ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/1570/19Головуючий у 1-й інстанції Грицак Р.М.
Провадження № 22-ц/817/842/19 Доповідач - Ткач З.Є.
Категорія - 304020000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Ткач З.Є.

суддів: Міщій О. Я., Шевчук Г. М.,

за участю секретаря Костів Х.Ю.,

з участю представника приватного нотаріуса Чопик І.Я. - ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 Й.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/1570/19 за апеляційними скаргами приватного нотаріуса Чопик Ірини Ярославівни та ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 червня 2019 року, ухваленого суддею Грицак Р.М., повний тест рішення складено 24 червня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - приватний нотаріус Чопик Ірина Ярославівна, про визнання договору дарування недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

В січні 2019 року ОСОБА_6 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним.

В обґрунтування заявлених вимог вказував на те, що ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 липня 2018 року, по справі №607/12426/18 в порядку забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення заборони на відчуження нерухомого майна, а саме: 1/2 частки кафе-бару, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та 1/2 частки будинку, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що належить відповідачу ОСОБА_2

Постановою Апеляційного суду Тернопільської області від 25 вересня 2018 року, по справі №607/12426/18 ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 липня 2018 року залишено без змін.

Вважає, що відповідачу ОСОБА_2 було відомо про вжиття заходів забезпечення заборони відчуження майна, оскільки ухвалу про забезпечення позову він оскаржив в апеляційному порядку.

Проте під час дії ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 липня 2018 року, про заборону відчужувати нерухоме майно, 04 жовтня 2018 року ОСОБА_2 подарував своєму сину ОСОБА_4 1/2 частки кафе-бару, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та 1/2 частки будинку, який знаходиться за тією ж адресою.

Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Чопик І.Я. та зареєстрованого у реєстрі за №1806 від 04 жовтня 2018 року.

Вважає, що спірним договором дарування, відповідач незаконно відчужив майно на яке було накладено заборону відчуження і обмеження його обігу, з метою унеможливити звернення стягнення на нього у зв`язку із ухваленням Тернопільським міськрайонним судом рішення по справі №607/12426/18 за його позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики на суму 3 142139 грн. 01 коп.

Крім того позивач вважає, що державна реєстрація за ОСОБА_2 права власності на оспорюване майно є недійсною та має бути скасована.

Тому посилаючись на вищевикладене, просив суд визнати договір дарування укладений 04 жовтня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , 1/2 частини житлового будинку з кафе-баром, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Чопик Іриною Ярославівною - недійсним, а також скасувати державну реєстрацію договору дарування укладеного між відповідачами.

Також просив стягнути з відповідачів понесені ним 1537 грн. судових витрат та 6000 грн. витрат на правову допомогу.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 червня 2019 року вирішено:

Позов задовольнити.

Визнати договір дарування укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , 1/2 частини житлового будинку з кафе-баром, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 серія та номер 1806 від 04.10.2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Чопик Іриною Ярославівною - недійсним.

Скасувати державну реєстрацію договору дарування укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , 1/2 частини житлового будинку з кафе-баром, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 серія та номер 1806 від 04.10.2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Чопик І.Я., який був зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, індексний номер: 43344104 від 04.10.2018 р.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_6 1537 грн. судових витрат.

Не погодившись із даним рішенням ОСОБА_2 та приватний нотаріус Чопик І.Я. подали апеляційні скарги.

ОСОБА_2 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Вказав, що у позовній заяві позивач ОСОБА_6 вказав єдину підставу для визнання недійсним договору дарування майна: відчуження майна під час дії ухвали суду про забезпечення позову від 12 липня 2018 року, постановленою суддею Грицак Р.М. у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Суддя Грицак Р.М., винісши дану ухвалу про накладення обтяження, висловив наперед думку по даному спору.

За таких умов, суддя Грицак Р.М., отримавши справу №607/1570/19, предметом розгляду якої є вимога про визнання договору дарування недійсним, повинен був заявити самовідвід згідно вимог ст. 36 ЦПК України, так як підставою для відводу (самовідводу) є обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Крім того, ухвалу про забезпечення позову суддя Грицак Р.М. виніс 19 липня 2018 року у справі №607/12426/18, головуючим-доповідачем згідно автоматизованого розподілу справ якої визначений суддя Вийванко О.М.

У подальшому, всупереч вимог Інструкції з діловодства у місцевих загальних судах, апеляційних судах (п.2,9) згідно якої процесуальні заяви лише реєструються у автоматизованій системі документообігу, а не підлягають авто- розподілу між суддями, заява ОСОБА_6 від 18 липня 2019 року про забезпечення позову була піддана автоматизованому розподілу, згідно якого доповідачем визначений суддя Грицак Р.М.

Виходячи із положень вказаної Інструкції а також Положення про автоматизовану систему документообігу, яка передбачає авторозподіл лише справ, а не процесуальних заяв, суддя Грицак Р.М. не вправі був розглядати процесуальну заяву по справі, яка була розподілена за суддею Вийванком О.М

Також суд не врахував фактичні обставин справи.

