Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2019 року Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі головуючого судді Галущенко Ю.А.,при секретарі Брагіній І.В.,розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення ,-

В С Т А Н О В И В:

В травні 2019 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом,в якому зазначає,що на праві власності йому належить частка квартири АДРЕСА_1 ,відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є співвласниками цього житлового приміщення.

У 2008 р.відповідачі,які фактично у квартирі не мешкають,змінили замки вхідних дверей,вселили у квартиру сторонніх осіб,доступу позивачу як співвласнику до цього житла не надають.

Позивач звертався до відповідачів та контролюючих органів за захистом своїх порушених прав власника,відповідачі у добровільному порядку не усунули йому перешкод у користуванні власністю,ключів від вхідних замків не передали,доступу у спірну квартиру позивачу не надають.

Зазначені вище дії відповідачів порушують права позивача як власника користуватись спірним житловим приміщенням за призначенням для власного проживання у зимовий період року,у чому для позивача є потреба.

Позивач просить суд з підстав,передбачених ст.383,391 ЦК України,ст.150,155 ЖК України усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом вселення у квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язати відповідачів передати йому ключі від вхідних замків квартири.

Відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був наданий відзив на позов,в якому вони заперечили проти заявлених вимог та зазначили,що житлова площа спірної квартири та кількість кімнат не дозволяють виділити позивачу на належну йому ј частину в спільній частковій власності житлову площу 7,65 кв.м.,яка також не відповідає санітарним нормам житлової площі на одну особу,позивач має у власності інше житло,спірною квартирою з 2008 р.не цікавився,не утримував,у квітні 2019 р.запропонував відповідачам придбати його частку у спільній власності за явно завищеною ціною,підтвердивши неможливість спільного проживання.

В судовому засіданні у вступному слові позивач ОСОБА_1 позов підтримав у повному обсязі та пояснив,що відповідачами порушуються його права співвласника спірної квартири,до якої він з 2008 р.не має доступу через заміну замків вхідних дверей,ключів від яких відповідачі йому не надали.У зимовий період року він має потребу проживати у спірній квартирі,оскільки в приватному будинку за межами міста,де він наразі мешкає,опалення газом дорого коштує,проте спірна квартира зайнята невідомими особами,яких відповідачі вселили на умовах оренди без його згоди як співвласника.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Луньова Л.В.в судовому засіданні у вступному слові проти позову заперечувала з тих підстав,що позивач має право отримати у користування таку житлову площу спірної квартири,яка відповідає його частці у спільній власності,що становить 7,65 кв.м.,проте виділити її в натурі неможливо,питання грошової компенсації між сторонами не вирішено,вселення позивача у спірну квартиру та спільне користування нею сторонами неможливо ,в тому числі,з огляду на неприязні відносини між ними.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в судове засідання не з`явились,надали письмові заяви про розгляд справи без їх участі.

Всебічно вивчивши обставини справи,заслухавши пояснення учасників справи,дослідивши надані письмові докази у сукупності,суд дійшов висновку,що позов заявлений обґрунтовано,підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин.

Судом встановлено та перевірено доказами,що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.12.2018 р.та свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.12.2018 р.позивачу ОСОБА_1 на праві власності належить ј частина квартири АДРЕСА_1 .

Як зазначив позивач у позові та не заперечували відповідачі, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є співвласниками цієї квартири та у ній зареєстровані.

01.12.2018 р.позивач на адресу відповідачів направив вимогу про усунення його прав як співвласника вказаної вище квартири та просив негайно звільнити квартиру від сторонніх осіб та надати йому можливість безперешкодного доступу до квартири,на яку відповіді не отримав.

13.12.2018 р.,26.02.2019 р.позивач звернувся до Шевченківського ВП та Державної фіскальної служби із заявою про вжиття заходів реагування до відповідачів як співвласників спірної квартири з метою усунення порушень його прав,на які отримав відповіді формального змісту.

На час розгляду справи відповідачами не спростовані доводи позивача про відсутність у нього доступу до спірної квартири та неможливість користуватись нею за призначенням.

При вирішенні заявлених вимог суд керується наступним.

