Постанова

Іменем України

13 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 564/575/18

провадження № 61-5637св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Рівненського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Бондаренко Н. В., Ковальчук Н. М., Хилевича С. В.,

від 12 лютого 2019 року.

Короткий зміст позовної заяви та її обґрунтування

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на частку у спільному майні та усунення перешкод у користуванні житлом.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 01 листопада 1996 року йому та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Вважав, що оскільки домовленість між ними щодо розміру часток у спільній сумісній власності відсутня, то їх частки є рівними та становять

по 1/2 частині вказаного будинку. Однак відповідачі створили для нього нестерпні умови проживання та чинять перешкоди у користуванні власністю, відібрали ключі від замків у господарських приміщеннях, викликають поліцію коли він намагається потрапити до свого домоволодіння, мотивуючи це тим, що в господарських приміщеннях його майна немає, а також вчиняють сварки та застосовують фізичне насильство до нього та його родичів. Незважаючи на те, що він є співвласником спірного будинку та зареєстрований у ньому, на даний час він змушений проживати у свого сина у с. Лісопіль Костопільского району Рівненської області.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд визнати за ним право особистої приватної власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 , усунути йому перешкоди у користуванні вказаним будинком разом із господарськими будівлями і спорудами шляхом вселення та зобов`язати відповідачів не чинити йому перешкод в користуванні будинком.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області, у складі судді Левчук В. В., від 09 листопада 2018 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності

на 1/4 частину будинку АДРЕСА_1 . У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що для придбання вказаного будинку були використані особисті кошти ОСОБА_2 у розмірі 8 320 грн, а тому, враховуючи часткове визнання представником відповідача позовних вимог, наявні підстави для відступу від принципу рівності часток. Рішення місцевого суду у частині відмови у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод в користуванні житловим будинком разом із господарськими будівлями і спорудами мотивовано тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження створення йому відповідачами перешкод у користуванні спірним житловим будинком.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Рівненського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 09 листопада

2018 року у частині позовних вимог про визнання права власності на частку в спільному майні скасовано. Позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності

на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 . В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_2 не довела, що отримані від продажу її власної квартири кошти було витрачено на придбання спірного житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1

вартістю 10 566 грн. Також ОСОБА_2 не доведено, що кошти у сумі 1 тис. доларів США на придбання спірного житлового будинку були позичені у ОСОБА_4 та повернуті нею особисто з власних коштів. Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції у частині позовних вимог про усунення перешкод у користуванні спірним будинком, суд апеляційної інстанції виходив із того, що сама по собі наявність між сторонами конфліктів та неприязних стосунків не є підставою для зобов`язання відповідачів не чинити йому перешкод в користуванні житловим будинком із господарськими будівлями і спорудами та його вселення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що суд апеляційної інстанції неправильно встановив фактичні обставини, не надав належної правової оцінки тому, що для придбання спірного житлового будинку відповідач продала належну їй квартиру, а оскільки коштів не вистачало іншу частину вона позичила у ОСОБА_4 , що не заперечувалось позивачем. На момент придбання спірного будинку позивач та відповідач не перебували у зареєстрованому шлюбі. До спірних правовідносин слід застосовувати норми законодавства, які діяли на листопад 1996 року.

Судове рішення оскаржується у частині вирішення позовних вимог про визнання права на частку у спільному майні. В іншій частині судове рішення не оскаржується, а тому касаційному перегляду не підлягає в силу

статті 400 ЦПК України.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити касаційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. На думку заявника, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що розмір її частки у спірному будинку є більшим, ніж розмір його частки.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 березня 2019 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.

10 квітня 2019 року справу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 06 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Згідно договору купівлі-продажу від 01 листопада 1996 року, укладеного між ОСОБА_5 , з однієї сторони, та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , з іншої сторони, ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_1 та ОСОБА_2 купили житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 2 договору від 01 листопада 1996 року продаж будинку вчинено за 10 566 грн.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08 травня 2013 року № 3269582 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності належить житловий будинок

АДРЕСА_1 .

