Постанова

Іменем України

31 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 464/1865/15-ц

провадження № 61-30989св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Дудко Олена Олександрівна,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 жовтня 2016 року у складі судді Мички Б. Р. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 24 липня 2017 року у складі колегії суддів: Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та просила: визнати за нею право власності на нерухоме майно - нежитлові приміщення напівпідвалу: 46-1, 46-2, 46-3, 46-4, 46-5, 46-6, 46-7, 46-8, 46-9, 46-10, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) за ОСОБА_2 на нежитлові приміщення напівпідвалу з 46-1 по 46-10, що знаходяться на АДРЕСА_1 , індексний номер 14805413 від 30 липня 2014 року, 15:19:22, прийняте державним реєстратором Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Бойко Н. В.; визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 05 серпня 2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дудко О. О. та зареєстрований за реєстраційним № 548; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ОСОБА_3 на нежитлові приміщення напівпідвалу з 46-1 по 46-10, що знаходяться на АДРЕСА_1 , індексний номер 14923543 від 05 серпня 2014 року, 12:29:38, прийняте державним реєстратором - приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дудко О. О.; визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 07 серпня 2014 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дудко О. О. та зареєстрований за реєстраційним № 566; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ОСОБА_4 на нежитлові приміщення напівпідвалу з 46-1 по 46-10, що знаходяться на АДРЕСА_1 , індексний номер 14998935 від 07 серпня 2014 року, 16:29:36, прийняте державним реєстратором - приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дудко О. О.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 25 квітня 2003 року на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень набула у власність нежитлові приміщення напівпідвалу 46-1, 46-2, 46-3, 46-4, 46-5, 46-6, 46-7, 46-8, 46-9, 46-10 загальною площею 115, 6 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 25 травня 2004 року.

В серпні 2014 року невідомими особами здійснено спробу захопити вищезазначені нежитлові приміщення шляхом злому замків на вхідних дверях. На місце пригоди прибули працівники Сихівського РВ ЛМУ УМВСУ, які встановили, що право власності на зазначені нежитлові приміщення станом на серпень 2014 року зареєстроване за ОСОБА_4 .

В подальшому їй стало відомо, що відповідач ОСОБА_2 незаконно оформив право власності на належні їй нежитлові приміщення на підставі заочного рішення суду, яке не набрало законної сили на момент реєстрації його права власності, а потім здійснив відчуження спірних нежитлових приміщень на користь відповідача ОСОБА_3 , який в свою чергу відчужив їх на користь відповідача ОСОБА_4 .

З моменту придбання у власність спірного нерухомого майна у 2003 році вона постійно та безперервно володіла і користувалася ним та не мала наміру його відчужувати. Укладення відповідачами договорів купівлі-продажу належного їй нерухомого майна, а також реєстрація за ними права власності порушує її права та законні інтереси як власника такого майна.

Враховуючи те, що її позбавлено права власності на нерухоме майно у незаконний спосіб, відповідач ОСОБА_2 не був власником спірних нежитлових приміщень на момент їх відчуження, просила позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанції

Заочним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 27 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 24 липня 2017 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно - нежитлові приміщення напівпідвалу 46-1, 46-2, 46-3, 46-4, 46-5, 46-6, 46-7, 46-8, 46-9, 46-10 загальною площею 115,6 кв. м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) за ОСОБА_2 на нежитлові приміщення напівпідвалу: 46-1, 46-2, 46-3, 46-4, 46-5, 46-6, 46-7, 46-8, 46-9, 46-10, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , індексний №14805413 від 30 липня 2014 року (15:19:22), прийняте державним реєстратором Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Бойко Н. В.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 05 серпня 2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дудко О. О. та зареєстрований за реєстраційним №548.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ОСОБА_3 на нежитлові приміщення напівпідвалу 46-1, 46-2, 46-3, 46-4, 46-5, 46-6, 46-7, 46-8, 46-9, 46-10, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , індексний №14923543 від 05 серпня 2014 року (12:29:38), прийняте державним реєстратором - приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дудко О. О.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 07 серпня 2014 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на нежитлові приміщення напівпідвалу 46-1, 46-2, 46-3, 46-4, 46-5, 46-6, 46-7, 46-8, 46-9, 46-10, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дудко О. О. та зареєстрований за реєстраційним №566.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ОСОБА_4 на нежитлові приміщення напівпідвалу 46-1, 46-2, 46-3, 46-4, 46-5, 46-6, 46-7, 46-8, 46-9, 46-10, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , індексний № 14998935 від 07 серпня 2014 року (16:29:36), прийняте державним реєстратором - приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дудко О. О.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння власника - позивача ОСОБА_1 не з її волі, законні підстави для набуття відповідачем ОСОБА_2 права власності на спірні нежитлові приміщення були відсутні, рішення суду про визнання за ОСОБА_2 права власності на вказану нерухомість на момент укладення договору її купівлі-продажу не набрало законної сили, відтак продавцем нежитлових приміщень була особа, яка не набула права власності на майно у встановленому законом порядку. Враховуючи наведене, договори купівлі-продажу, укладені 05 серпня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та 07 серпня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , слід визнати недійсними та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності за цими особами.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У серпні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 24 липня 2017 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування касаційної скарги зазначав, що позивач обрав неправильний спосіб захисту порушених прав та інтересів, оскільки права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача про визнання договору купівлі-продажу такого майна недійсним. Особа вправі звернутися до суду з віндикаційним позовом, якщо існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, для витребування майна у добросовісного набувача.