Зокрема, суд не взяв до уваги його доводи про те, що між ним та ОСОБА_4 , який є його рідним сином, ще до виникнення судових справ існувала домовленість про відчуження на його корить спірних об`єктів.

Крім того, суд дійшов помилкового висновку про те, що йому було відомо про вжиття заходів забезпечення - заборону відчуження нерухомого майна згідно ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області по справі №607/12426/18, оскільки ухвала Апеляційного суду про відмову у задоволенні його апеляційної скарги йому не направлялася і про результат розгляду апеляційної скарг на час укладення правочину відомим не був.

Приватний нотаріус Чопик І.Я. посилаючись на порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги посилалась на те, що суд першої інстанції в порушення вимог чинного законодавства не повідомив її про розгляд даної цивільної справи.

Так їй не була направлена ухвала суду про відкриття провадження з матеріали позову.

Також вказала, що згідно поданої ОСОБА_6 позовної заяви приватний нотаріус Чопик І.Я. зазначена як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, проте у своєму рішенні суд незаконно визначив її правовий статус як відповідача, не забезпечивши в ході розгляду даної справи прав відповідача.

У відзивах на апеляційні скарги ОСОБА_6 просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказує на те, що відповідачу ОСОБА_2 було відомо про факт винесення ухвали від 19 липня 2019 року, якою накладено заходи забезпечення позову шляхом заборони відчуження належного йому майна.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представники ОСОБА_8 - ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просили рішення суду скасувати з мотивів викладених в апеляційних скаргах та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним.

Крім того, як на додаткову підставу скасування рішення суду посилались на те, що справа розглянута судом з порушенням територіальної підсудності, оскільки справа підлягає розгляду судом по місцезнаходження спірного майна, розташованого у м. Яремче Івано-Франківської області.

З цієї підстави також просила скасувати рішення суду представник ОСОБА_4 - Кузьменко ОСОБА_9 .М.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_2 та приватного нотаріуса Чопик І.Я. підлягають відхиленню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з метою забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 липня 2018 року накладено заборону на відчуження нерухомого майна, а саме: 1/2 частки кафе-бару, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та 1/2 частки будинку, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що належить відповідачу ОСОБА_2

Постановою Апеляційного суду Тернопільської області від 25 вересня 2018 року вищенаведену ухвалу залишено без змін.

04 жовтня 2018 року, ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_4 договір дарування 1/2 частки кафе-бару, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та 1/2 частки будинку, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що належить відповідачу ОСОБА_2 , який посвідчено приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Чопик І.Я. та зареєстровано в реєстрі за № 1806.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо спірного об`єкта нерухомого майна №144390357 від 07 листопада 2018 року, вбачається, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 110, житловий будинок А, загальною площею 603,2 кв.м, та кафе-бар, А1, загальною площею 159 кв.м, належить ОСОБА_4 , розмір частки 1/2, на підставі договору дарування, 1/2 частини житлового будинку з кафе баром, серія та номер: 1806, виданий 04 жовтня 2018 року, видавник: Чопик ОСОБА_10 , приватний нотаріус Тернопільського районного нотаріального округу.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що 04 жовтня 2018 року спірним договором дарування № 1806, який посвідчено приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу, відповідач ОСОБА_2 відчужив майно на яке було накладено заборону відчуження, відтак права ОСОБА_6 укладенням цього договору порушені, тому такий договір в силу вимог закону є недійсним.

З цими висновками суду погоджується суд апеляційної інстанції.

Позов про визнання договору дарування недійсним заявлено з підстав передбачених ст. 203, 215, 216 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦПК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною 1 ст. 215 ЦПК України, встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами), які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно висновків, викладених Верховним Судом України у постановах від 25 травня 2016 року № 6-605цс16, від 24 травня 2017 року №6-640цс17 та від 18 січня 2017 року №6-2552цс16, правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України), які не були стороною правочину, на час розгляду справи судом не мають права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендують на те, щоб майно в натурі було передано їм у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до ч. 2 ст. 149 цього ж Кодексу забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

З урахуванням особливостей мети забезпечення позову заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження, копія ухвали про забезпечення позову надсилається заявнику та заінтересованим особам негайно після її постановлення, відповідна ухвала суду виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень, і крім того, навіть оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи (стаття 153 ЦПК України).

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

З огляду на вказану правову позицію Верховного Суду України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_2 відчужив належне йому на праві приватної власності майно на користь ОСОБА_4 під час дії заборони відчуження цього майна, накладеної ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 липня 2018 року.

Окрім того, відповідачу було відомо про наявність обтяження на оспорюване майно, оскільки саме він подав апеляційну скаргу на вищенаведену ухвалу.

Доводи ОСОБА_2 про те, що йому не направлялася ухвала апеляційного суду, якою було відмовлено у задоволенні його апеляційної скарги і про результат розгляду апеляційної скарги на час укладення правочину відомим не був, не спростовує висновку суду про його обізнаність про наявну заборону на відчуження спірного майна.

