановлено, що вони, не проживаючи з дитиною понад шість місяців без поважних причин, не проявляють щодо неї батьківської турботи та піклування, не виховують та не утримують її.

За змістом ст.232 Сімейного Кодексу України, усиновлення надає усиновлювачеві права і накладає на нього обов`язки щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини. Усиновлення надає особі, яку усиновлено, права і накладає на неї обов`язки щодо усиновлювача у такому ж обсязі, який має дитина щодо своїх батьків.

Згідно ст.236 Сімейного Кодексу України - усиновлення визнається недійсним за рішенням суду, якщо воно було проведене без згоди дитини та батьків, якщо така згода була необхідною. Усиновлення визнається недійсним за рішенням суду, якщо усиновлювач не бажав настання прав та обов`язків, які виникають у результаті усиновлення (фіктивне усиновлення). Усиновлення може бути визнане недійсним за рішенням суду, якщо воно було проведене на підставі підроблених документів. Усиновлення може бути визнане недійсним за рішенням суду у разі відсутності згоди на усиновлення осіб, зазначених у статтях 220-222 цього Кодексу. Якщо одним із подружжя усиновлена дитина другого з подружжя, усиновлення може бути визнане недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що на момент усиновлення другий із подружжя не мав наміру продовжувати з ним шлюбні відносини.

Відповідно до положень ч. 2 ст.244 Сімейного Кодексу України, при призначенні дитині опікуна або піклувальника органом опіки та піклування враховуються особисті якості особи, її здатність до виховання дитини, ставлення до неї, а також бажання самої дитини.

Згідно ч. 1 ст.249 Сімейного Кодексу України, опікун, піклувальник зобов`язаний виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, психічний, духовний розвиток, забезпечити одержання дитиною повної загальної середньої освіти.

Статтею 14 Європейської конвенції про усиновлення дітей - «усиновлення може бути визнане недійсним або скасовано лише за рішенням компетентного органу. Першорядне значення при цьому завжди має врахування основних інтересів дитини. Усиновлення може бути визнане недійсним лише за наявності серйозних передбачених законом підстав до досягнення дитиною повноліття».

З таких підстав, сама по собі реалізація права стороною на апеляційне оскарження судового рішення не скасовує рішення, значення має результат справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 Сімейного кодексу України, особа, яка подала заяву про усиновлення, може виявити бажання бути записаною у Книзі реєстрації народжень матір`ю, батьком дитини або повнолітньої особи.

У рішенні Приморського районного суду м. Одеси від 17.06.2014 року про встановлення факту усиновлення вказано заявник ( ОСОБА_1 ) звернувся до суду із заявою та просив ухвалити рішення про усиновлення ним неповнолітньої - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , змінити прізвище дитини, записати його батьком, внести відповідні зміни у актовий запис про її народження. Крім цього посилався на те, що рідного батька дитини було позбавлено батьківських прав рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 17 лютого 2014 року.

З врахуванням інтересів дитини, обставин справи, колегія суддів не знайшла серйозних, передбачених законом підстав для визнання недійсним усиновлення, оскільки посилання на відсутність згоди ОСОБА_6 про усиновлення ОСОБА_5 оцінюється критично, так як жодним чином не визнає факт порушення судом Приморського району м.Одеси розгляду питання про її усиновлення, оскільки на момент прийняття рішення її біологічний батько ОСОБА_6 був позбавлений батьківських прав.

Посилання на те, що подача ОСОБА_6 апеляційної скарги на рішення суду зупинила законну силу рішення про позбавлення його батьківських прав не є правовою підставою для задоволення позову, так як перегляд рішення суду не вплинув на його висновок.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин районний суд прийшов до правильного висновку, що відповідно до ст. 219 СК України усиновлення по даній справі провадилось без згоди батька, оскільки він рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2014 року був позбавлений батьківських прав.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, судова колегія ,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 19 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст складено 11 листопада 2019 року.

Судді апеляційного суду Л.А.Гірняк

Т.В.Цюра

С.М.Сегеда