печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2019 року Печерським районним судом м. Києва

у складі: головуючого судді Козлова Р.Ю.

за участю секретаря Іваненка С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Київ в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, про звільнення від сплати аліментів на утримання дитини та звільнення від сплати заборгованості по аліментах,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачки про звільнення від сплати аліментів на утримання дитини та звільнення від сплати заборгованості по аліментах.

В обґрунтування позовної заяви зазначає, що з 22 листопада 2003 року перебував у шлюбі з відповідачкою, який було зареєстровано Відділом реєстрації актів громадянського стану Печерського районного управління юстиції у місті Києві (актовий запис № 774). У шлюбі у сторін народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданого 15 грудня 2016 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис №1304. Після народження сина, сімейне життя не склалося, стосунки між сторонами погіршилися. Рішенням Печерського районного суду міста Києва 31.07.2013 шлюб між сторонами розірвано. У подальшому, у серпні 2014 року ОСОБА_2 на звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання сина. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 листопада 2014 року у справі № 757/22396/14-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 2000 грн. щомісячно починаючи з 07 серпня 2014 року до досягнення дитиною повноліття. У подальшому рішення суду № 757/22396/14-ц про стягнення аліментів з ОСОБА_1 було передано на примусове виконання до Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві (ВП № 46034848). Згідно довідки-розрахунку заборгованість по аліментах станом на 30 червня 2018 року складає 93 548, 24 грн. В той же час, зазначає позивач, їх спільний з відповідачкою син зареєстрований разом з ним, в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Однак як до прийняття рішення про стягнення аліментів на користь відповідачки і після цього часу, спільна дитина проживала разом з ним, в одній квартирі до 12-річного віку, тобто до 2016 року, та повністю знаходилася на його утриманні. Навіть після переїзду дитини закордон разом з матір`ю, син час від часу проживав то з позивачем, то з відповідачкою, особливо на період канікул. Влітку 2018 року син поживав з позивачем в його квартирі в м. Києві протягом 2-х місяців. Все це підтверджується довідкою з Державної прикордонної служби України від 17.05.2018р. № 184/П-6179 про перетин державного кордону дитиною. Крім того, вказує у своєму позові позивач, навіть коли син проживав з ним в період шкільних канікул, відповідачка жодним чином не піклувалася про матеріальне забезпечення дитини. А вже, 27 жовтня 2018 року син за власною згодою, повернувся до України і на даний час проживає разом позивачем. На даний час дитина відвідує школу в місті Києві, при цьому, позивач, постійно придбавав і придбаває на даний час сину необхідні речі, одяг, взуття, їжу, відвозив дитину на відпочинок до Криму та в Карпати. Однак станом на день звернення із даною позовною заявою, позивач офіційно не працевлаштований. При цьому одразу після ухвалення судом рішення про стягнення з нього аліментів, починаючи із 10 грудня 2014 року, позивач почав брати участь в антитерористичній операції та забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України. Враховуючи те, що з 27 жовтня 2018 року дитина повернулася до м. Києва та поживає разом з позивачем, на його думку існують всі правові підстави звільнення позивача від сплата аліментів на дитину на користь відповідачки.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03 січня 2019 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та надано відповідачці строк надання нею відзиву на позовну заяву та роз`яснено право надати докази на обґрунтування своїх заперечень, викладених у відзиві.

З метою забезпечення захисту прав та інтересів неповнолітнього, до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено Службу у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації.

08 травня 2019 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідачки на позов ОСОБА_1 в якому представник не погоджується з обставинами викладеними у позові. Зокрема представник відповідачки зазначає, що з вересня 2015 року спільна дитина сторін, за нотаріально посвідченою згодою відповідача наданою 04 вересня 2015 року постійно проживала у Нідерландах та жодним чином не могла проживати з батьком до 12 річного віку та перебувати на його повному утриманні. З 07 серпня 2014 року позивач аліменти на утримання сина не сплачує, у зв`язку з чим відповідачка звернулася до суду з позовом про стягнення з позивача пені, яка стягнута рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14 грудня 2014 року. Що стосується твердження позивача про те, що син проживає із ним, то фактично син сторін проживав із позивачем неповних 4 місці у період з 27 жовтня 2018 року по 16 лютого 2019 року. Зокрема у жовтні 2018 року, син сторін, якому виповнилося 14 років, вирішив проживати із батьком в Україні і тому 27 жовтня 2018 року він приїхав з Нідерландів в Україну та розпочав навчання в ліцеї міжнародних відносин №51. У подальшому, а саме в лютому 2019 року син сторін повідомив відповідачку про те, що він не може надалі проживати із батьком, у зв`язку із постійними конфліктами між ними та неможливістю навчання за українською програмою. Відповідачка по приїзду до України звернулася до Служби у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації стосовно ситуації, яка склалася між позивачем та сином. За результатами перевірки, Служба у справах дітей та сім`ї Вишгородської районної державної адміністрації 22 лютого 2019 року надала відповідь про те, що спільне проживання дитини з батьком неможливе та може створити загрозу життю та здоров`ю дитини, ще більшому погіршенню його фізичного і психоемоційного стану. Неповнолітній ОСОБА_3 потребує нагляду з боку матері, залишитися під наглядом батька в подальшому неможливе та несе загрозу життю та здоров`ю дитини. Таким чином, 20 лютого 2019 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 заяву про свою згоду на виїзд дитини ОСОБА_3 за межі України на постійне місце проживання в Нідерландах. 04 березня 2019 року, ОСОБА_3 виїхав до Нідерландів, де і перебуває на даний час з матір`ю відповідачкою ОСОБА_2 11 березня 2019 року син сторін був зарахований у коледж Фіоретти, Нідерланди і в цей же день до Служби імміграції та натуралізації Нідерландів відповідачкою були подані документи на отримання візи на постійне місце проживання у Нідерландах. 29 березня 2019 року була отримана позитивна відповідь, проте віза мала бути отримана у Посольстві Нідерландів у м. Києві. З врахуванням того, що син сторін вже знаходився на території Нідерландів, і не міг чекати отримання візи у м. Києві саме у зв`язку із ситуацією, яка склалася у нього із батьком, 08 квітня 2019 року ОСОБА_2 направила до Служби імміграції та натуралізації Нідерландів документи для отримання карти на постійне місце проживання для сина, який вже перебуває на території Нідерландів. 18 квітня 2019 року ОСОБА_2 отримала відповідь та запрошення на 04 червня 2019 року для отримання сином ОСОБА_3 карти на постійне місце проживання в Нідерландах. Таким чином, на даний час син сторін проживає разом із матір`ю ОСОБА_2 в Нідерландах, і 04 червня 2019 року йому надана карта на постійне місце проживання в Нідерландах, а отже позовні вимоги про звільнення ОСОБА_1 від сплати аліментів на утримання дитини є безпідставними. Також безпідставними на думку представника відповідачки є посилання позивача на неможливість ним сплачувати аліменти через скрутне матеріальне становище, оскільки дана вимога не підтверджена належними засобами доказування.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином про причини своєї неявки суду не повідомив.