Таким чином, оспорюваний договір підлягає визнанню недійсним з моменту його укладення, оскільки спірні об`єкти нерухомості на час укладення цього договору перебували під забороною на відчуження, а відсутність реєстрації у Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про обмеження на їх відчуження не свідчить про те, що відповідач мав право вільно розпоряджатися цим нерухомим майном, адже про встановлену судом заборону відчужувати зазначене майно йому було відомо.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання оспорюваного договору недійсним з моменту його укладення та скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_4 на подароване йому майно.

Той факт, що встановлені судом в ухвалі обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України № 1952-ІV від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», сам по собі не може бути підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу достеменно відомо.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України у вищенаведених постановах від 25 травня 2016 року № 6-605цс16, від 24 травня 2017 року №6-640цс17 та від 18 січня 2017 року №6-2552цс16.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про наявність підстав для самовідводу судді Грицак Р.М., у зв`язку з винесенням ухвали про накладення обтяження в іншій цивільній справі, оскільки забезпечення позову передбачено цивільно-процесуальним законодавством і є заходом для забезпечення виконання судового рішення. Застосування заходів забезпечення позову не є наперед вираженою думкою суду по суті заявленого спору.

Також не встановлено підстав для скасування судового рішення першої інстанції та ухвалення нового у зв`язку з розглядом справи неповноважним складом суду.

З наданих матеріалів вбачається, що розподіл судової справи відбувся з дотриманням Положення про автоматизовану систему документообігу суду затверджену рішенням Ради суддів України 26 листопада 2010 року №30 (у редакції рішення Ради суддів України від 02 березня 2018 року №17).

При цьому не встановлено втручання визначеного судді в процес розподілу, щоб викликало сумніви в його об`єктивності та неупередженості.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо попередньої домовленості з приводу передачі оспорюваного майна ОСОБА_4 , так як дані дії не спричиняють жодних юридичних наслідків для сторін.

Колегія суддів відхиляє твердження апеляційної скарги приватного нотаріуса Чопик І.Я. щодо неналежного повідомлення про хід і розгляд справи в суді першої інстанції, оскільки дане спростовується матеріалами справи. Як вбачається із заяви ОСОБА_8 від 22 березня 2019 року (а.с.89), просить розглядати справу без її участі та при прийнятті рішення покладається на думку суду.

Щодо зазначення в судовому рішенні ОСОБА_8 відповідачем, колегія суддів бере до уваги наступне.

Згідно поданої ОСОБА_6 позовної заяви приватний нотаріус Чопик І.Я. зазначена як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог.

В ухвалі про відкриття провадження у справі відповідачами вказані ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Згідно 4) ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у підготовчому засіданні суд вирішує питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача, об`єднання справ і роз`єднання позовних вимог, прийняття зустрічного позову, якщо ці питання не були вирішені раніше.

Відповідної ухвали про зміну правового статусу приватний нотаріус Чопик І.Я. та притягнення до участі в якості відповідача судом не виносилась.

Впродовж розгляду справи і до закінчення з`ясування обставин справи приватний нотаріус Чопик І.Я. брала участь у статусі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог.

З огляду на вищевказане, виправлення в вступній та мотивувальній частині рішення суду правового статусу приватного адвоката Чопик І.Я. може здійснити суд першої інстанції в порядку передбаченому ст. 269 ЦПК України.

У зв`язку з цим, вказана обставина не є підставою для скасування чи зміни судового рішення апеляційним судом.

Також не має підстави для скасування рішення суду з тих підстав, що воно прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності). (ч.1 ст. 378 ЦПК України).

Згідно ч. 2 ст. 378 ЦПК України, справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.

Встановлено, що жодний з учасників справи в суді першої інстанції не заявив про непідсудність справи Тернопільському міськрайонному суду.

Про ці обставини сторони не вказали в апеляційних скаргах з наведенням відповідних причин, чому не заявляли про непідсудність справи в суді першої інстанції.

Виходячи з наведеного, підстав для скасування рішення суду у зв`язку з порушенням правил підсудності, про що апелянти заявили в суді апеляційної інстанції, є необґрунтованими, оскільки вищевказаним законом врегульовано, що підстави для скасування рішення суду не виникають, коли учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.

За таких обставин, приймаючи до уваги вимоги ЦПК України щодо визначення підсудності справ та прав і обов`язків учасників справи, зокрема відповідача, колегія суддів приходить до висновку, що відсутні підстави стверджувати про те, що даний спір розглянутий судом, не встановленим законом.

Інші докази та обставини, на які посилались заявники в апеляційних скаргах, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 382, 389 ЦПК України, Тернопільський апеляційний суд в складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги приватного нотаріуса Чопик Ірини Ярославівни та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 червня 2019 року залишити без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повна постанова складена 18 листопада 2019 року.

Головуючий: Ткач З.Є.

Судді: Міщій О.Я.

Шевчук Г.М.