Постанова

Іменем України

14 листопада 2019 року

місто Київ

справа № 191/1814/15-ц

провадження № 61-30460св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Роздорська селищна рада Синельниківського району Дніпропетровської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Каратаєвої Л. О., Ткаченко І. Ю., Пищиди М. М.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом про визнання права власності за набувальною давністю на квартиру одноповерхового будинку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що позивач проживає у спірному житловому приміщенні разом із своєю сім`єю: донькою ОСОБА_4 , зятем ОСОБА_5 , онукою ОСОБА_6 , чоловіком онучки ОСОБА_7 та правнуком ОСОБА_8 . ІНФОРМАЦІЯ_1 померла сусідка позивача ОСОБА_9 , яка разом зі своїм чоловіком ОСОБА_10 були власниками зазначеної квартири. Після смерті ОСОБА_9 спадкоємці із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталися; при цьому, чоловік померлої ОСОБА_10 визнаний таким, що прийняв спадщину у вигляді Ѕ частини квартири шляхом фактичного вступу в управління і володіння спадковим майном. Проте, ОСОБА_10 за життя не скористався своїм правом на прийняття спадщини та на отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті дружини, хоча протягом місяця фактично вступив в управління та володіння спільним майном подружжя, у тому числі, й часткою спадкодавця ОСОБА_9

У ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_10 помер, після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді Ѕ частини квартири, яка належала йому на праві особистої власності та у вигляді права на спадкування за законом іншої Ѕ частини цієї квартири після смерті його дружини, спадкові права на яку він не реалізував.

10 травня 2000 року до Другої Синельниківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області звернулася рідна сестра померлого ОСОБА_2 із заявою про прийняття спадщини після смерті її рідного брата, в якій зазначає, що погоджується прийняти Ѕ частину квартири, яка належала її братові. Позивач вважала, що про існування у складі спадкового майна спірного приміщення ОСОБА_2 знала достовірно, але з 2000 року вона жодного разу не відвідала помешкання свого брата, не підтримувала приміщення у належному технічному стані, не виконувала будь-які ремонтні роботи, протягом п`ятнадцяти років не з`являлась до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину. Така бездіяльність ОСОБА_2 , на думку позивача, свідчить про те, що вона не має наміру оформляти спадкові права після смерті брата, хоча вона є законним універсальним спадковим правонаступником померлого власника спірного приміщення, до якої перейшли всі права і обов`язки спадкодавця у повному обсязі.

У вересні 2004 року позивач добросовісно заволоділа чужим майном, саме з цього часу позивач добросовісно вважала, що власники будинку відсутні, на момент подання позову продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом майже 12 років. Відсутність власників та спадкоємців підтверджується відомостями Роздорської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області у листі від 10 березня 2015 року № 71/02-14.