З 26 січня 1995 року ОСОБА_2 здійснює підприємницьку діяльність, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця від 26 січня 1995 року. Факт здійснення ОСОБА_2 підприємницької діяльності підтверджується також довідкою Костопільського відділення Головного управління Державної фіскальної служби України у Рівненській області Рівненської об`єднаної державної податкової інспекції Державної фіскальної служби України від 07 травня 2018 року № 2586/10/0.1712.17-09 про те, що загальна сума річного доходу на підставі поданих ОСОБА_2 декларацій за 2009 рік складає 2 тис. грн, за 2010 рік - 2 тис. грн, за 2011 рік - 90 тис. грн, за 2012 рік - 102 407 грн, за 2013 рік - 104 427 грн, за 2014 рік - 106 725 грн. Факт здійснення ОСОБА_2 підприємницької діяльності з 1995 року по даний час не заперечувалось позивачем.

Згідно довідок про доходи, виданих ТОВ «Костопільський КБМ» 24 квітня 2018 року, доходи ОСОБА_1 за 1993 рік за винятком аліментів становлять 418 369,25 карбованців, за 1994 рік - 4 317 500 карбованців, за 1995 рік - 37 112 700 карбованців, за 1996 рік - 10 173 058,80 карбованців, за 1997 рік - 229,84 грн.

02 вересня 1996 року виконавчим комітетом Костопільської міської ради народних депутатів Рівненської області дозволено ОСОБА_2 здійснити продаж квартири

АДРЕСА_2 від імені неповнолітніх дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_3

06 вересня 1996 року між ОСОБА_2 (продавець), яка діє від свого імені та від імені дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_3 , з однієї сторони, та ОСОБА_9 (покупець), з іншої сторони, укладено договір купівлі-продажу квартири

АДРЕСА_2 за 65 млн карбованців.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 за згодою ОСОБА_6 надала у позику

ОСОБА_2 1 тис. доларів США для придбання будинку. Згідно офіційного курсу валют станом на 01 листопада 1996 року 1 тис. доларів США становила 1 820 гривень.

Факт використання отриманої позики для придбання будинку не заперечується позивачем.

Судом встановлено, що з 17 серпня 2006 року ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Костопільського районного суду від 22 січня 2018 року.

08 травня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали спадковий договір із ОСОБА_3 , за умовами якого ОСОБА_3 зобов`язалася виконувати передбачені в ньому розпорядження ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та після їх смерті мала набути право власності на належний їм житловий будинок та земельну ділянку, розташовані по

АДРЕСА_1 .

У вказаному спадковому договорі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 частки у спільній власності на спірний будинок не визначено.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Частиною другою статті 112 Цивільного кодексу УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України

від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1

статті 17, статті 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність») тощо.

В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами КпШС України. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у придбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

За змістом частини другої статті 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до частин першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За вимогами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За встановлених у справі обставин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про рівність часток ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 у праві спільної сумісної власності на будинок АДРЕСА_1 , оскільки під час укладання договору купівлі-продажу спірного будинку від 01 листопада 1996 рокуспіввласники не визначили розмір часток, а ОСОБА_2 не надала належних та достовірних доказів на підтвердження того, що її участь у придбанні спірного будинку була більшою, ніж участь позивача. Суд апеляційної інстанції мотивовано відхилив доводи ОСОБА_2 щодо наявності підстав для збільшення її частки у зв`язку із продажом останньою квартири АДРЕСА_2 за 65 млн карбованців, оскільки ця квартира не належала ОСОБА_2 особисто та була продана за 650 грн відповідно до курсу, визначеного Указом Президента України від 25 серпня 1996 року «Про грошову реформу України», у той час як спірний будинок було придбано за 10 566 грн. ОСОБА_2 не довела, що особисто повертала на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики у розмірі 1 тис. доларів США.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильних висновків суду апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судом порушені норми матеріального й процесуального права, а зводяться загалом до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Ураховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскарженого судового рішення, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Рівненського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович