Дата документу 13.11.2019 Справа № 310/103/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 310/103/19 Головуючий у 1 інстанції: Стручкова Л.І.
№ 22-ц/807/2622/19 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Онищенко Е.А.

Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 22 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , територіальна громада м. Бердянськ в особі Бердянської міської ради Запорізької області, про усунення перешкод у користуванні майном,

ВСТАНОВИВ

В січні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , територіальна громада м. Бердянськ в особі Бердянської міської ради Запорізької області, про усунення перешкод у користуванні майном.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що на підставі договору дарування вона є власником 1/15 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 . Іншими співвласниками даного домоволодіння є: ОСОБА_3 1/8 частка, ОСОБА_4 1/12 частка, ОСОБА_5 3/20 частки, ОСОБА_6 3/20 частки, ОСОБА_7 1/40 частка, ОСОБА_8 1/40 частка, ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_12 1/12 частка, ОСОБА_13 1/12 частка, ОСОБА_14 1/20 частка, ОСОБА_15 1/20 частка, територіальна громада м. Бердянськ в особі Бердянської міської ради Запорізької області 3/40 частки, а також ОСОБА_1 1/30 частка. Між співвласниками давно склався порядок користування будівлями та подвір`ям, який відповідає поділу на квартири, що наведено у технічному паспорті на домоволодіння. Згідно технічного паспорту на домоволодіння квартира АДРЕСА_2 складається з кухні 5-1 площею 5,8 АДРЕСА_3 . АДРЕСА_4 коридору 5-2 площею 9,6 кв. АДРЕСА_5 ., кімнати АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 9,6 кв.м. Як виявилося згодом колишній власник квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_16 володів даною квартирою на підставі двох правовстановлюючих документів. На підставі одного правовстановлюючого документу ОСОБА_16 подарував 1/15 частку домоволодіння позивачу, а на підставі іншого 1/30 частку домоволодіння ОСОБА_17 , який в свою чергу подарував свою частку ОСОБА_1 Не маючи можливості вільного доступу до квартири, оскільки ОСОБА_1 на вхідних воротах до подвір`я та на вхідних дверях встановив замки, ключі від яких ОСОБА_2 не надав.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд, усунути їй перешкоди в користуванні належною їй 1/15 частиною домоволодіння по АДРЕСА_1 зі сторони ОСОБА_1 , шляхом зобов`язання останнього надати їй ключі від вхідних дверей та воріт.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 22 травня 2019 року позовні вимоги задоволено.

Усунуто перешкоди в користуванні ОСОБА_2 належною їй на праві спільної часткової власності 1/15 частиною домоволодіння по АДРЕСА_1 зі сторони ОСОБА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкоди в користуванні належною їй на праві спільної часткової власності 1/15 частиною домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_1 надати ОСОБА_2 ключі від вхідних дверей та воріт домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 704,80 грн..

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою позовну заяву залишено без задоволення.

Сторони не скористались своїх правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , про усунення перешкод у користуванні власністю, суд першої інстанції правильно керувався ст. ст. 319, 321, 391 ЦК України та виходив з того, що відповідач дійсно не надає ОСОБА_2 доступу до спірного домоволодіння, оскілки вона не має ключів від вхідних дверей до будинку та воріт.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі договору дарування частки житлового будинку, посвідченого Чуєвою Т.Т., приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області від 15.11.2013 року реєстровий №2052, ОСОБА_2 набула право власності на 1/15 частку домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.4-7).

В пункті 2 вказаного договору дарування зазначено, що 1/15 частка житлового будинку, належить дарувальнику ОСОБА_16 на праві приватної спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом, виданого Бердянською державною нотаріальною конторою Запорізької області 27.09.2013 року за реєстровим №1-417.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, та технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, іншими співвласниками домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_8 є ОСОБА_3 1/8 частка, ОСОБА_4 1/12 частка, ОСОБА_5 3/20 частки, ОСОБА_6 3/20 частки, ОСОБА_7 1/40 частка, ОСОБА_8 1/40 частка, ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_12 1/12 частка, ОСОБА_13 1/12 частка, ОСОБА_14 1/20 частка, ОСОБА_15 1/20 частка, територіальна громада м. Бердянськ в особі Бердянської міської ради Запорізької області 3/40 частки, а також відповідач ОСОБА_1 1/30 частка (а.с.8-9, 12-13).

З повідомлення КПТІ БМР №393 від 03.07.2018 року вбачається, що відповідно до матеріалів інвентаризаційної (реєстраційної) справи, право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу 05.11.2013 року (1/15 частина будинку), та ОСОБА_1 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу 13.09.2016 року (1/30 частина будинку), складає квартиру №5 (а.с.11).

З експлікації приміщень до плану садибного (індивідуального) будинку вбачається, що квартира АДРЕСА_9 загальною площею 25 кв.м., житловою площею 9,6 кв.м., допоміжною площею 15,4 кв.м., складається з кухні-1 площею 5,8 кв.м., коридору-2 площею 9,6 кв.м., кімнати-3 площею 9,6 кв.м. (а.с.8 зворотна сторона).

З матеріалів справи, вбачається, що відповідач ОСОБА_1 чинить перешкоди позивачеві ОСОБА_2 у користуванні правом приватної спільної часткової власності, зокрема 1/15 частиною домоволодіння по АДРЕСА_1 (а.с.10).

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За приписами статей 317, 319 ЦК України, особі належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Положеннями статті 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальний справ від 07.02.2014 року №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391,396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який на підставі належних та допустимих доказів встановив, що відповідач чинить перешкоди ОСОБА_2 у користуванні її 1/15 часткою домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обставини справи підтверджуються або спростовуються належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами (ст.77 - ст.80 ЦПК України).

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

У апеляційній скарзі відповідач наполягає на тому, що не створює будь-яких перешкод позивачці у користуванні її частиною будинку, проте не спростовує той факт, що на вхідних воротах до будинку та дверях встановлені замки, не азан чає яку частину будинку він вважає такою, якою може користуватися позивач.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 22 травня 2019 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 13 листопада 2019 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: Е.А. Онищенко

О.З. Поляков