Вказує, що його жодного разу належним чином не повідомили про розгляд справи в суді першої інстанції. Зворотні повідомлення на підтвердження отримання судових повісток його батьком без встановлення особи останнього не підтверджують факт його належного повідомлення про дату і час призначених у справі засідань.

Позивач дії державного реєстратора щодо здійснення державної реєстрації права власності на спірні приміщення за ОСОБА_2 у встановленому законом порядку не оскаржувала, тому твердження про незаконність такої реєстрації не ґрунтуються на належних доказах.

Судом безпідставно задоволено позовну вимоги про визнання за позивачем права власності на спірні нежитлові приміщення, оскільки на момент звернення з вказаним позовом судових спорів щодо права власності не існувало, відомості про втрату документів, які засвідчують право власності позивача на нерухоме майно, в матеріалах справи відсутні.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали із Сихівського районного суду м. Львова.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

29 травня 2018 року справу № 464/1865/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

ОСОБА_1 направила заперечення на касаційну скаргу, в яких просила залишити її без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 25 квітня 2003 року між ОСОБА_1 та Управлінням ресурсів Львівської міської ради укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень № 800 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гриник І. Ю., зареєстрований в реєстрі за № 2673, за умовами якого позивач ОСОБА_1 придбала нежитлові приміщення загальною площею 115, 6 кв. м, позначені в технічному паспорті номерами: 46-1, 46-2, 46-3, 46-4, 46-5, 46-6, 46-7, 46-8, 46-9, 46-10 та розташовані в напівпідвалі будинку АДРЕСА_1 .

Право власності на зазначене нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_1 Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 3678336 від 25 травня 2004 року.

Заочним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 18 липня 2014 року у цивільній справі № 464/6530/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на нежитлові приміщення за набувальною давністю задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 та визнано за ним право власності на нежитлові приміщення напівпідвалу загальною площею 115,6 кв. м на АДРЕСА_1 .

30 липня 2014 року державним реєстратором Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Бойко Н. В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 14805413, згідно якого право власності на спірні нежитлові приміщення загальною площею 115,6 кв. м на АДРЕСА_1 зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 на підставі рішення Сихівського районного суду м. Львова від 18 липня 2014 року.

05 серпня 2014 року ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу, за умовами якого відчужив останньому спірні нежитлові приміщення напівпідвалу загальною площею 115, 6 кв. м на АДРЕСА_1 .

07 серпня 2014 року ОСОБА_3 відчужив спірне нерухоме майно ОСОБА_4 шляхом укладення з ним договору купівлі-продажу.

Відповідно до довідки Сихівського районного суду м. Львова від 29 серпня 2014 року рішення у справі № 464/6530/14-ц станом на 29 серпня 2014 року на набрало законної сили.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 07 жовтня 2014 року задоволено заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення у справі № 464/6530/14-ц, скасовано заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 18 липня 2014 року.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 02 жовтня 2015 року, яке набрало законної сили 12 жовтня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання права власності на спірні нежитлові приміщення за набувальною давністю відмовлено.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені статтею 16 ЦК України, згідно з якою способом захисту цивільного права та інтересу може бути, зокрема, визнання права.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на свій розсуд.

Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).

Підстави набуття права власності визначені у статті 328 ЦК України, згідно з якою право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Аналіз змісту статті 392 ЦК України у взаємозв`язку зі статтею 328 ЦК України дає підстави для висновку, що особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України у випадку оспорювання чи невизнання її права іншою особою або у разі втрати документа, який засвідчує право власності. При цьому право на звернення з такими вимогами має саме особа, яка уже є власником майна, набувши його раніше на законних підставах.

Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Такими доказами можуть бути правовстановлюючі документи, а також будь-які інші докази, що підтверджують приналежність позивачеві спірного майна. Тобто метою подання такого позову згідно статті 392 ЦК України є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення суб`єктивного права особою.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (частина перша статті 203 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша зацікавлена особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 658 ЦК України встановлено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Суди встановили, що зміна власника спірного нерухомого майна 30 липня 2014 року відбулася на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасоване, відтак у відповідача ОСОБА_2 були відсутні правові підстави для укладення в подальшому з ОСОБА_3 договору купівлі-продажу нежитлових приміщень напівпідвалу загальною площею 115, 6 кв. м на АДРЕСА_1 .

Враховуючи ту обставину, що відповідачі незаконно набули право власності на спірні нежитлові приміщення та не визнають право власності ОСОБА_1 на них, суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про його неналежне повідомлення про дату і час судових засідань у справі судом першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 76 ЦПК України 2004 року судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду.

Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею, а за їх відсутності - відповідній житлово-експлуатаційній організації або виконавчому органу місцевого самоврядування.

Встановлено, що згідно з відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС у Львівській області відповідач ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Повістки про його виклик в судові засідання, призначені на 18 березня 2015 року, 02 квітня 2015 року, 26 лютого 2016 року, 27 жовтня 2016 року направлялися на адресу зареєстрованого місця проживання та були отримані його батьком, що відповідно до статті 76 ЦПК України 2004 року вважається належним повідомленням особи про дату і час судового засідання.

Інші доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судів, їм надана належна правова оцінка та вони додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для їх скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 24 липня 2017 року залишити без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 24 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Ю. Тітов

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук