ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/1950/18 Номер провадження 22-ц/814/2550/19Головуючий у 1-й інстанції Шелудяков Л. В. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Бутенко С.Б.

Суддів: Гальонкіна С.А., Чумак О.В.

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Репало Дениса Олександровича

на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 05 серпня 2019 року у складі судді Шелудякова Л.В.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про вселення в житловий будинок,

в с т а н о в и в:

В серпні 2018 року адвокат Репало Д.О., діючи від імені та в інтересах ОСОБА_1 , подав до суду позов до ОСОБА_2 про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1 . В даному домоволодінні зареєстровані ОСОБА_1 (власник), ОСОБА_3 (син власника), ОСОБА_2 (невістка власника) та ОСОБА_4 (онука власника).

Після реєстрації 19 квітня 1997 року його сином ОСОБА_3 шлюбу з ОСОБА_2 , остання 07 липня 1997 року була зареєстрована у будинку, належному позивачу. Через постійні сварки та конфлікти у 2017 році відповідачка зібрала свої речі та виїхала з будинку, однак з реєстраційного обліку не знялася. Рішенням Полтавського районного суд Полтавської області від 21 листопада 2018 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано.

Зазначає, що відповідачка не проживає у належному позивачу будинку, не оплачує комунальні послуги, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в житловому приміщенні не має, і взагалі вказаним приміщенням не цікавиться, добровільно знятись з реєстрації не бажає, чим порушує право власності позивача, а тому просив суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком АДРЕСА_1 та стягнути з відповідачки на користь позивача судові витрати у розмірі 704 грн. 80 коп.

31 жовтня 2018 року відповідач ОСОБА_2 подала до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про вселення в житловий будинок.

В обґрунтування зустрічного позову зазначала, що до реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 , сином позивача за первісним позовом, у 1996 році за згодою власника будинку вона вселилась у будинок АДРЕСА_1 , а після реєстрації шлюбу 12 червня 1996 року була зареєстрована за вказаною адресою. У вересні 2011 року нею та її чоловіком був придбаний жилий будинок з господарськими будівлями та земельна ділянка, що розташовані по АДРЕСА_2 . У придбаному ними будинку став проживати ОСОБА_1 , а вона, її чоловік та двоє дітей залишились проживати у належному ОСОБА_1 будинку АДРЕСА_1 . Таким чином, ними всіма був узгоджений порядок користування нерухомим майном.

Починаючи з 2017 року між нею та чоловіком стали виникати конфлікти, причиною яких, як на той час гадала, були різні побутові обставини. Пізніше їй стало відомо про наявність у відповідача ОСОБА_3 іншої жінки. Саме це стало причиною того, що 22 травня 2018 року після чергового конфлікту ОСОБА_3 із застосування фізичного насильства вигнав її з будинку, забравши ключі від воріт, тим самим позбавив її можливості користуватись житловим приміщенням.

Вона неодноразово зверталась як до колишнього чоловіка, так і до його батька ОСОБА_1 з проханням припинити самоправні дії. Впевнившись, що в добровільному порядку вирішити спірні питання їй не вдається, у серпні 2018 року вона звернулась до Полтавського районного відділення поліції Полтавського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області.

За її заявою була проведена перевірка і встановлено, що двері будинку ніхто не відчиняє, а проживаюча на даний час в будинку донька ОСОБА_4 не відповідала на телефонні дзвінки та не відчиняла двері.

Вказувала, що вона проживала у будинку разом із своєю сім`єю тривалий час, в ньому знаходиться їх спільне із ОСОБА_3 майно, її особисті речі (одяг, взуття тощо), речі необхідні для її професійних занять.

Вважає, що відносно неї були вчені неправомірні дії, оскільки її примусово позбавлено відповідачами права проживати у будинку й причини її не проживання у спірному будинку є поважними. Вселившись в житловий будинок в якості члена сім`ї власника, а саме - як його невістка, вона має право користуватись житловим приміщенням нарівні з власником будинку, оскільки іншої угоди при її вселенні про порядок користування ним не було.

Враховуючи вказане, просила вселити її - ОСОБА_2 в житловий будинок АДРЕСА_1 .

Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 19 листопада 2018 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про вселення в житловий будинок прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за правилами загального позовного провадження.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 05 серпня 2019 року у задоволенні позову адвоката Репало Д.О. інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про вселення в житловий будинок задоволено.

