Справа № 450/559/18 Головуючий у 1 інстанції: Мельничук І.І.
Провадження № 22-ц/811/1966/19 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2019 року Львівський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Мікуш Ю.Р.

суддів: Бойко С.М., Савуляка Р.В.

секретар: Іванова О.О.

З участю: позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Ситник С.О., представника відповідача- адвоката Гурського В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу № 450/559/18 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 21 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на 1/2 частини житлового будинку та земельної ділянки,-

в с т а н о в и в:

01 березня 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача ОСОБА_3 та просить суд встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 26 грудня 1986 року до 18 лютого 2009 року; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; судові витрати покласти на відповідача.

25 липня 2018 року позивач ОСОБА_1 подала заяву про зміну підстав позову, яка була приєднана до матеріалів справи. Вважає, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі та за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу сторонами було нажито спільне майно, а саме: земельну ділянку та житловий будинок на АДРЕСА_1 , яке належить їм на праві спільної сумісної власності.

Оскаржуваним рішенням суду у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на 1/2 частини житлового будинку та земельної ділянки відмовлено.

Рішення суду оскаржив преставник позивача-адвокат Яцишин І.В. В апеляційній скарзі зазначає, що рішення ухвалене при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що за час перебування у шлюбі, сторони спільними зусиллями та коштами провели будівництво будинку АДРЕСА_1 , а за час перебування у фактичних шлюбних відносинах, провели реконструкцію вказаного будинку, що підтверджується матеріалами, зібраними по справі. Відповідач по справі ОСОБА_3 після реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 у 2009 році, вирішив виселити ОСОБА_1 з будинку. В подальшому апелянту стало відомо, що 07.02.2018 року було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, згідно якого продано житловий будинок АДРЕСА_1 за ціною 1740220, 00 грн. разом із земельною ділянкою, розташованою під будинком за ціною 334778, 00 грн. Позивач ОСОБА_1 вважає, що порушено її конституційне право на захист права власності. Апелянт зазначає, що укладений договір купівлі-продажу вчинено без наміру створення правових наслідків, обумовленими такими правочинами, оскільки дійсна їх мета укладення, задля виселення та зняття з реєстрації за вказаною адресою колишньої дружини в особі ОСОБА_1 . Обставини справи свідчать, що розірвання шлюбу у 1986 році було простою формальністю, адже позивач з ОСОБА_3 продовжували проживати сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, друзів, спільно проводили дозвілля та відпочинок, займалися підприємницькою діяльністю, ставили інтереси сім`ї вище власних амбіцій. Крім того, ніхто з сторін не перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Як і в кожній сім`ї в сторін виникали суперечки та всякі труднощі, але спільними зусиллями їм вдалось усе подолати. Посилається в апеляційній скарзі, що відповідач ОСОБА_3 як один із учасників фактичних шлюбних відносин за період спільного проживання з позивачем не мав достатніх коштів для будівництва, реконструкції та подальшого покращення стану майна без залучення особистих коштів ОСОБА_1 .

Щодо позовної вимоги про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки, то у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку

право власності на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням

права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти.

Відповідно до ст 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК слід врахувати, що у

випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти.

У відповідності до ст. 87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну

ділянку виникає, зокрема, при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами: при прийнятті спадщини або за рішенням суду.

З незрозумілих на те причин, судом першої інстанції не взято до уваги покази свідків

ОСОБА_1 ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які повністю підтримали

викладені обставини щодо проживання однією сім`єю позивача ОСОБА_1 з відповідачем ОСОБА_3 та ведення ними спільного господарства.

Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що номери мобільних телефонів позивача та відповідача, які набуті ними спільно ще з 2000-го року відрізняються всього на одну цифру ( НОМЕР_1 - номер телефону Відповідача, НОМЕР_2 - номер телефону Позивача).

Враховуючи наведене просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 21.03.2019 року та ухвалити нове рішення відповідно до якого задоволити позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на 1/2 частини житлового будинку та земельної ділянки.

Відповідно до ст.360 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Ситник С.О. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення з приводу доводів апеляційної скарги представника відповідача адвоката Гурського В.С., вивчивши матеріали цивільної справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Матеріалами справи та судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 1973 до 1986 року. 26.12.1986 року шлюб між сторонами розірвано в судовому порядку за позовом ОСОБА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу серія НОМЕР_3 від 26.12.1986 року.

Звертаючись у суд втретє з даним позовом, позивач ОСОБА_1 зазначила, що шлюб був розірваний формально, оскільки вона з відповідачем продовжувала проживати однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. Пояснила в суді апеляційної інстанції, що відповідачем ОСОБА_3 за час проживання однією сім`єю з нею, ОСОБА_1 , було набуто у власність земельну ділянку в с.Наварія Пустомитівського району Львівської області з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, який побудували разом з відповідачем та реконструювали, збільшивши площу будинку з 134,5 кв.м до 356,2 кв.м.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.21 Сімейного кодексу України (далі СК) шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

За приписами ст. 74 СК якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Майно, набуте до 01 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності якщо:

-майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету;

-інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно зіслався на висновки, викладені у рішенні Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 грудня 2011 року, яке залишено без змін Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 14 травня 2012 року, відповідно до яких відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок та встановлення порядку користування ним. При розгляді справи було встановлено обставини, які відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК мають преюдиційне значення при розгляді даної справи, зокрема те, що після розірвання шлюбу ОСОБА_1 була зареєстрована та фактично проживала в квартирі АДРЕСА_2 , яку відчужила у 1996 році та переїхала проживати з дозволу відповідача у спірний будинок, де їй з дочкою було виділено 2-ий поверх. Судами попередніх інстанцій було встановлено та цього не заперечила позивач ОСОБА_1 , що спірний житловий будинок був прийнятий в експлуатацію згідно з рішенням №»2 від 11 лютого 1988 року виконавчого комітету Пустомитівського району Львівської області на підставі акта про закінчення будівництва і введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 03 лютого 1988 року. Зазначені обставини сторонами не оспорювалися, доказів того, що спірний будинок був побудований за спільні кошти сторін позивачем ОСОБА_1 не надано до матеріалів справи.(а.с.26-42).

20 травня 2016 року Пустомитівським районним судом Львівської області постановлено рішення у справі № 450/2025/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1

Зазначене рішення переглядалося апеляційним судом Львівської області 26 жовтня 2016 року та залишене без змін. Вищий Спеціалізований Суд України 31 травня 2017 року відхилив касаційну скаргу ОСОБА_1 та залишив без змін рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 20 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 26 жовтня 2016 року.

Ухвалою Верховного Суду України від 05 жовтня 2017 року відмовлено у допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на Ѕ частини житлового будинку за заявою ОСОБА_1 про перегляд Верховним Судом України рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 20 травня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Львівської області від 26 жовтня 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2017 року.

Позовні вимоги у зазначеній справі стосуються того ж предмету спору, що у справі № 450/2025/15 та аналогічними є позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, які зводяться до переоцінки доказів.

Колегія суддів вважає, що постановлені судами попередніх інстанцій рішення по обставинах справи є преюдиційними для даної справи, а відтак суд відповідно до ст.82 ч.4 ЦПК України не дає їм повторної оцінки.

07.02.2018 року відповідач по справі ОСОБА_3 (продавець) та третя особа по справі ОСОБА_4 (покупець від імені якої діяв ОСОБА_11 ) уклали договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 (спірного у даній справі житлового будинку), що був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського РНО Віблим Л.З., зареєстрований у реєстрі за № 104.

07.02.2018 року відповідач по справі ОСОБА_3 як продавець та ОСОБА_4 (покупець від імені якої діяв ОСОБА_11 уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0812 га , яка знаходиться в АДРЕСА_1 та призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер № :02:002:0359, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Віблим Л.З., зареєстрований в реєстрі за № 105.

Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача ОСОБА_1 з черговим позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку та земельної ділянки.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції правильно визначився із правовідносинами, які склалися між бувшим подружжям та прийшов до вірного висновку, що рішення попередніх судів всіх інстанцій за 2010,2011-2012 роки, за 2016-2017 роки, де розглядався спір з тих самих підстав та цього ж предмету спору мають преюдиційне значення для спору, який розглядався судом та з приводу якого постановлено рішення 21 березня 2019 року, яке переглядається в даний час.

Верховний Суд України в ухвалі від 31 серпня 2016 року у справі № 521/20202/13-ц висловив позицію, що суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід встановити не лише факт спільного проживання сторін по справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін.

Судом першої інстанції не здобуто доказів, що сторонами по справі внаслідок спільної праці та вкладених коштів побудовано спірний житловий будинок, право власності на який загальною площею 134,5 кв.м у 1988 році було оформлене на відповідача ОСОБА_3 , а в результаті реконструкції площа будинку збільшилася до 356,2 кв.м. (а.с.26-46 т.1).

З часу здачі житлового будинку в експлуатацію пройшло 30 років, а з часу розірвання шлюбу між сторонами 32 роки, в той час як строк позовної давності за захистом порушеного права відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України та ст.72 ч.2 СК становить 3 роки з часу, коли особа дізналася про порушення свого права.

Із оглянутих в суді апеляційної інстанції судових рішень за 2009-2012, 2016-2017 роки встановлено, що позивач неодноразово зверталася в судові інстанції з питанням визнання за нею права власності на одне і теж саме майно.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що відповідно до положень статей 6, 17 Земельного кодексу України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян ( затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року №10) земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді.

Аналогічна норма прописана у ст.. 57 ч.1 п.5 СК, яка визначає особисту приватну власність на майно дружини, чоловіка,- п.5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Згідно ст.ст.12, 76-81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини справи, дано їм належну правову оцінку з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

Відповідно до ст.375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 383, 384, 389-391 ЦПК України,- суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 21 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 31 жовтня 2019 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: С.М.Бойко

Р.В.Савуляк