Справа № 298/483/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 листопада 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого: Джуги С.Д.

суддів: Кондора Р.Ю., Куштана Б.П.

участю секретаря судового засідання: Волощук В.І.

імена (найменування) сторін:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 26 червня 2017 року у складі судді Тарасевич П.П., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Стужицька сільська рада Великоберезнянського району Закарпатської області про визнання осіб такими, що втратили право користуванням житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,-

встановив:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом.

В обґрунтування позову посилається на те, що він є власником будинку АДРЕСА_1 , в якому зареєстровані відповідачі, які з серпня 2015 року не проживають у зазначеному будинку. У добровільному порядку зняття відповідачів з реєстрації вказаного місця проживання є неможливим, оскільки позивачу невідомо їх місце знаходження (проживання), це порушує права та суперечить інтересам позивача, як власника зазначеного нерухомого майна.

За вказаних обставин, позивач просив визнати ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за вищезазначеною адресою та зняти відповідачів з реєстрації.

Рішенням Великоберезнянського районного суду Закарпатської області, від 26 червня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 особами, що втратили право користування житловим будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в дохід держави судові витрати в розмірі 640 грн.

Постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 29 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено, рішення Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 26 червня 2017 року скасовано та у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 03 квітня 2019 року постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 29 березня 2018 року скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом застосовано положення закону, що не поширюються на спірні правовідносини; ухвалюючи рішення суд допустив формалізм у розгляді справи.

Відповідачі в судове засідання повторно не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлені.

Від Стужицької сільської ради надійшло клопотання про розгляд справи у її відсутності.

Справа на підставі ч. 2 ст. 372 ЦПК України розглянута у відсутності вищевказаних осіб.

Позивач ОСОБА_1 , його представник ОСОБА_5 , просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його представника, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01.10.2008 року належить житловий будинок АДРЕСА_1 , що стверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 01.10.2008 року та витягом про реєстрацію права власності № 20494144 від 07.10.2008 року (а.с.8-9).

Також встановлено, що у зазначеному будинку зареєстровані: дружина - ОСОБА_4 , 1976 р.н., дочка - ОСОБА_3 , 1994 р.н, син - ОСОБА_4 , 1996 р.н., які з 22 серпня 2015 року в зазначеному будинку не проживають, що підтверджується довідками виконкому Стужицької сільської ради від 12.05.2016 року №252, від 09.03.2017 року №74 та актом обстеження матеріально побутових умов заявника від 09.03.2017 року №02-36/50 (а.с.5,6,7).

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Ч.1 ст.383 ЦК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За змістом ч.1 та ч.4 ст.156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За приписами ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Обгрунтовуючи даний позов, позивач просив захистити його права як власника житлового будинку, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користуванням житловим приміщенням, зняття їх із реєстрації, посилаючись на те, що вони не проживають у спірному будинку із серпня 2015 року, а реєстрація відповідачів у належному позивачу будинку позбавляє його права отримати субсидію, що ускладнює утримання будинку.

Як вбачається з висновку ДІМ Великоберезнянського відділення міліції Перечинського РВ (з обслуговування Перечинського та Великоберезнянського районів) УМВС України в Закарпатській області капітана міліції Гойзана В.М. від 28 серпня 2015 року, що 22 серпня 2015 року о 19:35 год. в чергову частину Перечинського РВ (з обслуговування Перечинського та Великоберезнянського районів) УМВС України в Закарпатській області поступило телефонне повідомлення від громадянина ОСОБА_1 , 1970 р.н., мешканця АДРЕСА_1 , який просив прийняти міри до своєї дружини ОСОБА_6 , яка разом з дітьми збирає з будинку їх спільно нажите майно.

Так, відповідачка ОСОБА_4 пояснила, що 22.08.2015 року близько 19 год. вона приїхала до будинку за адресою: АДРЕСА_1 , де вона проживала разом зі своїм чоловіком ОСОБА_1 та дітьми, щоб забрати особисті речі та речі своїх дітей, оскільки вони виїжджають на постійне місце проживання до міста Ужгорода, так як вони з чоловіком розлучаються. Також ОСОБА_4 додала, що вони забирали свої особисті речі та продукти харчування.

Аналогічне пояснення дала ОСОБА_3

ОСОБА_4 від дачі пояснень відмовився, мотивуючи тим, що він, його мати та сестра приїхали в с АДРЕСА_1 ,82, де проживає його батько ОСОБА_1 лише з метою забрати свої особисті речі те деякі продукти харчування.

Таким чином, матеріалами справи стверджено, що відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у будинку АДРЕСА_1 з серпня 2015 року не проживають.

Реєстрація відповідачів створює позивачу перешкоди у користуванні і розпорядженні своїм майном.

Зважаючи на викладене суд вірно задовольнив позов частково, правильно застосувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини. Доводи апеляційної скарги даних висновків не спростовують, а тому не заслуговують на увагу.

Разом з тим, судом першої інстанції неправильно, з порушенням вимог ст.141 ЦПК України, та роз`яснень, викладених у п. 35 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вирішено питання про стягнення судових витрат, не врахувавши, що солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено, а тому рішення суду в цій частині підлягає зміні зі стягненням судового збору в дохід держави у рівних частинах з всіх відповідачів.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 26 червня 2017 року в частині солідарного стягнення судового збору змінити, стягнувши його на користь держави з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 по 213 (двісті тринадцять) гривень 35 (тридцять п`ять) копійок з кожного.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 13 листопада 2019 року.

Головуючий:

Судді: