Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.10.2019 Справа №607/2273/19

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі: головуючого Грицака P.M.

за участю секретаря Білецької Ю.Ю.

представника позивача Дяків О.Я.

представника відповідача Ковальчук М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Техномістбуд Холдинг» про по новлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду до відповідача ТзОВ «Техномістбуд Холдинг» про поновлення його на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування своїх вимог вказує, що з 17 липня 2018 року він перебував у трудових відносинах з ТзОВ «Техномістбуд Холдинг» на посаді електрогазозварника ІІ розряду у відділі головного механіка. Наказом ТзОВ «Техномістбуд Холдинг» від 21 грудня 2018 року №140-к його було звільнено з вказаної посади з 26 грудня 2018 року у зв`язку із скороченням чисельності працівників у даному підприємстві на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП. За два місяці до фактичного звільнення, а саме 26 жовтня 2018 року, його було повідомлено про звільнення та вказано дату звільнення 26 грудня 2018 року. 26 грудня 2018 року він написав заяву про надання йому невикористаної щорічної відпустки кількістю 12 календарних днів в період з 26 грудня 2018 року по 06 січня 2019 року, однак вказану заяву він не мав змоги подати, оскільки посадові особи відділу кадрів відмовили у її прийнятті, надавши для ознайомлення наказ про звільнення від 21.12.2018 року на якому він зробив відмітку де зазначив, що від нього не прийняли заяву про надання перед звільненням відпустки з 26 грудня 2018 року по 06 січня 2019 року. Вважає, що його звільнено із займаної посади незаконно, без права скористатися невикористаною щорічною відпусткою. У зв`язку із наведеним з метою поновлення його права на можливість піти у щорічну відпустку, просить поновити його на роботі та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26 грудня 2018 року до дня постановлення рішення суду, виходячи з розрахунку середнього заробітку за день роботи в розмірі 216 грн. 56 коп.

Ухвалою суду від 31 січня 2019 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом.

18 лютого 2019 року відповідач ТзОВ «Техномістбуд Холдинг» надав суду відзив на позов в якому просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування заперечення проти заявлених позовних вимог вказує на те, що 26 жовтня 2018 року ОСОБА_1 було вручено попередження, яким його повідомлено про скорочення штату та чисельності працівників та про його можливе вивільнення по закінченню 2-х місячного терміну, тобто, у встановлений законом строк. З моменту попередження позивача про звільнення у зв`язку із скороченням до дня його фактичного звільнення позивачу не пропонувались вільні вакантні посади у зв`язку з відсутністю таких на товаристві (таких, які б відповідали кваліфікації та професійним навикам позивача). Протягом цього часу (2-х місячного терміну з дня повідомлення про можливе вивільнення) позивач не звертався до товариства із будь-якими заявами, клопотаннями чи зверненнями щодо можливості надання йому відпустки, як і не заявляв про наявність обставин, які б вказували на його тимчасову непрацездатність. Зважаючи на те, що заява про надання відпустки була подана товариству в день звільнення працівника, що підлягає скороченню, після підписання ним наказу про звільнення, у наданні відпустки було відмовлено. Проте, відпустка не могла бути йому наданою в силу того, що він звернувся про надання такої лише при його фактичному звільненні. У випадку звернення до товариства із заявою завчасно чи попереднього повідомлення товариства про свій намір отримати відпустку - така могла б бути надана позивачу у порядку встановленому законом. Проте, позивач такого не здійснив.

Посилання позивача, що на момент звільнення 26 грудня 2018 року він перебував у відпустці вважає безпідставним, оскільки до моменту звільнення заяви про надання відпустки позивач не подав та товариством йому така не надавалась.

Вважає, що звільнення ОСОБА_1 проведено у відповідності до вимог закону, в тому числі йому було оплачено грошову компенсацію невикористаної відпустки, суб`єктивне право позивача не було порушено, а відтак позовні вимоги безпідставні.

Крім того вказує на те, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не відповідає очікуваному результату. Позивач зазначає, що його «необхідно поновити на займаній посаді та надати можливість піти у відпустку», проте, поновлення на посаді є способом захисту спрямованим на відновлення для працівника можливості провадити трудову діяльність, виконувати трудову функцію, а не забезпечення скористатися правом на невикористану відпустку.

На виконання приписів КЗпП України та інших норм, що регулюють припинення трудових відносин, в тому числі Закону України «Про відпустки», позивача було: ознайомлено із наказом про його звільнення; видано йому особисто трудову книжку; виплачено заробітну плату за весь відпрацьований час; виплачено середньомісячний заробіток у зв`язку з скороченням, а також грошову компенсацію за невикористану відпустку. Зважаючи на законність та правомірність дій відповідача при звільненні ОСОБА_1 вважає, що похідна вимога при виплату позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягає до задоволення.

У своїй відповіді на відзив отриманій і зареєстрованій судом 04 березня 2019 року позивач зазначає, що попередження про вивільнення датоване 26 жовтня 2018 року, а наказ про звільнення від 21 грудня 2018 року, тобто він є передчасним. Твердження відповідача про те, що він спочатку ознайомився з наказом, і аж пізніше виявив намір піти у відпустку не відповідають дійсності, оскільки він мав на меті піти у відпустку для чого пішов у відділ кадрів для написання заяви, де йому відмовили і видали наказ про звільнення від 21 грудня 2018 року для ознайомлення на якому він зробив відповідну відмітку. Посилання сторони відповідача на те, що він фактично одержав компенсацію, а тому і відпустка не надається - вважає необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Відповідач кошти перерахував на його поточний рахунок (заробітну картку), а тому він обмежений у можливості поділу даних коштів. Вид коштів, які перераховано на його розрахунковий рахунок значиться як заробітна плата одним платежем. А тому, вважає, що він отримав саме заробітну плату, а не інші платежі.

В ході судового розгляду позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав з підстав зазначених в позові та відповіді на відзив.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити в повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві та відповіді на відзив.

Представник відповідача Ковальчук М .О . в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в їх задоволенні в повному обсязі з мотивів викладених у відзиві на позовну заяву.

Допитаний в судовому засіданні 17 липня 2019 року в якості свідка ОСОБА_5 пояснив суду, що він працює електрогазозварником у відділі головного механіка ТзОВ «Техномістбуд Холдинг». 26 грудня 2018 року між 13 год. та 14 год. до нього подзвонив інспектор з кадрів та повідомила про необхідність прийти до неї та ознайомитися із наказом про звільнення. Позивач в той момент перебував у відділі кадрів ознайомлювався із наказом про звільнення і щось на ньому писав, схоже на заяву про надання відпустки, після чого позивач до роботи не повертався.

Допитана в судовому засіданні 30 серпня 2019 року в якості свідка ОСОБА_6 , яка працює інспектором з кадрів на ТзОВ «Техномістбуд Холдинг» суду пояснила, що позивач був повідомлений про скорочення штату 26 жовтня 2018 року. У день звільнення 26 грудня 2018 року із наказом про звільнення було ознайомлено позивача, однак останній із ним не погодився та написав заяву про надання йому відпустки з 26 грудня 2018 року. Надати позивачу відпустку не було можливим, оскільки заява про надання відпустки подана після виплаченої компенсації за невикористану відпустку. Будь-яких заяв про відмову від компенсації за відпустку позивач не подавав.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав:

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Техномістбуд Холдинг» діє з 29 вересня 2017 року, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Судом встановлено, що 17 липня 2018 року ОСОБА_1 на підставі наказу №98-к від 16 липня 2018 року прийнятий на посаду електрогазозварника ІІ розряду у відділ головного механіка на ТзОВ «Техномістбуд Холдинг», що підтверджується трудовою книжкою позивача серії НОМЕР_1 .

Наказом ТзОВ «Техномістбуд Холдинг» №55 від 26 жовтня 2018 року ухвалено скоротити такі посади і вивести їх із штатного розпису ТзОВ «Техномістбуд Холдинг»: у виробничо-технічному відділі - економіст з договірних та претензійних робіт (1 чол.); бухгалтерія - заступник головного бухгалтера (1 чол.); виробничі дільниці - виконавець робіт (1 чол.); у відділі головного механіка скоротити чисельність працівників за професією «електрогазозварника ІІ розряду» (1 чол.). Крім того, вказаним наказом ухвалено відповідно до чинного законодавства України, не пізніше ніж за 2 (два) місяці, ознайомити та попередити працівників про можливе їх вивільнення та запропонувати всім працівникам, що підпадають під скорочення штату і чисельності переведення за їх згодою на інші вакантні посади. У разі відмови від переведення або браку вільних посад підготувати документи для скорочення відповідних працівників та звільнення їх за п.1 ст.40 КЗпП України.

26 жовтня 2018 року ОСОБА_1 ознайомлено з попередженням за №86 про звільнення його з посади електрогазозварника ІІ розряду у відділі головного механіка ТзОВ «Техномістбуд Холдинг» після закінчення 2-х місячного терміну з моменту отримання цього попередження за п.1 ст.40 КЗпП України з одночасною виплатою вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку та про відсутність вакантних посад, які могли б бути запропоновані йому взамін.

Наказом від 21 грудня 2018 року №140-к ОСОБА_1 , електрозварника ІІ розряду у відділі головного механіка звільнено з роботи з 26 грудня 2018 року у зв`язку із скороченням чисельності працівників за п.1 ст.40 КЗпП України та одночасно встановлено виплатити вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку та компенсацію за невикористану щорічну відпустку за період роботи з 17 липня 2018 року по день звільнення, тривалістю 12 календарних днів.

Копію вказаного наказу про звільнення позивачу ОСОБА_1 вручено 26 грудня 2018 року, що підтверджується підписом позивача у графі наказу про його отримання.

Із книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них ТзОВ «Техномістбуд Холдинг» розпочатої 03 січня 2018 року вбачається, що ОСОБА_1 отримав трудову книжку 26 грудня 2018 року про що розписався у книзі обліку.

Згідно розрахункового листка за грудень 2018 року ТзОВ «Техномістбуд Холдинг» виплатило ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 7 590,02 грн. до складу яких входять наступні суми: 2 815,28 грн. - оплата по годинному тарифу, 1 779,84 грн. - компенсація відпустки (12 днів), 69,16 грн. - індексація зарплати, 4 764,32 грн. - доплата.

Заявою ОСОБА_1 датованою 26 грудня 2018 року підтверджується факт звернення до керівника товариства із проханням надати щорічну оплачувану відпустку тривалістю 12 календарних днів з 26 грудня 2018 року до 06 січня 2019 року з наступним звільненням по скороченню.

26 грудня 2018 року складено та засвідчено працівниками товариства акт про те, що електрогазозварник ОСОБА_1 після того як йому було надано наказ про його звільнення написав заяву про надання йому щорічної відпустки з 26 грудня 2018 року до 06 січня 2019 року.

Згідно рапорта Тернопільського районного ВП Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області вбачається, що 26 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернувся на лінію 102, повідомивши поліцію про конфлікт з керівництвом ТзОВ «Техномістбуд Холдинг» під час подання заяви про надання відпустки, яку посадові особи відмовляються прийняти.

Листом від 28.12.2012 року за підписом начальника ТРПТВП ГУНП в Тернопільській області, ОСОБА_1 інформовано про те, що за результатами перевірки його звернення порушень КК України виявлено не було, та вирішення його питання відноситься до сфери цивільно-правових відносин.

Наказом №52 від 01 жовтня 2018 року затверджено штатний розпис та встановлено посадові оклади працівників ТзОВ «Техномістбуд Холдинг» згідно яких на товаристві наявна посада електрогазозварника ІІ розряду у відділі головного механіка, яка закріплена за ОСОБА_1 з годинною тарифною ставкою 27,07 грн. та посадовим окладом в розмірі 4497,41 грн.

Наказом №56 від 31 жовтня 2018 року затверджено штатний розпис та встановлено посадові оклади працівників ТзОВ «Техномістбуд Холдинг», які введені в дію з 02 листопада 2018 року та згідно яких на товаристві наявна посада електрогазозварника ІІ розряду у відділі головного механіка, яка закріплена за ОСОБА_1 з годинною тарифною ставкою 27,07 грн. та посадовим окладом в розмірі 4497,41 грн.

З 01 січня 2019 року наказом №67 від 29 грудня 2018 року введено в дію новий штатний розпис та посадові оклади працівників ТзОВ «Техномістбуд Холдинг» згідно яких на товаристві відсутня посада електрогазозварника ІІ розряду у відділі головного механіка і відповідно не встановленні тарифні ставки та посадові оклади для вказаної посади.

Згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України - трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду трудових спорів» роз`яснено, що розглядаючи трудовий спір, пов`язаний зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

За таких обставин підставою для розірвання з працівником трудового договору згідно з пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України може бути скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, за умови дотримання власником вимог частини 2 статті 40, статтей 42, 49-2 КЗпП України.

Враховуючи правову позицію, висловлену Верховним Судом України в ухвалі від 28 січня 2009 року у справі № 6-14292св08, нормами трудового законодавства не передбачено право суду перевіряти доцільність скорочення працівників, оскільки власник підприємства або уповноважений ним орган самостійно вирішує питання організаційної структури, чисельності та штатів працівників, ці питання стосуються суто внутрішньої господарської діяльності окремого суб`єкта господарювання і не є предметом доказування у судових спорах.

Вказана позиція також висловлена у постанові Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі за № 442/61/16.

