Заводський районний суд м. Запоріжжя

Справа № 332/2177/18
Провадження №: 2/332/38/19

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2019 р. м.Запоріжжя

Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді - Сінєльніка Р.В.,

при секретарі Ковтун В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , місце проживання: місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ), третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Куріпко Віра Олександрівна (місцезнаходження: АДРЕСА_3 ), про виділ частки із майна подружжя, що є у спільній сумісній власності, визнання права власності на 1/2 частину квартири, -

ВСТАНОВИВ:

13.07.2018 р. позивач звернулась до суду з позовом, в якому зазначила, що з 27.12.2003 р. по 30.12.2014 року вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають спільну дитину ОСОБА_3 , 2004 року народження. Також у позивача є син від попереднього шлюбу ОСОБА_4 , 1995 року народження. Після народження доньки подружжя вирішило придбати трикімнатну квартиру, оскільки власного житла не мали та жили у найманій квартирі. 10 жовтня 2009 р. ОСОБА_5 уклав договір купівлі-продажу трикімнатної квартири АДРЕСА_4 з ОСОБА_6 за яку покупець сплатив 20 000,00 грн. Оформленням документів з купівлі-продажу квартири займався особисто відповідач, оскільки на той час позивач повністю йому довіряла, та надала усну згоду на придбання житла. З текстом договору купівлі-продажу ознайомлена не була Після розірвання шлюбу між подружжям склались неприязні стосунки, що призвело до того, що позивач була вимушена разом із дітьми переїхати в інше житло. З текстом договору купівлі-продажу спірної квартири ОСОБА_1 , була ознайомлена у січні 2016 року, коли отримала позовну заяву з додатками подану у грудні 2015 року Заводському районному суду м. Запоріжжя ОСОБА_5 до ОСОБА_1 та її сина ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою за адресою: АДРЕСА_5 . Своїми діями відповідач заявив, що він не визнає за ОСОБА_1 законного права спільної сумісної власності на вказану квартиру, чим порушив її право на власність. Але під час розгляду справи за позовом ОСОБА_5 сторони дійшли мирової згоди і відповідач відмовився від позовних вимог, позов було залишено без розгляду. Враховуючі, що спірна квартира є об`єктом спільного майна подружжя, набутого в період шлюбу, позивач просить в порядку поділу майна подружжя припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_4 , та визнати за нею право власності на Ѕ частку вищевказаної квартири, іншу Ѕ частку спірної квартири лишити у власності відповідача ОСОБА_5 .

В судовому засіданні представник позивача адвокат Паскал П.М. позов підтримав та надав пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві, просив позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі у зв`язку з їх необґрунтованістю. Суду пояснив, що позивачка знала про те, що квартира була придбана за гроші його батька ОСОБА_5 та його знайомого ОСОБА_7 для подальшого продажу, а не для проживання. До того ж ОСОБА_1 була присутня при укладанні договору купівлі-продажу та надавала письмову згоду.

Представник відповідача адвокат Пінаєв В.В., в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, викладених у письмовому відзиві на позовну заяву, який долучений до справи (а.с.65-72), відповідно до якого представником відповідача зазначено що обставини на яких ґрунтується позовна заява, не відповідають дійсності, а саме: позивач вказує, що спірне нерухоме майно було придбане відповідачем без нотаріального посвідчення згоди дружини, як того вимагають положення ч. 3 ст. 65 СК України, ст. 46, 54 Закону України «Про нотаріат», глави 7 розділу І «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого Мінюстом України 22.02.2012 р. № 296/5, тобто без дотримання обов`язкової юридичної процедури, однак не зважаючи на це позивачка вважає що надала усну згоду на придбання вищевказаної квартири, та посилаючись на норми ч. 2 ст. 65 ЦК України, вважає що при укладенні договорів одним із подружжя вважається що він діє за згодою другого з подружжя. Посилання позивача на те, що вона вперше побачила договір купівлі-продажу лише коли отримала позов ОСОБА_5 до неї про визнання такою що втратила право користування жилим приміщенням не відповідає дійсності, оскільки вона з 17.11.2009 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , а реєстрація у житловому приміщенні неможлива без її особистої присутності та наявного договору купівлі-продажу нерухомого майна. Представник відповідача також вказує, що позивачу по справі було відомо, що спірна квартира придбавалася не за спільні сімейні кошти подружжя, а за кошти батька відповідача та його друга ОСОБА_7 , даний факт представник відповідача обґрунтовує доказами, які містяться в матеріалах цивільної справи № 332/5222/15ц, а саме поясненнями допитаних свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Крім того позивачу було достеменно відомо, що спірна квартира придбавалась не для проживання сім`ї, а з метою подальшого перепродажу, однак не була продана, оскільки ОСОБА_5 та ОСОБА_7 були затримані працівниками міліції через підозру у шахрайстві при заволодінні квартирою АДРЕСА_4 , а на саму квартиру було накладено арешт. Крім того представник відповідача, зауважив, що позивачка ОСОБА_1 не дотрималась обов`язкової процедури врегулювання спору, передбаченої законодавством, та не надала жодного допустимого доказу, що дана квартира не може бути поділена між позивачем та відповідачем з виділенням кожному відповідної частки в натурі. А також позивачем пропущено строк позовної давності, який для спорів стосовно прав на майно складає 3 роки. Оскільки, ще з моменту реєстрації у спірній квартирі позивач знала про порушення її законних прав.

Третя особа приватний нотаріус Запорізького МНО Куріпко В.О. до судового засідання не з`явилась, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином, через канцелярію суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, крім того у заяві містяться роз`яснення з приводу того, що дружина ОСОБА_5 ОСОБА_1 надавала згоду чоловіку на купівлю квартири, вказана дія підтверджується заявою, справжність підпису на якій нотаріально засвідчено та знаходиться у справі (наряді) 02-03 за 2009 рік, при договорі купівлі продажу (а.с.51,209).