Заслухавши думку учасників процесу дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що з 22 листопада 2003 року сторони перебували у шлюбі, який було зареєстровано Відділом реєстрації актів громадянського стану Печерського районного управління юстиції у місті Києві (актовий запис № 774).

У шлюбі у сторін народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданого 15 грудня 2016 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис №1304.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва 31 липня 2013 шлюб між сторонами розірвано.

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання сина.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 листопада 2014 року у справі № 757/22396/14-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 2000 грн. щомісячно починаючи з 07 серпня 2014 року до досягнення дитиною повноліття, яке звернено до примусового виконання (ВП № 46034848).

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилається на те, що їх спільний з відповідачкою син постійно проживає разом з ним, відтак існують всі правові підстави звільнення позивача від сплата аліментів на дитину на користь відповідачки та заборгованості по сплаті аліментів.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення (ч. 1 ст. 15 ЦК України).

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обґрунтованим.

Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Так, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звертатися за судовим захистом.

В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

За змістом ст. 18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 179 СК України визначено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання.

За змістом ст. 181 СК України, аліментами є кошти на утримання дитини, які присуджуються за рішенням суду до стягнення з одного з батьків дитини на користь того з батьків, разом з яким проживає дитина.

Відтак, з урахуванням предмета даного спору (звільнення від сплати аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час розгляду справи судом та ухвалення рішення по справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником.

Відповіднонорм Сімейного кодексу України, вбачається, що припинення стягнення аліментів можливим є у тому випадку, коли одержувач аліментів, наприклад, мати дитини не витрачає отримувані нею аліменти на дитину. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів матері дитини.

При цьому обов`язок платника аліментів утримувати дитину не припиняється.

Згідно ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Як встановлено судом на підставі наданих сторонами доказів, неповнолітній син сторін проживає разом з матір`ю з 04 березня 2019 року у Нідерландах, що підтверджується копією посвідки на постійне місце проживання.

Крім того, із наданих стороною відповідача доказів вбачається, що син сторін проживав з позивачем лише у період з 27 жовтня 2018 року по 16 лютого 2019 року.

Таким чином, вказана обставина на яку позивач посилається як на підставу для звільнення його від сплати аліментів та заборгованості по ним свого підтвердження в ході розгляду справи не знайшла.

Також позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність обставин за яких суд міг би повністю чи частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами.

З матеріалів справи вбачається, що позивач є молодим працездатним чоловіком. Відомостей про незадовільний стан його здоров`я суду не надано, як і не надано доказів інших обставин, які мають істотне значення.

Окрім того, матеріали справи не містять даних про те, що мати дитини не витрачає отримувані нею аліменти на дитину, оскільки з моменту ухвалення рішення у справі про стягнення аліментів на утримання дитини, позивач не виконував зазначеного рішення як у добровільному так і в примусовому порядку, про що сам зазначив у судовому засіданні.

З огляду на встановлені в ході розгляду справи обставини та надані сторонами докази, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, зокрема, належать:

1) витрати по сплаті судового збору;

3) витрати на професійну правничу допомогу;

Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

З матеріалів справи вбачається, відповідачкою понесено витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 (три тисячі) грн. 00 коп.

Зазначене підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а саме: копією виписки по рахунку адвоката, в якому зазначено платником відповідачку отримувач Шевченко Ольга Юріївна , яка є адвокатом та представником відповідачки згідно з умовами про надання правової допомоги, вартість 3000 грн. за надану послугу правничої допомоги.

Таким чином, оскільки суд не знайшов підстав для задоволення позову, витрати на правничу допомогу, відповідно до п. 2, ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з позивача на користь відповідачки.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 7, 180, 181, 197 Сімейного кодексу України, та ст.ст. 10, 12-13, 76-80, 133, 141, 206, 263-265, 268, 273 Цивільного процесуального кодексу України , суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, про звільнення від сплати аліментів на утримання дитини та звільнення від сплати заборгованості по аліментах - залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 3000 грн.

Повне рішення суду складено 03 жовтня 2019 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, або якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги (зважаючи на п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України щодо порядку подання апеляційних скарг на судові рішення).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя