№ 664/3193/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2019 року Цюрупинський районний суд

Херсонської області

в складі: судді Бойко В.П.,

при секретарі Сорока М.С.,

без сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Олешки цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виноградівської об`єднаної територіальної громади Олешківського району Херсонської області про визнання права постійного користування майном (земельною ділянкою) в порядку спадкування за законом,-

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування заявлених позовних вимог вказала, що після смерті її чоловіка ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилась спадщина на все майно, що належало спадкодавцю.

За життя ОСОБА_2 отримав державний акт на право постійного користування землею, серії І-ХС № 004436 від 25.10.2001 року, згідно якого йому надавалась у постійне користування земельна ділянка площею 84,20 га, для ведення селянського (фермерського) господарства, що розташована на території Виноградівської сільської ради Олешківського району Херсонської області. Позивач, бажаючи успадкувати вказану земельну ділянку, звернулася із заявою до приватного нотаріуса, за якою відкрита спадкова справа, але їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з тих підстав, що спадкування права постійного користування земельною ділянкою законодавством не передбачено. За життя ОСОБА_2 не встиг переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди. Посилаючись на положення ст. 1218 ЦК України, за яким до складу спадщини відповідно до входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, в тому числі за аналогією ч. 2 ст. 407 ЦК України та ч. 2 ст. 102-1 ЗК України, які передбачають успадкування права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), позивачка просила задовольнити її позов.

Представник позивача надала заяву про підтримання позову та розгляд справи за її відсутності.

Представник відповідача надав заяву, згідно якої позов визнає у повному обсязі, просили справу розглянути за відсутності представника Виноградівської об`єднаної територіальної громади.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав

Матеріалами справи встановлено, що 25.10.2001 року ОСОБА_2 отримав державний акт, серії І-ХС № 004436, на право постійного користування земельною ділянкою площею 84,20 га, для ведення селянського (фермерського) господарства, що розташована на території Виноградівської сільської ради Олешківського району Херсонської області. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер і після його смерті відкрилася спадщина. За заявою позивачки відкрито спадкову справу. Однак, як видно з письмового роз`яснення приватного нотаріуса Олешківського районного нотаріального округу Вороніної О. Ю., їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з тих підстав, що спадкування права постійного користування земельною ділянкою законодавством не передбачено.

За змістом положень статті 182 ЦК України до складу спадщини входить лише те нерухоме майно, право на яке зареєстровано в органах, що здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна.

Таким чином, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, провадиться після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві.

Згідно з частиною 1 статті 92 ЗК України (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) право постійного користування земельною ділянкою це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку.

Зі змісту частини другої статті 92 ЗК України вбачається, що передача земельної ділянки у постійне користування громадянам не передбачена.

Пунктом 6 Перехідних положень ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Отже, земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування.

Відповідно до статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно із частиною першою статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Відповідно до статті 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Згідно із частиною першою статті 407 ЦK України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Відповідно до частини другої статті 407 ЦК України (у редакції, що діяла на час відкриття спадщини), та частини другої статті 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті згідно якої право користування земельною ділянкою державної або комунальної власності для сільськогосподарських потреб не може бути відчужено її землекористувачем іншим особам, внесено до статутного фонду, передано у заставу.

Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 5 жовтня 2016 року (у справі №6-2329цс16) та від 23 листопада 2016 року (у справі №6-3113цс15).

Із матеріалів справи вбачається, що між власником спірних земельних ділянок (орган місцевого самоврядування) та ОСОБА_2 не укладались договори, положеннями яких передбачалась можливість передачі в порядку спадкування права користування чужими земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), а тому згідно вимог частин першої, другої статті 407 ЦК України, відсутні правові підстави для визнання за спадкоємицею права користування чужими земельними ділянками.

За таких обставин, суд дійшов переконання, що право користування земельною ділянкою, що виникло у ОСОБА_2 на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і не передається спадкоємцям у порядку спадкування за законом без укладення відповідного договору.

Доводи про те, що позивачка в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 має право на отримання у постійне користування спірної земельної ділянки суперечать встановленим обставинам спору та ґрунтуються на помилковому тлумаченні положень закону, таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею права постійного користування спірною земельною ділянкою в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.

Судові витрати понесені позивачкою на оплату судового збору у зв`язку з залишенням її позовних вимог без задоволення у повному обсязі належить віднести на її рахунок.

Керуючись ст.ст.258-259, 263-265, 268, 273 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову відмовити за необгрунтованістю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя В.П.Бойко