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників процесу, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню з нижченаведених підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 27 грудня 2003 року між сторонами був зареєстрований шлюб, який розірваний рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30.12.2014 р. (а.с. 8,9). Від шлюбу сторони мають малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 10).

В період шлюбу, а саме 10.10.2009 року, згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Куріпко В.О., реєстровий № 1106, ОСОБА_5 було придбано, квартиру АДРЕСА_4 . Продаж зазначеної квартири вчинено за 20000,00 грн. (а.с.15-16). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОП ЗМБТІ, право приватної власності на вказану квартиру зареєстроване 13.10.2009 року за ОСОБА_5 , номер запису 36897, в книзі 248 (а.с. 17). Проте, вищевказаний договір не містить відомостей, що він укладений за письмової згоди дружини покупця ОСОБА_1 , що підтверджується її заявою. Із письмових роз`яснень наданих суду приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Куріпко В.О., під час укладання вищевказаного договору, ОСОБА_1 надала згоду чоловікові ОСОБА_5 на купівлю квартири АДРЕСА_4 , що підтверджується заявою, справжність підпису засвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Куріпко В.Ю., примірник якої знаходиться у справі (наряді) 02-03 за 2009 рік, при договорі купівлі-продажу (а.с.51).

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя визначені ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1, 2 ст. 60 СК України.

Так, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, як передбачено ч. 1 ст. 61 СК України може бути будь яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту незалежно від того, на ім`я кого з подружжя воно було придбано чи внесено грошовими коштами.

Виходячи з положень зазначеної норми Закону, набуття майна під час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

На підставі викладеного, зазначене вище нерухоме майно квартира за адресою: АДРЕСА_5 є об`єктом права спільної сумісної власності сторін.

Вирішуючи питання про поділ вказаного майна, суд виходить з наступного.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно з вимогами ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

З матеріалів справи випливає, що шлюбний договір між подружжям ОСОБА_9 не укладався, будь-яка домовленість між сторонами про визначення часток у спільному майні відсутня.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, що одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі ухвали суду за клопотанням представника відповідача з метою необхідності вивчення документів для всебічного розгляду справи, Заводським ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області надано копії наявних в кримінальній справі № 8190905 документів, зокрема копію пояснень ОСОБА_5 від 11.11.2009 року та копію протоколу допиту свідка від 19.02.2010 року. Як вбачається із пояснень ОСОБА_5 , наданих 11.11.2009 року на стадії дослідчої перевірки, він разом із ОСОБА_7 займались купівлею занедбаних квартир для подальшого ремонту та продажу. Таким чином він придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_5 , та після ремонту подав оголошення про її продаж (а.с.137-139). Проте, як вбачається із протоколу допиту свідка від 19.02.2010 року ОСОБА_5 , спростовуючи надані раніше пояснення щодо мети придбання спірної квартири, пояснив, що спочатку квартиру за адресою: АДРЕСА_5 він придбавав для себе та своєї родини, але згодом, через поганий стан стін та підлоги, дружина наполягла на продажі даної квартири. Крім того, на запитання слідчого, щодо розбіжностей у показах, ОСОБА_5 пояснив тим, що надаючи пояснення 11.11.2009 року він не вірно зрозумів питання та не уважно прочитав свої покази, через це свідчення надані на стадії дослідчої перевірки не відповідають дійсності (а.с.140-144).

Доводи відповідача про те, що гроші на придбання квартири не належали позивачу, а тому вона не має права на вказану квартиру, суд вважає необґрунтованими, оскільки згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Внаслідок цього суд приходить до висновку, що спірна квартира була придбана відповідачем інтересах сім`ї і об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Оскільки факт придбання подружжям спірного майна в період шлюбу доведено в судовому засіданні, суд вважає за можливе захистити права позивача шляхом визнання права власності на спірну квартиру в рівних частках з відповідачем.

Щодо доводів відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності суд зазначає наступне.

Позивач у своєму позові зазначила, що з повним текстом договору купівлі-продажу вона була ознайомлена лише у січні 2016 року, коли отримала позовну заяву ОСОБА_5 до неї та її сина ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим. Такі дії відповідача позивач сприйняла як порушення її права на власність, а з позовом до суду вона звернулась у липні 2018 року, тобто у межах передбаченого законом строку позовної давності. Ці доводи позивача відповідачем не спростовані.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що позивач зареєстрована у спірній квартирі до сьогоднішнього дня, що підтверджується штампом про реєстрацію проживання в паспорті позивача (а.с.6 оборот), довідкою про склад сім`ї ЖБК-7 «Запоріжсталь» від 07.12.2015р. (а.с.11) та не оспорюється сторонами. Згідно ч.2 ст.72 СК України позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права власності. Оскільки суду не було надано доказів того, що раніше, до липня 2018 року, відповідач допускав будь-які дії щодо порушення права власності позивача, суд приходить до висновку, що правові підстави для застосування строку позовної давності відсутні.

Отже, оскільки суд прийшов до висновку, що строк позовної давності позивачем ОСОБА_1 не пропущений, відсутні підстави для відмови у позові саме внаслідок спливу строку позовної давності при наявності інших вище вказаних підстав.

При подачі позову позивачем сплачено судовий збір на суму 704,80 грн. (а.с.1). В силу ст.141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимогиОСОБА_1 задовольнити.
Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_4 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_4 .

Залишити за ОСОБА_10 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_4 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 704 грн. 80 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення до Запорізького апеляційного суду через Заводський районний суд м. Запоріжжя.

Повний текст рішення виготовлено 20 листопада 2019 року.

Суддя Р.В. Сінєльнік