Стислий виклад заперечень відповідачів

Роздорська селищна рада Синельниківського району Дніпропетровської області (далі - селищна рада) проти позову заперечувала, зазначивши, що протягом десяти років селищна рада пред`являла вимогу до позивача про виселення із спірної квартири. Також, зазначала, що Ѕ частина зазначеної квартири, яка належала ОСОБА_9 та не прийнята у спадщину її чоловіком ОСОБА_10 , належить селищній раді.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2016 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності за набувальною давністю на квартиру одноповерхового житлового будинку, що належала померлим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , розташованого на земельній ділянці селищної ради за адресою: АДРЕСА_1 . Здійснено розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що судом встановлений факт добросовісного заволодіння позивачем чужим майном, спірної квартири, позивач з 2005 року до теперішнього часу продовжує добросовісно, відкрито та безперервно володіти та користуватися цим житловим приміщенням, що підтверджено показаннями свідків та квитанціями про придбання будівельних матеріалів, при цьому, у квартирі не здійснювалися побудови та перебудови. Також, судом першої інстанції враховано, що ОСОБА_2 на момент розгляду справи спадкові права на спадщину, яка відкрилась після смерті її брата ОСОБА_10 , не оформила, не вживала заходів щодо належного утримання спірного майна, намір володіти спірним майном судом не встановлено.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2017 року апеляційну скаргу селищної ради задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено, здійснено розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції обґрунтовувалось тим, що відсутні правові підстави для визнання за позивачем права власності на спірне майно за набувальною давністю, оскільки позивач весь час була обізнана про те, що спірна квартира у порядку спадкування належить ОСОБА_2 . Суд апеляційної інстанції зробив висновок, що задоволення таких позовних вимог можливе лише за наявності необхідних умов, а саме: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Крім того, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику відмовлено.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права під час відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою селищної ради. Зазначена апеляційна скарга перебувала без руху протягом чотирьох місяців у провадженні судді Апеляційного суду Дніпропетровської області Каратаєвої Л. О., яка, не зважаючи на неусунення заявником недоліків апеляційної скарги, не вирішуючи питання поновлення процесуального строку на оскарження, відкрила апеляційне провадження. Зазначені обставини, на переконання заявника, свідчать про навмисне затягування суддею апеляційного розгляду справи, відносно якої неодноразово вирішувались питання про відкриття або відмову у відкритті дисциплінарного провадження. За таких обставин заявник має обґрунтовані сумніви у неупередженості судді Каратаєвої Л. О. щодо розгляду апеляційної скарги селищної ради. Також заявник зазначає, що представник селищної ради не прибув у судове засідання до суду апеляційної інстанції, докази його належного повідомлення у матеріалах справи відсутні, як і заява про розгляд справи за його відсутності, а тому, на думку заявника, таке судове рішення підлягає скасуванню. Усупереч вимогам статті 316 ЦПК України 2004 року рішення суду апеляційної інстанції не містить обов`язкових складових, а саме: короткого змісту позовних вимог; узагальнених доводів особи, яка подає апеляційну скаргу; узагальнені доводи та заперечення інших осіб, які беруть участь у справі; назву статей, їх частин, абзаців, пунктів, підпунктів матеріального права, на підставі яких суд апеляційної інстанції вирішив спір. Заявник заперечує щодо доводів суду апеляційної інстанції, що позивач весь час була обізнана про те, що спірна квартира у порядку спадкування належить ОСОБА_2 , оскільки зазначена квартира не належить відповідачу, так як вона не оформила свої спадкові права на це майно у встановленому законом порядку. ОСОБА_2 не мала намірів отримувати у власність у порядку спадкування спірну квартиру, що підтверджується тим фактом, що 10 травня 2000 року ОСОБА_2 прийшла до заявника з метою отримання компенсації за спірну квартиру та запевнила, що не буде звертатися до нотаріальних органів для отримання свідоцтва про право на спадщину на це майно. Докази, досліджені судом апеляційної інстанції, свідчать про те, що ОСОБА_2 не набула права власності на спірну квартиру у порядку спадкування і не претендувала на зазначене майно.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу ОСОБА_11 не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_11 .

Згідно із статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження у червні 2018 року передано до Верховного Суду.

У підпункті 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права в межах доводів касаційної скарги, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 16 квітня 1998 року ОСОБА_9 та ОСОБА_10 є співвласниками квартири АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_9 , після смерті якої відкрилась спадщина на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 .

Відповідно до довідки Другої Синельниківської державної нотаріальної контори від 03 листопада 2015 року № 01-16/994 спадкова справа після померлої ОСОБА_9 не заведена.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_10 .

За життя ОСОБА_9 та ОСОБА_10 заповіти не склали.

ОСОБА_2 10 травня 2000 року подала заяву до Другої Синельниківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, відповідно до якої просила видати свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке складається із Ѕ частини квартири АДРЕСА_2 , що належало її брату ОСОБА_10 .

Відповідно до довідки Виконавчого комітету Роздорської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області від 23 вересня 2015 року № 895 у період з 01 січня 2004 року до 28 травня 2015 року відсутня реєстрація фізичних осіб за адресою:

АДРЕСА_1 .

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , де зареєстрована та проживає, що підтверджено довідкою селищної ради від 02 березня 2015 року № 144.

Судом першої інстанції встановлений факт добросовісного заволодіння позивачем спірного майна, яким позивач з 2005 року продовжує добросовісно, відкрито та безперервно володіти та користуватися.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, зазначив про відсутність необхідних умов, на підставі яких за позивачем можливо визнати право власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Також апеляційним судом встановлено, що позивач була обізнана про те, що спірна квартира у порядку спадкування належить ОСОБА_2 .

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим

майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно із статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності.

Норми права інституту набувальної давності регулюють один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередньому титулі права власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналіз категорії добросовісності заволодіння майном як умови набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України дає підстави для висновку, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного права означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно реалізовувати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки. При вирішенні таких спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Добросовісний володілець майна у момент заволодіння ним не знає (не може і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх наведених умов у сукупності.

Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження

№ 12-291гс18).

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

У постанові від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду визначив, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що власниками квартири АДРЕСА_2 були ОСОБА_9 та ОСОБА_10 відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 16 квітня 1998 року, які заповіти щодо зазначеного нерухомого майна не склали.

Матеріалами цивільної справи підтверджено, що позивач є власником сусіднього житлового приміщення, що за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 08 квітня 2005 року, де зареєстрована та проживає.

Позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Позивач зазначає, що з вересня 2004 року добросовісно та відкрито володіє спірним житловим приміщенням.

Разом з цим у травні 2000 року до Другої Синельниківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області звернулася ОСОБА_2 із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 , яка належала її брату ОСОБА_10 .

Отже, з 2000 року на спірне житлове приміщення претендувала відповідач у порядку спадкування за законом після смерті брата ОСОБА_10

Відповідно до листа від 10 травня 2000 року № 4-18 Друга Синельниківська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області повідомила, що свідоцтво про право на спадщину за законом на майно померлого

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_10 не може бути видано ОСОБА_2 , оскільки Ѕ частина квартири АДРЕСА_2 належить померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_9 , після смерті якої ОСОБА_10 спадщину не прийняв.

За правилом частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Зазначений лист наданий позивачем до суду першої інстанції під час подання позову у травні 2015 року, що свідчить про те, що позивач була обізнана про спадкоємця на спірне нерухоме майно, а отже знала, що заволоділа чужою річчю, тому її володіння не призводить до набуття права власності незалежно від тривалості такого володіння.

Володіння майном вважатиметься добросовісним лише в тому випадку, якщо у момент набуття річчю її набувач не знав та не міг знати, що він володіє чужою річчю.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, зробив обґрунтований висновку про те, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, та відсутність правових підстав для задоволення позову. Давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знав і не повинен був знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності, однак таких обставин у справі не встановлено.

Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що позивач не є добросовісним набувачем спірного житлового приміщення, а відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Щодо доводів касаційної скарги про допущення судом апеляційної інстанції порушень під час відкриття апеляційного провадження та невідповідність судового рішення критеріям статті 316 ЦПК України 2004 року, то Верховний Суд зробив такі висновки.

У грудні 2016 року селищна рада звернулася до Апеляційного суду Дніпропетровської області із апеляційною скаргою, поданою через суд першої інстанції у межах десятиденного строку, відповідно до положень статті 294 ЦПК України 2004 року.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 грудня 2016 року розгляд апеляційної скарги визначено складу колегії суддів: Каратаєвій Л. О. (суддя - доповідач), Ткаченко І. Ю., Пищиді М. М.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі судді Каратаєвої Л. О. від 09 грудня 2016 року цивільну справу № 191/1814/15-ц. повернуто до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області для належного оформлення.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі судді Каратаєвої Л. О. від 26 грудня 2016 року апеляційну скаргу селищної ради на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2016 року залишено без руху, заявнику надано строк для усунення її недоліків.

Копія зазначеної ухвали направлена селищній раді відповідно до супровідних листів 26 грудня 2016 року, 24 лютого 2017 року, 24 квітня 2017 року.

23 травня 2017 року від селищної ради надійшли матеріали на усунення недоліків апеляційної скарги, зокрема документ, який підтверджує сплату судового збору.

Відповідно до частини першої статті 297 ЦПК України 2004 року справа реєструється в апеляційному суді у порядку, встановленому частинами другою і третьою статті 111 цього Кодексу, та не пізніше наступного дня передається судді-доповідачу. Протягом трьох днів після надходження справи суддя-доповідач вирішує питання про відкриття апеляційного провадження.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі судді Каратаєвої Л. О. від 24 травня 2017 року відкрито апеляційне провадження.

Отже, порушення норм процесуального права під час відкриття апеляційного провадження у справі Верховним Судом не встановлено. Апеляційний суд Дніпропетровської області відкрив апеляційне провадження із дотриманням вимог статей 297, 298 ЦПК України 2004 року. Також, перевіривши зміст оскаржуваного судового рішення, Верховний Суд встановив його відповідність вимогам статті 316 ЦПК України 2004 року.

Доводи касаційної скарги щодо неупередженості судді Каратаєвої Л. О. під час розгляду апеляційної скарги селищної ради судом касаційної інстанції відхиляються, оскільки зводяться до незгоди із висновками рішення суду апеляційної інстанції. Разом з цим відповідно до матеріалів справи позивач брала участь у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, скористалася процесуальним правом на подання заперечень на апеляційну скаргу, подання клопотань, проте у справі відсутні звернення позивача щодо заявлення відводу судді-доповідачу з підстав наявності сумнівів об`єктивності та неупередженості судді.

Відповідно до частини 3 статті 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Верховним Судом не встановлено наявності підстав для відводу судді під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції з підстав наявності сумнівів об`єктивності та неупередженості судді.

Узагальнені висновки за наслідками розгляду касаційних скарг

Суд касаційної інстанції розглянув справу в межах доводів та вимог, викладених у касаційній скарзі, судом не встановлено достатніх підстав вийти за межі розгляду справи, визначені правилом статті 400 ЦПК України.

Верховний Суд встановив, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають. Інші доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судом, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

А. С. Олійник

В. В. Яремко