Постанова

Іменем України

11 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 760/22468/16-ц

провадження № 61-15076св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - ОСОБА_2 ,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» на постанову Апеляційного суду міста Києва від 26 січня 2018 року у складі колегії суддів: Прокопчук Н. О., Саліхова В. В., Семенюк Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У грудні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, посилаючись на те, що 09 червня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк» (далі - ВАТ «Універсал Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та третьою особою ОСОБА_2 було укладено генеральний договір про надання кредитних коштів № BL4387, за умовами якого ОСОБА_2 отримала кредит в розмірі 290 000 доларів США зі сплатою 14 % річних (базова процентна ставка) та 28 % річних (підвищена процентна ставка) за користування кредитом строком до 01 червня 2028 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором 09 червня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, предметом якого є нежитлові будівлі (літери А, Б, В), загальною площею 199,8 кв. м по АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 не виконувала належним чином своїх зобов`язань за генеральним договором про надання кредитних коштів, у зв`язку з чим в неї утворилася заборгованість в розмірі 578 725,59 доларів США та 256 061,51 грн, з яких: 285 002,04 доларів США - заборгованість за тілом кредиту, 293 723,55 доларів США -за процентами, 256 061,51 грн - пеня. На підставі договору купівлі-продажу від 01 листопада 2016 року предмет іпотеки - нежитлові будівлі (літери А, Б, В) загальною площею 199,8 кв. м були відчужені власником ОСОБА_2 відповідачу ОСОБА_1 . Виходячи з положень статті 23 Закону України «Про іпотеку» договір іпотеки від 09 червня 2008 року, укладений між банком та третьою особою, яка на час його укладення була власником предмета іпотеки, є дійсним для нового власника нерухомого майна - відповідача ОСОБА_1 . Враховуючи викладене, ПАТ «Універсал Банк» просило в рахунок часткового погашення вищевказаної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 25 квітня 2017 року у складі судді Шереметьєвої Л. А. позов ПАТ «Універсал Банк» задоволено. В рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ «Універсал Банк» за кредитним договором від 09 червня 2008 року № BL4387 в розмірі 578 725,59 доларів США, з яких: 285 002,04 доларів США - заборгованість за кредитом, 293 723,55 доларів США - відсотки, 256 061,51 грн - пеня, звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме: нежитлові будівлі (літери А, Б, В) загальною площею 199,8 кв м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , що належать ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 01 листопада 2016 року, серія та номер 995, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сень-Силка І. В., шляхом визнання за ПАТ «Універсал Банк» права власності на предмет іпотеки, вартість якого становить 4 134 000 грн. Визнано за ПАТ «Універсал Банк» право власності на нежитлові будівлі (літери А, Б, В) загальною площею 199,8 кв м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» 1 378 грн судового збору та 420 грн судових витрат.

Судове рішення місцевого суду мотивоване тим, що в разі невиконання або неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки, а в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених договором іпотеки, - вимагати дострокового виконання зобов`язань за кредитним договором і при невиконанні цієї вимоги - звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно з пунктом 4.2 договору іпотеки іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із способів: на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, шляхом застереження про задоволення вимог іпотекодержателя або за договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя. Враховуючи наявну заборгованість за кредитним договором та ринкову вартість предмета іпотеки, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ПАТ «Універсал Банк» та необхідність їх задоволення.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 26 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану від імені та в інтересах ОСОБА_1 , задоволено частково. Заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 25 квітня 2017 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким в задоволенні позову ПАТ «Універсал Банк» відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що в пункті 5.1 договору іпотеки сторони визначили позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем права власності на нього в порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» або шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. Однак банком не було надано доказів неможливості виконання умов договору іпотеки у визначений сторонами спосіб щодо звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку. Суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та не врахував, що на підставі рішення суду право власності набувається тільки у випадках, передбачених статтями 335 та 376 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

В лютому 2018 року ПАТ «Універсал Банк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду міста Києва від 26 січня 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування цим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 25 квітня 2017 року.

Касаційна скарга ПАТ «Універсал Банк» мотивована тим, що відповідно до Закону України «Про іпотеку» та умов іпотечного договору банк має право на набуття права власності на предмет іпотеки в разі порушення позичальником умов кредитного договору як в позасудовому, так і в судовому порядку. Крім того, пункт 4.2 договору іпотеки від 09 червня 2008 року надає банку право самостійно обрати спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема й на підставі рішення суду. Згідно з роз`ясненнями Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 2 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» та постановою Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року в справі № 6-1219цс16 звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися на підставі рішення суду.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 31 травня 2018 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із Солом`янського районного суду міста Києва.

14 червня 2018 року справа № 760/22468/16-ц надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Частиною першої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Судами встановлено, що 09 червня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та третьою особою ОСОБА_2 було укладено генеральний договір про надання кредитних коштів № BL4387, за умовами якого ОСОБА_2 отримала кредит в розмірі 290 000 доларів США зі сплатою 14 % річних (базова процентна ставка) та 28 % річних (підвищена процентна ставка) за користування кредитом строком до 01 червня 2028 року.

Відповідно до статті 1 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за генеральним договором про надання кредитних коштів між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, предметом якого є нежитлові будівлі (літери А, Б, В) загальною площею 199,8 кв. м по АДРЕСА_1 , що на той час належали іпотекодавцю ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 12 листопада 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського округу Каплуном Ю. В.

На підставі договору купівлі-продажу від 01 листопада 2016 року предмет іпотеки - нежитлові будівлі (літери А, Б, В) загальною площею 199,8 кв. м - були відчужені власником ОСОБА_2 відповідачу ОСОБА_1 Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сень-Силка І. В., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 32153594 від 01 листопада 2016 року.

Частинами першою та другою статті 23 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

ОСОБА_2 не виконувала належним чином своїх зобов`язань за генеральним договором про надання кредитних коштів від 09 червня 2008 року № BL4387, внаслідок чого у неї утворилася заборгованість, яка станом на 13 грудня 2016 року склала 578 725,59 доларів США та 256 061,51 грн, з яких: 285 002,04 доларів США - заборгованість за тілом кредиту, 293 723,55 доларів США - за процентами, 256 061,51 грн - пеня.

ПАТ «Універсал Банк» просило суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за собою права власності на нього.

Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно з частиною першою статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Пунктом 2.1.1 договору іпотеки передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником за будь-якими з вищевказаних основного(-их) договору(-ів), що обумовлюють основне зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами.

У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язань за будь-яким(и) із вищевказаних основного(-их) договору(-ів), що обумовлюють основне зобов`язання, а у разі невиконання іпотекодавцем цієї вимоги - звернути стягнення на предмет іпотеки (пункт 2.1.2 договору іпотеки).

Згідно з пунктом 4.2 договору іпотеки звернення стягнення здійснюється на підставі: або рішення суду, або виконавчого напису нотаріуса, або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, або за договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сторони погодили можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в договорі іпотеки. Іпотекодержатель самостійно визначає один з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (пункт 5.1 договору іпотеки).

Згідно з пунктом 5.3 договору іпотеки у разі застосування передачі предмета іпотеки у власність іпотекодержателя як способу задоволення його вимог даний договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, в тому числі вирішили питання позасудового врегулювання спору.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто законом чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до частини першої цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді (частина четверта статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у статті 3 Закону України від 07 липня 2004 року № 1953-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у якій визначено, що загальними засадами державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) є: 1) гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (частина друга статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Статтею 18 вказаного Закону передбачений порядок проведення державної реєстрації прав.

Відповідно до частини другої та четвертої цієї статі перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державні реєстратори зобов`язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав.

Згідно з пунктами 6, 9, 12, 18, 19, 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.

Разом із заявою подаються оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору та/або внесення плати за надання інформації з Державного реєстру прав.

Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який установлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями.

За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав.

Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови в державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 ЗаконуУкраїни «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

Позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Зазначений правовий висновок щодо порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-38цс18.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання спору, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що згідно з умовами іпотечного договору та статтями 36, 37 Закону України «Про іпотеку» банк має право на набуття права власності на предмет іпотеки за рішенням суду, є необґрунтованими, оскільки відповідно до зазначених правових норм передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є способом позасудового врегулювання спору, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Посилання заявника на роз`яснення Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 2 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» та правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1219цс16, не заслуговують на увагу, оскільки апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову банку, який узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1243цс16, яка була прийнята пізніше. Крім того, висновки апеляційного суду також відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-38цс18.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржуване судове рішення апеляційного суду відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду міста Києва від 26 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов