ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2019 року

м. Харків

Справа № 642/3198/19

Провадження № 22-ц/818/3905/19

Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого - Бровченко І.О.,

суддів: Бурлака І.В., Колтунова А.І.,

за участю секретаря - Прокопчук І.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 12 червня 2019 року в складі головуючого судді Євтіфієва В.М.

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, який 06 червня 2019 року уточнила шляхом зміни предмета та підстави та остаточно просила визнати дійсним договір найму квартири АДРЕСА_1 укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на невизначений термін. Стягнути з ОСОБА_3 на її користь спричинену мені моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 разом зі своєю сім`єю, а саме чоловіком ОСОБА_4 , матір`ю ОСОБА_5 та дітьми проживаємо в квартирі АДРЕСА_1 , що належить на праві власності гр. США ОСОБА_6 - ОСОБА_7 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_2 АДРЕСА_3 , що підтверджується копією довіреності від 21 березня 2019 року № 640.

З відповідачем вони домовилися, що позивач разом із сім`єю, на правах наймача будуть проживати в її квартирі на умовах плати за комунальні послуги в рахунок оренди на невизначений термін. Крім того, позивач з відповідачем обговорили те, що свою квартиру позивач виставила на продаж та після її реалізації буду придбавати квартиру у новобудові, де необхідно буде провести ремонт, на що відповідач повідомила, аби позивач не хвилювалася та, що ми зможемо проживати в її квартирі тривалий час, а саме 2-3 роки, доки не владнаємо свої проблеми. Відповідач обіцяла по приїзду до Харкова укласти з позивачем договір найму квартири у письмовій формі. Таким чином, вважає, що між сторонами було укладено договір найму квартири на невизначений строк з умовою сплати орендної плати у вигляді оплати комунальних послуг за квартиру. Тобто вони досягли згоди за всіма істотними умовами договору і виконували його.

Відповідач у лютому 2019 року приїхала до Харкова та висунула вимогу про звільнення квартири. З даного приводу вона прийшла в квартиру та влаштувала сварку в присутності неповнолітніх дітей та мами, яка є особою похилого віку та має ряд захворювань, про що достеменно було відомо відповідачу.

20 квітня 2019 року в проміжок часу між 10.00 та 11.00 год., після від`їзду відповідача, до квартири відповідача, де позивач проживає з сім`єю, без попередження прибула представник відповідача, адвокат Петренко О.В. разом з дільничним інспектором, самостійно ключем відкрила двері та зайшла до квартири. На той час в квартирі була позивач, діти та хвора мама. Представник відповідача почала вимагати аби позивач з сім`єю звільнили квартиру та попередила, що у разі не згоди буде діяти «іншими способами».

Дані події супроводжувалися погрозами та сварками через, що негативно вплинули на психоемоційний стан позивача, дітей та мами. Після візиту представника відповідача, при кожному відчиненні дверей до квартири діти починають нервувати та хвилюватися, що знову не відомі особи зможуть в будь-який час зайти до квартири.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 12 червня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору найму житла дійсним, стягнення моральної шкоди відмовлено.

04 липня 2019 року до Харківського апеляційного суду ОСОБА_1 на зазначене судове рішення подано апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити її позовні вимоги.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні позову про розгляд справи в порядку загального позовного провадження без виклику осіб та не задовольнив клопотання про відкладення розгляду справи. Суд позбавив позивача права уточнити позовні вимоги та як наслідок залучити до участі у розгляді справи ОСОБА_8 . Суд зазначив, що позивач не підтвердила здійснення ремонту, але вказані доводи можуть бути підтверджені показами свідків. Вважає, що суд не дав належної оцінки листуванню у Вайбер.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 18 липня 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 12 червня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору найму житла дійсним, стягнення моральної шкоди.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 29 липня 2019 року клопотання ОСОБА_1 про виклик свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_5 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 залишено без задоволення.

Закінчено підготовку апеляційного розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору найму житла дійсним, стягнення моральної шкоди.

07 серпня 2019 року представником відповідача ОСОБА_14 до суду подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 12 червня 2019 року залишити без змін.

Вказує, що ОСОБА_1 разом із чоловіком, матір`ю та дітьми протиправно, без будь-яких підстав заселилися до квартири ОСОБА_3 , яка дозволу на заселення в квартиру не надавала. Дізнавшись про такі обставини вона звернулась із заявами до прокуратури Харківської області та Територіального управління ДБР. Посилання на роздруківку листування не визнає, зазначає, що такий номер телефону ОСОБА_3 не належить, належними доказами не підтверджено, хто саме спілкувався та з якого приводу. Вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що жодних підстав для проживання ОСОБА_1 разом з сім`єю немає, рішення суду є законним та обґрунтованим.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 03 вересня 2019 рокуцивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору найму житла дійсним, стягнення моральної шкоди, повернуто до Ленінського районного суду м. Харкова для належного оформлення протягом десять днів з дня отримання справи для усунення недоліків.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 30 вересня 2019 рокузакінчено підготовку до апеляційного розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору найму житла дійсним, стягнення моральної шкоди.

Призначено справу до розгляду апеляційним з повідомленням учасників справи судом у приміщенні Харківського апеляційного суду на 10 год. 40 хв. 05 листопада 2019 року.

Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що правова позиція позивача, щодо укладення договору найму житла є необґрунтованою, позивач повинен був діяти на підставі вимог статті 158 ЖК України, а саме укласти договір найму житла в письмової форми та провести його реєстрацію у виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо -, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Надані докази позивачкою, щодо листування в Інтернеті, суд вважав, що за змістом вказане листування не підтверджує обставини укладення договору найму житла, яке належить особі на праві приватної власності. Крім того, позивачем суду не доведено, що акаунт з яким відбувалось листування належить відповідачу. Також, квартира яка на думку позивачки є предметом договору найму, є спільним майном відповідачки придбане під час шлюбу, а за таких обставин, найм житла повинен відбуватись з усіма власниками житла.

Такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_15 є власником квартири АДРЕСА_1 . Квартира придбана у шлюбі, а тому іншим співвласником є чоловік ОСОБА_16 . Вказані обставини підтверджені копією вказаного договору та копією свідоцтва про шлюб.

Таким чином, квартира знаходиться у спільній власності двох осіб - ОСОБА_3 та

ОСОБА_17 2004 року ОСОБА_18 з сім`єю постійно мешкає за кордоном в США. Вказані обставини визнає позивач.

Позивач на теперішній час разом з родиною проживає у квартири АДРЕСА_1 .

На твердження відповідача ОСОБА_1 разом із ОСОБА_4 самовільно без дозволу власників зайняли квартиру АДРЕСА_1 . На вимогу звільнити квартиру ОСОБА_18 почула відмову.

Відповідач звернулась до прокуратури Харківської області з відповідною заявою щодо протиправних дій з боку позивача, що підтверджується заявою від 21 березня 2019 року.

На підставі заяви ОСОБА_3 було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000256 від 04 квітня 2019 року, що підтверджується копією витягу з ЄРДР.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що суд безпідставно відмовив у задоволенні позову про розгляд справи в порядку загального позовного провадження без виклику осіб та не задовольнив клопотання про відкладення розгляду справи, права уточнити позовні вимоги та як наслідок залучити до участі у розгляді справи ОСОБА_19 суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах:1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Суд відмовляє у розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження або постановляє ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, якщо після прийняття судом до розгляду заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог або зміни предмета позову відповідна справа не може бути розглянута за правилами спрощеного позовного провадження.

Частиною 4 ст. 277 ЦПК України визначено, якщо відповідач в установлений судом строк подасть заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд залежно від обґрунтованості заперечень відповідача постановляє ухвалу про: 1) залишення заяви відповідача без задоволення; 2) розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

Згідно з частинами 5-7 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Як свідчать матеріали справи, ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 14 травня 2019 року відкрито провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_20 про визнання договору найму квартири дійсним, ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного провадження, без виклику сторін.

З матеріалів справи вбачається, що 06 червня 2019 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про збільшення позовних вимог; клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, заяву про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 03 вересня 2019 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору найму житла дійсним, стягнення моральної шкоди, повернуто до Ленінського районного суду м. Харкова для належного оформлення для усунення недоліків.

В даній ухвалі апеляційний суд вказав на те, що матеріали справи не містять жодного процесуального рішення суду щодо прийняття судом уточнених позовних вимог, якими змінено предмет та підстави позову після відкриття провадження у справі та призначення її до розгляду, а також розгляду судом клопотань про розгляд справи в порядку загального позовного провадження та відкладення розгляду справи, на що посилається позивач в апеляційній скарзі.

Згідно ухвали Ленінського районного суду м. Харкова від 23 вересня 2019 року, розглянувши зауваження щодо протоколу судового засідання по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору найму квартири дійсним суд постановив: у журнал судового засідання від 12.06.2019 по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_20 про визнання договору найму квартири дійсним, внести наступні відомості: дату складання журналу судового засідання виправити та зазначити вірно як: «12 червня 2019 року», після 09 години 02 хвилини зазначити: «До початку розгляду справи, позивач надав до суду заяву про розгляд справи у порядку загального позовного провадження, клопотання про зміну та збільшення позовних вимог, а також заяву про відкладення розгляду справи. Суд, радячись на місці, ухвалив: Керуючись ст. 11 ЦПК України, у задоволенні заяви про розгляд справи у порядку загального позовного провадження, а також заяви про відкладення розгляду справи - відмовити за безпідставністю, прийняти клопотання про зміну та збільшення позовних вимог, як таке, що відповідає положенню ст. 49 ЦПК України».

Частиною 6 ЦПК України встановлено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України критерієм автоматичного віднесення справи до категорії малозначних є розмір ціни позову (не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб).

Тому всі справи з ціною позову, що не перевищує вказану суму, є малозначними і для встановлення «малозначності» справи за вказаним пунктом постановляти ухвалу суд не повинен.

Згідно з п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України суд має право визнати справу (крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) малозначною як за клопотанням сторони так і з власної ініціативи. Про визнання справи малозначною у такому разі суд має постановити ухвалу.

Отже, позивачем заявлено вимоги немайнового характеру про визнання договору дійсним, а також про стягнення моральної шкоди, відтак дану справу не можна автоматично віднести до категорії малозначних, що встановлено нормами ЦПК України, разом із тим, суд відкриваючи провадження у справі керувався нормами ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 274 ЦПК України, крім того, судом задоволено клопотання про зміну та збільшення позовних вимог судом, як таке, що відповідає положенню ст. 49 ЦПК України, в задоволенні клопотання про розгляд справи у порядку загального позовного провадження суд відмовив згідно протоколу судового засідання. При цьому, суд відмовляючи в задоволенні клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, положень законодавства не дотримався, малозначною справу не визнав, належним чином мотивовану ухвалу суду не постановив.

Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне здійснення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується щодо не лише сторін, але й національних судів (п. 47 рішення від 21.10.2010 у справі «Diya 97 v. Ukraine»).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги відповідача щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

У зв`язку з чим, рішення суду підлягає скасуванню на підставі ч. 3 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_15 є власником квартири АДРЕСА_1 . Квартира придбана згідно договору купівлі-продажу від 20 серпня 2014 року.

Згідно п. 7 договору, покупець придбав вказану квартиру на особисті кошти не знаходячись в зареєстрованому шлюбі. Заява відповідного змісту додана до примірника договору, який зберігається в справах приватного нотаріуса.

З 2004 року ОСОБА_18 з сім`єю постійно мешкає за кордоном в США. Вказані обставини визнає позивачка.

ОСОБА_1 на теперішній час разом з родиною проживає у квартири АДРЕСА_1 .

Вимога власника квартири щодо звільнення житлового приміщення задоволена не була.

Відповідач звернулась до Прокуратури Харківської області з відповідною заявою щодо протиправних дій з боку позивачки, що підтверджується заявою від 21 березня 2019 року.

На підставі заяви ОСОБА_3 було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000256 від 04 квітня 2019 року, що підтверджується копією витягу з ЄРДР.

Статтею 24 Конституції України, закріплено рівність права та свобод кожного громадянин України. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначено законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з положеннями ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до положень ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном; на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з положеннями ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно зі ст. 158 ЖК України наймач користується житловим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму житлового приміщення.

Статтею 155 ЖК України встановлено, що жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу PCP і Української PCP.

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України.

Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом. (ст. 760 ЦК України).

Відповідно до статті 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Статтею 762 ЦК України встановлено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення.

Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму.

Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном.

Наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася.

Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Статтею 765 ЦК України передбачено, що наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Відповідно до ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, встановлюються законом.

До договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Договір найму житла укладається у письмовій формі. (Частина 1 ст. 811 ЦПК України).

Частиною 3 ст. 815 ЦК України встановлено, що наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму.

Згідно з ч. 1 ст. 820 ЦК України розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла.

Відповідно до ст. 821 ЦК України, договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п`ять років.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Згідно ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом статті 158 ЖК України визначено, що наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов`язки наймодавця і наймача та інші умови найму.

Таким чином, договір повинен містити істотні умови щодо предмету договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов`язки наймодавця і наймача.

Аналіз вищенаведених правових норм, що регулюють правовідносини оренди, дає підстави дійти висновку, що договір оренди житла є оплатним, тобто, обов`язковою умовою договору є плата за користування майном, яка встановлюється договором оренди, однак, в порушення вимог ЦК України, розмір плати наймача, строк договору як істотних умов встановлено не було.

Наявні в матеріалах справи докази не містять відомостей, що сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору та це підтверджується письмовими доказами. Доказів того, що сторони погодили плату за користування житлом або строк його дії, матеріали справи не містять.

Зі змісту абзацу другого ч.1 ст.218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (ч.2 ст.937, ч.3 ст.949 ЦК).

ОСОБА_1 посилається на безоплатність проживання, на ту обставину, що начебто між нею та ОСОБА_3 був укладений договір про безстроковий договір найму житла, що не відповідає вимогам чинного законодавства щодо договору найму житла.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Надані роздруківки листування у Вайбері не є належним та допустимим доказом на підтвердження укладення договору найму житла в розумінні статей 77 - 80 ЦПК України.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, - що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У Рішенні від 02 грудня 2010 року по справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) ЄСПЛ констатував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла.

Крім того в п. 41, 44 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) Європейський суд зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла як зазначається в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», «Савіни проти України».

Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення Європейського суду з прав людини «Зехентнер проти Австрії»).

Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, то колегія судді погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволені позову в цій частині, враховуючи вимоги ст. 23 ЦК України, позивачем суду не доведено наявності протиправних дій відповідача, за таких обставини позовні вимоги в даної частині задоволенню не підлягають.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд доходить висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору найму житла дійсним, стягнення моральної шкоди.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 12 червня 2019 року скасувати.

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_21 про визнання договору найму житла дійсним, стягнення моральної шкоди відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 листопада 2019 року.

Головуючий І.О. Бровченко

Судді І.В. Бурлака

А.І. Колтунова