Також відповідно до приписів частини 3 статті 64 Господарського кодексу України, підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

В даній справі судом достовірно встановлено, що у відповідача відбулась зміна в організації виробництва і праці, зокрема, проведено скорочення чисельності та штату працівників, що підтверджується допустимими і достатніми доказами, а саме наказом ТзОВ «Техномістбуд Холдинг» №55 від 26 жовтня 2018 року «Про скорочення штату і чисельності працівників» та штатним розписом затвердженим наказом ТзОВ «Техномістбуд Холдинг» №67 від 29 грудня 2018 року та введеним в дію з 01 січня 2019 року згідно якого виведена посади «електрогазозварника ІІ розряду».

Відповідно до частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 1 Закону України «Про зайнятість населення» вакансія - вільна посада (робоче місце), на яку може бути працевлаштована особа.

У правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17, зазначено, що однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом України у постанові від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1723цс17, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Як вбачається з наказу директора ТзОВ «Техномістбуд Холдинг» Шмир В . В. №55 від 26 жовтня 2018 року з 01 січня 2019 року ухвалено скоротити такі посади і вивести їх із штатного розпису ТзОВ «Техномістбуд Холдинг»: у виробничо-технічному відділі - економіст з договірних та претензійних робіт (1 чол.); бухгалтерія - заступник головного бухгалтера (1 чол.); виробничі дільниці - виконавець робіт (1 чол.); у відділі головного механіка скоротити чисельність працівників за професією «електрогазозварника ІІ розряду» (1 чол.). Крім того, вказаним наказом ухвалено відповідно до чинного законодавства України, не пізніше ніж за 2 (два) місяці, ознайомити та попередити працівників про можливе їх вивільнення та запропонувати всім працівникам, що підпадають під скорочення штату і чисельності переведення за їх згодою на інші вакантні посади. У разі відмови від переведення або браку вільних посад підготувати документи для скорочення відповідних працівників та звільнення їх за п.1 ст.40 КЗпП України.

Судом установлено, що ОСОБА_1 відповідно до ч.1 ст.49-2 КЗпП України був попереджений за 2 (два) місяці про майбутнє звільнення із займаної посади за п.1 ст.40 КЗпП України, яке відбудеться після закінчення 2-х місячно терміну з моменту одержання персонального попередження, з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку, що підтверджується повідомленням від 26 жовтня 2019 року №86, яке позивач отримав у цей же день, про що свідчить особистий підпис про ознайомлення.

Відповідно до статті 9 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 від 22 червня 1982 року «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» тягар доведення наявності законної підстави для звільнення лежить на роботодавці.

Стороною відповідача доведено відсутність вакантних посад на підприємстві на час звільнення позивача, та наявними матеріалами справи підтверджується той факт, що у відповідача фактично не було об`єктивної можливості запропонувати позивачу ОСОБА_1 іншу роботу на даному товаристві з дня попередження його про наступне вивільнення і до дати його звільнення, які б останній міг виконувати за своїм кваліфікаційним рівнем.

Зокрема, як зазначає відповідач у своєму відзиві на позов з моменту попередження позивача про звільнення у зв`язку із скороченням до дня його фактичного звільнення позивачу не пропонувались вільні вакантні посади у зв`язку з відсутністю таких на товаристві, тобто таких, які б відповідали кваліфікації та професійним навикам позивача. Вказане підтверджується штатним розписом по товаристві на момент попередження позивача про можливе вивільнення та посадовими окладами на товаристві, затвердженими наказом № 52 від 01 жовтня 2018 року. На момент попередження були вільними посади заступника головного бухгалтера та економіста з договірних відносин, які були виведенні з штатного розпису. У період з 26 жовтня 2018 року по 26 грудня 2018 року, на товаристві відбулись кадрові зміни, вносились зміни до штатного розпису. В тому числі, наказом від 31 жовтня 2018 року №56 по товариству було внесено зміни до штатного розпису, за яким кількість посад на товаристві було зменшено до 65 чоловік. Крім цього, зайнятість усіх доступних посад на момент звільнення позивача підтверджується й табелями обліку робочого часу по ТзОВ «Техномістбуд Холдинг» за грудень 2018 року та відомістю про виплату заробітної плати. Відсутність вільних вакантних посад на товаристві підтверджується штатним розписом по товариству на 2019 рік та посадовими окладами працівників, що затвердженні додатком № 1 до наказу №67 від 29 грудня 2018 року.

Державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи встановлені Законом України "Про відпустки", регулюються Конституцією України, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» передбачені види відпусток і визначено, які саме відпустки відносяться до щорічних: основна відпустка; додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Згідно із ст.6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Статтею 79 КЗпП України та ст.10 Закону України «Про відпустки» передбачений порядок і умови надання щорічних відпусток. Відповідно до зазначених норм , щорічні основна та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи надаються працівникам після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві, в установі, організації.

У разі надання зазначених відпусток до закінчення шестимісячного терміну безперервної роботи їх тривалість визначається пропорційно до відпрацьованого часу, крім визначених законом випадків, коли ці відпустки за бажанням працівника надаються повної тривалості. Черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Зміна термінів надання відпусток, відображених у графіку, може бути проведена за узгодженням сторін трудового договору і за умови виникнення обставин, що змушують перенести щорічну відпустку.

Відповідно до ст. 21 Закону України "Про відпустки", заробітна плата працівникам за час відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до її початку.

Згідно із ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ч.1ст.83 КЗпП Україниу разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Статтею 24 Закону України «Про відпустки» визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Згідно із статтею 3 Закону України "Про відпустки", за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

За умовами частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у період перебування працівника у відпустці.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 26 грудня 2018 року звільнений з посади електрогазозварника ІІ розряду у відділі головного механіка ТзОВ «Техномістбуд Холдинг» після закінчення 2-х місячного терміну з моменту отримання попередження, за п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку з відсутністю вакантних посад, які могли б бути запропоновані йому взамін, з одночасною виплатою вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку та грошової компенсацію за всі дні невикористаної відпустки.

Посилання позивача, що на момент звільнення 26 грудня 2018 року він перебував у відпустці, суд вважає безпідставним, оскільки до моменту звільнення заяви про надання відпустки позивач не подав та товариством йому така не надавалась.

На момент звільнення 26 грудня 2018 року, тривалість безперервної роботи позивача у ТзОВ «Техномістбуд Холдинг» становила менше 6 місяців та за загальним правилом (ст. 79 КЗпП України) черговість надання відпустки позивачу повинна була визначена графіками відпусток в період з 17 січня 2019 року за умови відпрацювання до вказаного терміну. Відтак відповідачем не порушено норми трудового законодавства, щодо виконання обов`язку надання позивачу щорічної відпустки.

Заяву про надання невикористаної відпустки позивач ОСОБА_1 подав відповідачу 26 грудня 2018 року в день звільнення з роботи.

Позивач ОСОБА_1 будь-яких дій які б свідчили про його бажання отримати відпустку в період часу з 26 жовтня 2018 року по 26 грудня 2018 року не вчиняв, належних доказів цього не надав, позицію відповідача не спростував.

Також факт виявлення бажання про отримання відпустки саме 26 грудня 2018 року, тобто у день звільнення підтверджується показами свідків та заявою позивача про надання відпустки датованою 26 грудня 2018 року.

Виплативши позивачу грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки, у відповідача відсутній обов`язок у наданні відпустки позивачу з 26 грудня 2018 року по 06 січня 2018 року, враховуючи, що 26 грудня 2018 року є днем звільнення позивача та, відповідно, останнім днем його роботи, відтак відпустка не може бути надана працівнику, який не перебуває в трудових відносинах з установою.

Факт виплати ОСОБА_1 коштів в сумі 1 779,84 грн. як компенсації за дні відпустки (12 днів) підтверджується розрахунковим листком за грудень 2018 року ТзОВ «Техномістбуд Холдинг», а відтак суд відхиляє твердження позивача про те, що відповідач не виплатив йому кошти за невикористану відпустку, оскільки вид коштів, які перераховано на його розрахунковий рахунок значиться як заробітна плата одним платежем.

Поновлення на посаді є способом захисту спрямованим на відновлення для працівника можливості провадити трудову діяльність, виконувати трудову функцію, однак в даному випадку підставою позову є відновлення права на відпустку, що є фактично неможливим при вирішенні даного спору.

Вказана позиція наведена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 09 березня 2017 року у справі №806/617/15.

З урахуванням наведеного вище, суд приходить до переконання про те, позивачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів протиправності рішень відповідача про його звільнення з роботи та про відмову у наданні відпустки, а досліджені під час судового розгляду докази підтверджують як наявність підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, для звільнення позивача, так і дотримання відповідачем вимог щодо процедури прийняття такого рішення, наказ відповідача №140-к від 21 грудня 2018 року про звільнення ОСОБА_1 є законним та виданий з дотримання вимог трудового законодавства, прав та трудових гарантій позивача не порушено, підстави для поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні, а тому у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

В силу вимог закону передбачених ч.6 ст.141 ЦПК України та п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 4, 13, 76-78, 81, 82, 141, 263, 265, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Техномістбуд Холдинг» про поновлення на роботі на посаді електрогазозварника ІІ розряду та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення має право на поновлення строку на апеляційне скарження в порядку вимог ч. 2 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 07 листопада 2019 року.

Головуючий суддяР. М. Грицак