Право власності особи набувається на підставах, що не заборонені законом ( частина перша статті 328 ЦК України),власникові належать права володіння,користування та розпорядження своїм майном,на свій розсуд(ст.317,319 ЦК України).

Як передбачено ст.321 ЦК України,право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні.

Відповідно до ст.383,391 ЦК України,ст.157 ЖК України власник житлового будинку,квартири має право використовувати помешкання для власного проживання,проживання членів своєї сім`ї,інших осіб,вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За правилами частини четвертої статті 109 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених повноважень мають рівні права.

Свої вимоги про усунення перешкод у користуванні спірної квартири позивач обґрунтував з посиланням на норми ст.391 ЦК України,за змістом якої власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном,навіть,якщо ці порушення не були поєднані з позбавленням володіння.

Перешкодами у здійсненні прав власника є неправомірні дії особи,яка ці права порушує.

З матеріалів справи суд встановив,що спірне житлове приміщення є спільною сумісною власністю позивача та відповідачів,тому всі учасники справи як співвласники мають рівний обсяг прав та повноважень щодо цієї квартири,позивач набув право власності не це житло із законних підстав та не може бути у ньому обмежений іншим співвласником.

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає володіння, користування, розпорядження, та якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків передбачених законом, то власник ОСОБА_1 в принципі не може бути обмежений у праві користування своїм майном,яким є житлове приміщення квартири,реалізація встановлених конституційних гарантій захисту прав власності у ст.41 Конституції України, поряд з іншими, відображається в збереженні права користування житлом за його власниками без обмежень.

Окрім того, суд звертає увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.).Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас, державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Таким чином, абсолютне право власності на житло не обмежується ані строками, ані територією,втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла,чого у даній справі не встановлено,а тому позивачу без жодних законних підстав відповідями чиняться перешкоди у користуванні власністю.

В судовому засіданні встановлено,що відповідачі як співвласники спірної квартири у ній зареєстровані,проте фактично мешкають за іншою адресою,де і отримують кореспонденцію.

З приводу спірної квартири,частину якої позивач отримав у спадок,між сторонами виник конфлікт,з цих причин відповідачі перешкоджають позивачу користуватись цим житлом,не допускають до нього,ключі від квартири у позивача відсутні.

Такі висновки суду ґрунтуються на поясненнях позивача та представника відповідача у судовому засіданні,які підтвердили причини виникнення конфлікту між сторонами,неможливість вирішення спору між ними у позасудовий спосіб.

Позивачем обраний спосіб захисту своїх прав шляхом вселення у спірну квартиру,що відповідає змісту ст.16 ЦК України та є адекватним змісту порушення.

Заперечення відповідачів проти позову зводяться до того,що замала житлова площа,кількість кімнат,неприязнь між сторонами та належність їх до різних сімей,зроблять неможливим спільне проживання у квартирі.

Проте,ці обставини не є передбаченими законом підставами для позбавлення позивача як власника права вільно на свій розсуд користуватись власністю,не є такою підставою і наявність у позивача на праві власності іншого житла.

У разі виникнення між сторонами спору щодо порядку користування спірним житловим приміщенням,або виділення позивачу в натурі належної йому частки у спільному майні,що не є предметом даної справи,його вирішення можливо у передбаченому законом порядку шляхом пред`явлення відповідного позову.

Аналізуючи наведене суд дійшов висновку про обґрунтованість позову та задовольняє його у повному обсязі.

На підставі ст.156,157 ЖК України,ст.317,383,391,405 ЦК України, ст.ст.258,259,263,264,265,268,273,352,354,355 ЦПК України,суд

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення у квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 передати ОСОБА_1 ключі від зазначеної квартири.

Відповідно до ст. 265 ч. 5 ЦПК України зазначаються наступні відомості:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований проживаючим за адресою: АДРЕСА_2 , індивідуальний ідентифікаційний номер НОМЕР_1

відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована проживаючою за адресою: АДРЕСА_3 індивідуальний ідентифікаційний номер НОМЕР_2

відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,зареєстрований проживаючим за адресою: АДРЕСА_3 індивідуальний ідентифікаційний номер НОМЕР_3 .

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. З урахуванням положень п. 15.5 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України апеляційна скарга подається через суд першої інстанції.

Суддя Ю.А.Галущенко