Справа № 703/1192/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2019 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Прилуцького В.О.

секретаря судового засідання Бондаренко А.І.

за участі:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

третіх осіб ОСОБА_4 та ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Смілянської міської ради та ОСОБА_6 , третя особа ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про визнання протиправним та скасування рішення Смілянської міської ради та скасування державного акту на земельну ділянку,-

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Смілянської міської ради № 44-63/VІ від 22 жовтня 2013 року та скасувати державний акт на земельну ділянку.

Позов мотивувала тим, що вона є власником будинку АДРЕСА_1 . Дане будинковолодіння розташоване на земельній ділянці площею 0,1000 га, виділеної для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Їй було передано в оренду на 25 років земельні ділянки з таким же цільовим призначенням площею 0,0197 га та 0,00708 га. суміжними з її земельною ділянкою землекористувачами є ОСОБА_7 , АДРЕСА_2 та ОСОБА_4 , АДРЕСА_2 . На межі між будинками АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 було вирито колодязь для можливості користування питною водою мешканцям прилеглих будинків. В 2013 році земельну ділянку на якій розташований колодязь було передано у власність ОСОБА_8 . Однак під час виготовлення технічної документації на земельну ділянку Смілянський відділ ДП «Центр ДЗК» визначив межі земельної мідянки по АДРЕСА_2 безпідставно включивши в межі існуючий прохід до криниці. Міська рада не звертаючи уваги затвердила проект відведення землі. Власник переніс паркан, внаслідок чого прохід до криниці став 0,65 м. З подальшим звуженням до 0,40 м, що унеможливлю доступ іншим власникам суміжних домоволодінь до криниці. В зв`язку з цим вважає, що її права як землекористувача порушені, а тому звернулась з а захистом своїх прав до суду із вказаним позовом.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Представник позивача, адвокат Примак В.А. в судових засіданнях позов підтримав. Пояснив, що ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_1 , яке розташоване на земельній ділянці площею 0,1000 га, виділеній для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Їй було передано в оренду на 25 років земельні ділянки за цією ж адресою площею 0,0197 га та 0,0708 га. суміжними землекористувачами є ОСОБА_7 та ОСОБА_4 на межі між будинковолодіннями АДРЕСА_2 1958 році було вирито колодязь для можливості користування питною водою мешканцями прилеглих будинковолодінь. Доступ до колодязю забезпечувався за рахунок існуючого проходу шириною 1,25 м, з подальшим звуженням до 0,98 м, даний прохід відносився до земель Смілянської міської ради. Рішенням Смілянської міської ради від 22 жовтня 2013 року ОСОБА_8 безоплатно було передано у власність земельну ділянку площею 0,0698 га по АДРЕСА_2 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд та надано в оренду на 25 років земельну ділянку за цією ж адресою площею 0,0035 га. Під час розроблення проектної документації для приватизації земельної ділянки по АДРЕСА_2 , безпідставно включивши в межі земельної ділянки існуючий прохід до криниці. Не звернувши уваги на це, міська рада все ж затвердила проект відведення землі.

Після затвердження проектної документації ОСОБА_8 перенесла паркан в сторону земельної ділянки ОСОБА_4 , залишивши між земельними ділянками прохід шириною 0,65 м., з подальшим звуженням до 0,40 м., що унеможливило всім власникам суміжних домоволодінь доступ до криниці, як була єдиним джерелом питної води, а їй відповідно доступ для обслуговування належної їй криниці.

Оскільки в зв`язку з допущенням технічної помилки при виготовленні проектної документації на земельну ділянку по АДРЕСА_2 відділом ДП «Центр ДЗК», Смілянська міська рада своїм рішенням від 22 жовтня 2013 року № 44-63/ VІ «Про надання земельної ділянки ОСОБА_8 для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_2 без належних правових підстав передала у власність земельну ділянку в місці існуючого проходу, чим унеможливила власникам суміжних з ОСОБА_8 будинковолодінь доступ до криниці, яка є єдиним джерелом питної води, позивач вважає, що цим порушене її право як землекористувача. В останнє судове засідання представник позивача, адвокат Примак В.А. не з`явився.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити із підстав наведених у позовній заяві.

Представник Смілянської міської ради в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила суд відмовити у його задоволені. Пояснила, що дійсно рішенням Смілянської міської ради від 22 жовтня 2013 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі ОСОБА_8 , яка розташована по АДРЕСА_2 . Цим же рішенням ОСОБА_8 передано у власність земельну ділянку площею 0,0698 га за цією ж адресою для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Підставою для прийняття вказаного рішення стала документація із землеустрою ОСОБА_8 розроблена на її замовлення Смілянським МРВВ ЧРФ ДП «Центр ДЗК» та погоджена в установленому порядку із компетентними органами.

Вказала на те, що Смілянська міська рада приймаючи оскаржуване позивачем рішення в повній мірі дотрималась положень ст.. 116, 118 ЗК України, оскільки технічна документація із землеустрою ОСОБА_8 була розроблена компетентною установою, погоджена в установленому законом порядку та пройшла слухання на постійній депутатській комісії відповідно до Регламенту роботи Смілянської міської ради. Тому твердження позивача про нечинність оскаржуваного рішення міської ради є безпідставним.

Окрім того представник міської ради вказала на те, що позивачем не надано жодного законодавчого акту чи норми яку б було порушено міською радою під час прийняття оскаржуваного рішення, а оскільки позивач має обґрунтувати свої позовні вимоги, таким чином позов є бездоказовим і безпідставним. Крім того під час розроблення земельної документації ОСОБА_8 її межі були погоджені із позивачем, про що свідчить її підпис в акті погодження та закріплення меж земельної ділянки. В наслідок затвердження проекту із землеустрою ОСОБА_8 будь - яких порушень прав землекористувача ОСОБА_1 . міської радою не вчинено. Зважаючи на вище вказане просила суд позов залишити без задоволення.

Представник відповідача, адвокат Геріх М.А. в судовому засіданні позов не визнав та просив суд застосувати строк позовної давності і відмовити у задоволенні позову.

Пояснив, що спірна земельна ділянка належала ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно індексний номер 17732124 серії САК №770090 , виданого 13 лютого 2014 року реєстраційною службою Смілянського міськрайонного управління юстиції Черкаської області.

Після смерті ОСОБА_8 спадщину (до якої ввійшла і спірна земельна ділянка) прийняли ОСОБА_7 та ОСОБА_9 в рівних частках. 14 грудня 2015 року ОСОБА_9 відчужив на користь ОСОБА_7 свого 1/2 частину земельної ділянки.

25 серпня 2018 року ОСОБА_7 подарував земельну ділянку площею 0,0698 га по АДРЕСА_2 ОСОБА_6 .

За життя ОСОБА_8 відповідно до вимог закону виготовила всі необхідні документи по спірній земельній ділянці, а Смілянська міська рада відповідно до вимог ст.116,118 ЗК України прийняла рішення про надання їй земельної ділянки.

Відповідно до вимог до технічної документації було надано «Акт погодження та закріплення меж земельної ділянки ОСОБА_8 за адресою АДРЕСА_2 » з планом та відповідними розмірами земельної ділянки.

Даний акт підписано суміжними землекористувачами позивачкою ОСОБА_1 , третьою особою ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 при цьому жодних претензій чи зауважень жодним із землекористувачів не заявлялось.

Як вбачається з пояснень самої позивачки про порушення свого права вона дізналась в 2014 році, але з того часу не зверталась з будь якими претензіями до відповідача.

Представник відповідача вказав на те, що позивач не вказує норму матеріального права якою обґрунтовує вимогу скасування Державного акту лише перелічуються статті Конституції України, Цивільного та Земельного кодексу без конкретизації самих же підстав визнання не чинним рішення та скасування акту. Окрім того позивач посилаючись на те, що відповідач чинить перешкоди їй у користуванні криницею жодними доказами цього не довела, а навпаки треті особи вказали на те, що криниця закрита та нею ніхто не користуються в зв`язку з наявністю у них централізованого водопроводу.

Перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку визначений ст. 140 ЗК, такої підстави припинення права власності на земельну ділянку, як скасування рішення органу виконавчої влади, на підставі якого було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, ЗК не передбачено.

Щодо вимоги про скасування державного акту про право власності на земельну ділянку виданого на ім`я ОСОБА_8 для обслуговування житлового будинку, представник відповідача, адвокат Геріх М.А. вказав наступне. Жодного державного акту на ім`я ОСОБА_8 для обслуговування житлового будинку не видавалось, а підтвердженням її права власності на земельну ділянку було свідоцтво про право власності на нерухоме майно індексний номер 17732124 серії САК № 770090 від 13 лютого 2014 року.

В зв`язку з вище сказаним просив суд застосувати строки позовної давності, відмовити позивачу у позові в повному обсязі через його необґрунтованість та не доведеність належними доказами.

Відповідач ОСОБА_6 в судовому засіданні підтримав позицію свого представника та просив відмовити у задоволені позову.

Треті особи в судовому засіданні позов підтримали.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших

Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини.

Позивач ОСОБА_1 є власником будинковолодіння АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за цією ж адресою, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 1 листопада 1978 року (а.с.77) та від 19 червня 1989 року (а.с.78) та витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 12 лютого 2016 року (а.с.93).

Власником суміжної земельної ділянки по АДРЕСА_2 була ОСОБА_8 , яка ІНФОРМАЦІЯ_1 померла.

На межі між будинковолодіннями № АДРЕСА_4 та АДРЕСА_1 було вирито колодязь для можливості користування питною водою мешканцями прилеглих будинковолодінь. Доступ до колодязю забезпечувався за рахунок існуючого проходу шириною 1,25 м, з подальшим звуженням до 0,98 м.

Існування колодязю та проходу до нього у вказаних позивачем розмірах визнається відповідачами та ніким не оспорюється.

Ч. 1 ст. 82 ЦПК України вказує на те, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Оскільки сам факт існування колодязю на межі між будинковололіннями № 21,23 АДРЕСА_4 та АДРЕСА_1 та проходу до нього сторони визнають, про що вказали в поясненнях під час судового засідання, то дані обставини не підлягають доказуванню.

Рішенням Смілянської міської ради від 22 жовтня 2013 року № 44-63/VІ «Про надання земельної ділянки ОСОБА_8 для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_2 ОСОБА_8 безоплатно було передано у власність земельну ділянку площею 0,0698 га та надано в оренду на 25 років земельну ділянку з таким же цільовим призначенням площею 0,0035 га (а.с.7).

Позивач же вважає, що вказане рішення міської ради було винесене в зв`язку з технічною помилкою при виготовленні проектної документації на земельну ділянку по АДРЕСА_2 Смілянським відділом ДП «Центр ДЗК». Міська рада на думку позивача без належних правових підстав передала ОСОБА_8 земельну ділянку в місці існуючого проходу, чим унеможливила власникам суміжних будинковолодінь доступ до криниці, тому вважає що її права порушені та просить вказане рішення міської ради визнати нечинним і відповідно скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку виданий на ім`я ОСОБА_8 на підставі вище вказаного рішення.

Статтею 321 ЦК України встановлено непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Ч. 1 ст. 81 ЗК України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до ч. 1 ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Згідно з ч. 1 ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Частинами першою та другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Статтею 118 ЗК України (в редакції станом на момент виникнення права власності на земельну ділянку) визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Так, відповідно до частин першої, другої, шостої, сьомої, восьмої, дев`ятої, десятої цієї статті громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власної у власність відповідно до визначених відповідно до ст. 122 цього кодексу.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у місячний строк і надає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, погоджується в порядку, встановленому в ст. 186 - 1 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень визначених ст. 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відповідно до стаття 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Стаття 13 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» визначає, що до об`єктів благоустрою населених пунктів належать території загального користування в тому числі вулиці, дороги, провулки , узвози , проїзди , пішохідні та велосипедні доріжки.

Позивачем до суду не надано генерального плану забуди міста, на якому було б вказано, що існуючий прохід між будинковолодіннями № 21,23 АДРЕСА_2 розташований на земельній ділянці комунальної власності та не може бути переданий відповідно до законодавства у приватну власність. Такого клопотання про витребування вказаних документів а ні позивачем, а ні її представником, в судових засіданнях, не заявлялось.

Відповідно до вимог до технічної документації ОСОБА_8 до органу місцевого самоврядування - Смілянської міської ради було надано «Акт погодження та закріплення меж земельної ділянки ОСОБА_8 за адресою АДРЕСА_2 » з планом та відповідними розмірами земельної ділянки (а.с.40).

Позивач не надала до суду жодного об`єктивного доказу того, що ОСОБА_8 під час виготовлення проектної документації земельної ділянки по АДРЕСА_2 було безпідставно визначено межі земельної ділянки та без законних правових підстав включено існуючий прохід до криниці.Таких доказів не надано нею і щодо нечинності прийнятого Смілянського міською радою рішення № 4463/VІ від 22 жовтня 2013 року.

Окрім того підставами припинення права власності на земельну ділянку є: добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; відчуження земельної ділянки за рішенням власника; звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; конфіскація за рішенням суду; невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Даний перелік є вичерпним. (ст. 140 ЗК України).

Такої підстави припинення права власності на земельну ділянку, як скасування рішення органу виконавчої влади, на підставі якого було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, Земельний кодекс України не передбачає (дана позиція викладена у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року № 6-71/цс12).

Враховуючи викладене, суд вважає, що ОСОБА_8 відповідно до вимог закону виготовила всі необхідні документи по спірній земельній ділянці, а Смілянська міська рада відповідно до вимог ст.116, 118 ЗК України прийняла рішення про надання їй земельної ділянки у власність, тому позовні вимоги у цій частині до задоволення не підлягають.

Щодо позовної вимоги про скасування державного акту про право власності на земельну ділянку, виданого на ім`я ОСОБА_8 суд зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ч. 1 ст. 13 ЦПК України вказує на те, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Ч. 5, 6 статті 81 ЦПК України передбачає, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Частиною 2 ст.16 ЦК України встановлено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Отже, особа може скористатись не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який здатен захистити інтереси власника суб`єктивного права та припинити їх порушення на майбутнє або усунути загрозу його порушення.

Позивач ОСОБА_1 як в позовній заяві так і в судових засіданнях вказувала на те, що отримання ОСОБА_8 державного акту на права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_2 , на якій розташований колодязь, яким вона користується порушує її права як землекористувача. Вказала на те, що після оформлення права власності на земельну ділянку на якій розташований колодязь, який є єдиним джерелом питної води, ОСОБА_8 , а в подальшому її спадкоємці перенесли паркан, чим звузили прохід до криниці від 1,25 м з подальшим звуженням до 0,98 до 0,65 м., з подальшим звуженням до 0,40 м., що унеможливлює їй прохід задля отримання питної води. Вважає, що державний акт виданий ОСОБА_8 без належної правової підстави він підлягає скасуванню, а земельну ділянку на якій розташований прохід до колодязю слід залишити у спільному користування суміжних мешканців.

Однак як сама позивач так і третя особа ОСОБА_4 в судовому засіданні, вказували на те, що у них є центральний водопровід і на разі старим колодязем вони не користуються. Окрім того ОСОБА_4 наголосила на тому, що на даний час колодязь закритий та ним взагалі ніхто не користується бо не мають такої потреби.

Ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Виходячи з положень ст.152 ЗК України 2001 року та роз`яснень, які містяться у п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (ст. 16 ЦК України).

Системний аналіз зазначених положень ЦК України та ЗК України, а також постанови Пленуму Верховного Суду України свідчить про те, що вирішуючи питання про недійсність рішення органу місцевого самоврядування та правовстановлюючого документа на право власності на земельну ділянку, суд має встановити не тільки дотримання вимог законодавства щодо відведення земельної ділянки, а й факт порушення таким актом прав особи, яка звернулася до суду за захистом порушених прав - користування земельною ділянкою.

Отже, з боку позивача не було надано належних та допустимих доказів того, що він є законним землекористувачем спірної земельної ділянки (проходу), та виходячи з положень статті 12 ЦПК України, згідно з якою кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, позивачем не доведено порушення його цивільних прав внаслідок прийняття Смілянською міською радою оспорюваного рішення «Про надання земельної ділянки ОСОБА_8 для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_2 » від 22 жовтня 2013 року, а також внаслідок отримання ОСОБА_8 державного акту на право власності на спірну земельну ділянку.

Окрім того позивач другою позовною вимогою ставить скасування державного акту про право власності на земельну ділянку виданий на ім`я ОСОБА_8 на підставі рішення Смілянської міської ради від 22 жовтня 2013 року № 44-63/VІ «Про надання земельної ділянки ОСОБА_8 для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_2 ».

Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції чинній на момент виникнення права власності на земельну ділянку ОСОБА_8 ) фізичним особам у разі безоплатної передачі їм із земель державної власності за рішенням органів місцевого самоврядування видається свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації, прав на нерухоме майно видається.

Інших правовстановлюючих документів на земельну ділянку вказаний вище Закон не передбачає.

Позивач же просить суд скасувати державний акт про право власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_2 , виданий ОСОБА_8

Копія державного акту, який позивач просить суд скасувати, в матеріалах справи відсутня. Як і будь - які ідентифікуючі дані, які б давали можливість суду з`ясування його наявність (серія, номер, ким та коли виданий).

Зазначені документи не були надані позивачем, а також про витребування вказаних документів з боку позивача клопотань не надходило.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 130) земельна ділянка площею 0,0698 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по АДРЕСА_2 належала ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 17732124 серії САК № 770090 , видане 13 лютого 2014 року Реєстраційною службою Смілянського міськрайонного управління юстиції Черкаської області.

Відтак за відсутності державного акту на право власності на земельну ділянку у ОСОБА_8 він не може бути скасований, а позовні вимоги в цій частині до задоволення не підлягають.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, суд дослідивши та проаналізувавши докази у справі, керуючись завданнями цивільного судочинства щодо справедливого розгляду і вирішення цивільних справ, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Так як, позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог по суті, не підлягає застосуванню строк позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно із п. 1 ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на - відповідача.

Оскільки, позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, то не підлягають і стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати понесені останнім при зверненні до суду.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 22, 23, 27 ЗК України (в редакції 1990 року), ст.152, 155 ЗК України (в редакції 2001 року), ст. 4, 5, 10, 12, 13, 19, 74, 76-83, 89, 109, 133, 141, 263-265, 273, 353, 354 ЦПК України, п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», суд, -

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Смілянської міської ради та ОСОБА_6 , третя особа ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про визнання протиправним та скасування рішення Смілянської міської ради та скасування державного акту на земельну ділянку - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду через Смілянський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 14 листопада 2019 року

Головуючий: В. О. Прилуцький