ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 2/593/121/2019Головуючий у 1-й інстанції Музика Я.М.
Провадження № 22-ц/817/1080/19 Доповідач - Шевчук Г.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Шевчук Г.М.

суддів - Міщій О. Я., Ткач З. Є.,

з участю секретаря - Костів Х.Ю.

представника позивача ОСОБА_1

- ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №2/593/121/2019 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якого представляє ОСОБА_2 на рішення Бережанського районного суду від 4 вересня 2019 року, ухваленого суддею Музика Я.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , інтереси якого представляє ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , законним представником якого виступає ОСОБА_3 з участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог : Жуківської сільської ради, Бережанської державної нотаріальної контори про тлумачення заповіту,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2019 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 , законним представником якого виступає ОСОБА_3 треті особи, що не заявляють самостійних вимог: Жуківська сільська рада, Бережанська державна нотконтора про тлумачення заповіту. В обгрунтування вимоги посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , яка являлася тіткою ОСОБА_3 (колишньої дружини позивача). Спадкодавця ОСОБА_4 своє житло і земельну ділянку, що за адресою АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_5 Коли він звернувся до Бережанської державної нотконтори, для отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, йому було повідомлено, що 14.12.2018 р. його колишня дружина зверталася в інтересах їхнього неповнолітнього сина ОСОБА_6 і подала заяву про прийняття спадщини за вказаним заповітом. Просить заповіт, складений ОСОБА_4 , тлумачити як такий, що на випадок смерті ОСОБА_4 належний їй на праві особистої власності житловий будинок, господарські будівлі і все майно, яке вона має і їй належить заповідає ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Бережанського районного суду від 4 вересня 2019 року в задоволенні позову представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , законним представником якого виступає ОСОБА_3 з участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог : Жуківської сільської ради, Бережанської державної нотаріальної контори про тлумачення заповіту відмовлено.

ОСОБА_1 , інтереси якого представляє ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на рішення суду, в якій просить його скасувати та винести нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В обгрунтування вимог посилається на порушення судом першої інстанції вимог матеріального та процесуального права. Для оформлення спадщини за заповітом ОСОБА_4 звернулись як позивач ОСОБА_1 так і відповідач ОСОБА_1 , від імені якого діяла законний представник мати ОСОБА_3 Нотаріус надала письмове роз`яснення, в якому вказала звернутись до суду із заявою про тлумачення заповіту, а саме, кого саме заповідачка ОСОБА_4 визначила своїм спадкоємцем, однак суд безпідставно відмовив в позові, не взявши до уваги що докази наявні в матеріалах справи свідчать про те, що спадкодавець заповіла належне їй майно позивачу ОСОБА_1 .

В суді апеляційної інстанції представник апелянта ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу, зіславшись на доводи, викладені в ній.

Інші сторони в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомлені про час і місце судового засідання.

У відповідності до вимог ст.ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, заслухавши представника апелянта колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення позову.

З такими висновками суду слід погодитись, оскільки суд дійшов їх з дотриманням вимог процесуального законодавства щодо всебічності й повноти з?ясування дійсних обставин справи, прав та обов?язків сторін в даних правовідносинах належної правової оцінки наданих сторонами в справі доказів та норм матеріального права.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Даним вимогам рішення суду відповідає.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ., що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 , яке видане виконавчим комітетом Жуківської сільської ради Бережанського району Тернопільської області 21.12.2018 року.

Із копії заповіту від 21.10.2005 року, який зареєстрований за №49 у Жуківській сільській раді вбачається, що ОСОБА_4 заповіла все своє майно ОСОБА_1 .

Після смерті спадкодавиці ОСОБА_4 відкрилася спадщина, позивач ОСОБА_7 звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак йому було повідомлено, що із такою заявою також зверталася його колишня дружина ОСОБА_3 в інтересах їхнього малолітнього сина ОСОБА_7

Звертаючись до суду з позовом позивач ОСОБА_7 вказав, що має намір успадкувати за заповітом, який був складений 21.10.2015 р. в Жуківській сільській раді та зареєстрований за №49 спадкодовицею ОСОБА_4 житло і земельну ділянку, що за адресою АДРЕСА_1 . Стверджує, що причиною такого волевиявлення спадкодавці було те, що він постійно їй допомагав у веденні господарства, також допомагав фінансово, між ними склалися добрі родинні відносини. Він не є місцевий, житла свого у нього не було, в результаті чого спадкодавиця ОСОБА_4 вирішила саме на нього записати заповіт.

Законний представник ОСОБА_1 , ОСОБА_3 вважає, що вищезазначений заповіт було складено спадкодавцем ОСОБА_4 саме на її правнука - малолітнього ОСОБА_6 , оскільки він є дитиною - інвалідом із дитинства, тому спадкове майно було записано на дитину.

Заповітом, відповідно до положень статті 1233 ЦК України, є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до положень статті 213 ЦК України зміст правочину може бути юридично розтлумачений.

Відповідно до ст. 213 ЦК України при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів.

Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін (ч. 3).

Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення (ч. 4).

Водночас, тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто, підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті.

Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача.

Неточне відтворення в заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять та термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту в цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача щодо долі спадщини.

При цьому, ч. 2 ст. 213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину. При тлумаченні заповіту не допускається і внесення змін у зміст заповіту, враховуючи також, що заповіт це особисте розпорядження фізичної особи щодо належного їй майна, яким вона відповідно до законодавства має право розпоряджатися на момент укладення заповіту.

Особливості тлумачення заповіту викладені у статті 1256 ЦК України.

Згідно статті 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями, тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 ЦК України.

Виходячи зі змісту вказаних норм, суд може ухвалити рішення про тлумачення заповіту лише при розгляді юридичного спору між сторонами (пункт 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9).

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в позові не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки не грунтуються на законі .

Виходячи з аналізу положень норм ст. ст. 213, 1256 ЦК України, тлумачення заповіту здійснюється з метою встановлення точної волі заповідача і може мати місце, якщо заповіт викликає питання в спадкоємців, має суперечливий характер, у зв`язку з чим необхідно уточнити його зміст. При цьому ч. 2 ст. 213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення в тексті самого правочину.

При тлумаченні заповіту не допускається внесення змін у сам зміст заповіту, враховуючи також, що за ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи щодо належного їй майна, майнових прав і обов`язків на випадок своєї смерті.

Суд першої інстанції вірно встановив наведені вище фактичні обставини справи, а також цілком правомірно вказав на те, що тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Метою тлумачення правочину є з`ясування того, що в ньому дійсно виражено, а не того, що малось на увазі.

Крім того суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що між сторонами відсутній юридичний спір, оскільки в заявлених позовних вимогах відсутня вимога про право власності на спадкове майно.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 4 вересня 2019 року року залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесені.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 19 листопада 2019 року.

Головуюча: Г.М.Шевчук

Судді: О.Я. Міщій

З.Є. Ткач