Вселено ОСОБА_2 в житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішено питання судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_1 користь ОСОБА_2 352 грн. 40 коп. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_3 користь ОСОБА_2 352 грн. 40 коп. судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач за первісним позовом ОСОБА_1 та його представник адвокат Репало Д.О. не надали суду доказів щодо тривалості не проживання ОСОБА_2 в спірному будинку, що унеможливлює встановити час, з якого відповідач за первісним позовом перестала без поважних причин проживати в належному позивачу будинку, та те, що вона не користується ним понад установлені законом строки. Разом з тим, позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 доведено, що причиною її не проживання у спірному житловому будинку стали сварки між нею та колишнім чоловіком та те, що відповідачі за зустрічним позовом чинять їй перешкоди у проживанні у спірному житлі, а інше житло, в якому би вона могла проживати у неї на даний час відсутнє.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Репало Д.О. подав апеляційну скаргу та, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що після розірвання шлюбу з сином позивача відповідач ОСОБА_2 не проживає в спірному будинку більше року, не сплачує комунальні платежі, участі в утриманні будинку не приймає. Добровільно знятися з реєстраційного обліку не погоджується, хоча право власності ОСОБА_1 не оспорює.

Вказує, що відповідачка сама добровільно припинила проживання у належному позивачу житловому будинку, перешкод в користуванні жилим приміщенням ні позивач, ні інші члени сім`ї їй не чинять.

Позивач має право заявити вимогу про припинення користування його майном, відповідачка не є членом сім`ї власника, добровільно залишила помешкання та почала вживати заходи для відновлення користування житлом вже після подачі позовної заяви до суду. Вона має інше житло, а також заявила свої права на спільний із ОСОБА_3 будинок, який був ними набутий під час шлюбу.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Відповідно до частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

По справі встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Гожулівською сільською радою Полтавської області 08 грудня 2008 року згідно рішення виконавчого комітету сільської ради № 3 від 20 листопада 2008 року, позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується також витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15 січня 2009 року.

Згідно довідки Гожулівської сільської ради № 02-31/1819 від 31 липня 2018 року у вказаному домоволодінні станом на 31 липня 2018 року зареєстровані ОСОБА_1 (власник), ОСОБА_3 (син власника), ОСОБА_2 (невістка власника) та ОСОБА_4 (онука власника).

19 квітня 1997 року між сином позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження , виданого 19 квітня 1997 року відділом реєстрації актів громадянського стану Полтавського міськвиконкому.

З 07 липня 1997 року ОСОБА_2 зареєстрована та проживала у будинку, належному позивачеві.

Також встановлено та не заперечується сторонами, що у 2011 році в період шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 придбано житловий будинок з господарськими будівлями та земельна ділянка, що розташовані по АДРЕСА_2 та відповідно до узгодженого сторонами порядку користування нерухомим майном: ОСОБА_1 став проживати у придбаному будинку, а ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та дві їх доньки залишились проживати у належному ОСОБА_1 будинку по АДРЕСА_1 .

У 2017 році між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подружні стосунки погіршились та рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 21 листопада 2018 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано.

Виникнення сварок та конфліктів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який не допускає її до житла, призвело до того, що ОСОБА_2 вибула зі спірного житлового будинку та стала проживати в іншому місці в цьому ж населеному пункті.

Відмовляючи в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з недоведеності того, що відповідач ОСОБА_2 , будучи колишнім членом сім`ї позивача, без поважних причин понад один рік не проживає у житловому будинку останнього, а відсутність її у спірному житловому приміщенні викликана поважними причинами, зокрема, конфліктною ситуацією з колишнім чоловіком, який проживає в спірному житлі.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 про вселення її у спірний житловий будинок, суд першої інстанції виходив з того, що остання вселилася у спірний будинок як член сім`ї власника, позивачем не було надано суду жодного доказу того, що відповідач не проживала за адресою місця реєстрації більше одного року без поважних причин, а припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє її права користування займаним приміщенням.

Однак такі висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, що відповідно до статті 9 Конституції та 10 ЦПК України є частиною національного законодавства України та джерелом права, закріплено принцип непорушності права власності та право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до положень частини першої статті 316, частини першої статті 317, частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

В силу статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірне житло власника, але на час розгляду справи не є членами його сім`ї.

Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснив, що при вирішенні спорів про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи є зазначене приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, чи обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням та чи не зберігає ця особа за собою право власності чи користування іншим житлом. Таким чином, право на користування житлом випливає зі статусу осіб, - чи є вони членами сім`ї власника, чи іншими особами, в цьому статусі та виходячи зі змісту домовленості між такими особами та власником щодо порядку користування житловим приміщенням.

З положень статті 150 ЖК України та статті 383 ЦК України вбачається, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За змістом статей 401, 405 ЦК України, статті 156 ЖК України право користування житловим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві власності, є особистим сервітутом, об`єктом якого є право обмеженого користування частиною житлового приміщення, визначеною власником житлового будинку (квартири).

Таке право ґрунтується на належності користувача до членів сім`ї власника житла та проживанні разом з ним.

Так, відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Стаття 3 Сімейного кодексу України визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом та мають взаємні права та обов`язки.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

За нормами Житлового кодексу України (частина друга статті 64, стаття 156) до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать дружина, їх діти і батьки. Членами сім`ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Отже, аналіз наведених норм права, дає підстави для висновку, що за відсутності кровного споріднення між позивачем та відповідачкою самостійне право користування останньою спірним житлом може виникати лише на підставі факту постійного проживання разом з власником будинку та веденням з ним спільного господарства, що підлягає доказуванню в установленому законом поряду.

Суд першої інстанції, встановивши, що позивач ОСОБА_1 є власником спірного будинку, дійшов помилкового висновку про віднесення відповідачки ОСОБА_2 до членів сім`ї власника будинку та безпідставно відмовив у захисті права власності позивача ОСОБА_1 відповідно до норм статті 391 ЦК України.

Оскільки ОСОБА_2 не проживає спільно ОСОБА_1 , не пов`язана з ним спільним побутом та не має взаємних прав та обов`язків, вона не є членом сім`ї власника спірного будинку, отже, позивач ОСОБА_1 вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном у будь-який час.

Заперечуючи проти задоволення позову ОСОБА_1 та заявляючи зустрічний позов, ОСОБА_2 посилалася на те, що вона припинила проживання у будинку позивача на вимогу колишнього чоловіка - сина позивача, вживала заходів щодо вселення.

Частиною третьою статті 12 та частиною першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статтей 76, 77, 78 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судом встановлено, що між подружжям дійсно виникли неприязні стосунки, проте відповідачкою не надано жодного доказу, який би підтверджував наявність перешкод, які чинились позивачем щодо користування нею житлом.

Так, встановлено, що ОСОБА_2 не вживала реальних заходів для відновлення проживання у спірному помешканні, окрім виклику поліції одного разу, яке не можна визнати належним доказом, оскільки з копії висновку дільничого офіцера поліції Полтавського РВП ГУ НП в Полтавській області на звернення ОСОБА_2 про перешкоджання їй в доступі до житлового будинку АДРЕСА_1 вбачається, що не впускала її до будинку донька ОСОБА_4 , проте встановити такі обставини працівниками правоохоронних органів не вдалося.

Крім того, таке звернення до правоохоронних органів здійснене ОСОБА_2 вже після пред`явлення позову ОСОБА_1 , а інших доказів та даних про те, що вона раніше зверталася за захистом своїх житлових прав матеріали справи не містять.

Факт не проживання відповідачки у спірному будинку з осені 2017 року також підтверджується показами свідків, які були допитані в судовому засіданні судом першої інстанції, та не заперечується самою відповідачкою ОСОБА_2 .

За правилами пунктів 2, 3 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут, та припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Враховуючи, що ОСОБА_2 не є членом сім`ї власника будинку, спірним житлом не користується з осені 2017 року та право користування житловою площею - сервітут, що був встановлений в її інтересах на період перебування у шлюбі з сином позивача - ОСОБА_3 , припинився, тому зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 про вселення у спірне житло є безпідставними та до задоволення не підлягають.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції на вказане уваги не звернув, що призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення первісного позову ОСОБА_1 та відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 .

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про задоволенні первісного позову ОСОБА_1 та відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , з відповідача ОСОБА_2 та користь позивача ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені ним судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та за подання апеляційної скарги на рішення суду в сумі 1752,30 грн. (704,80 + 1057,50).

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Репало Дениса Олександровича - задовольнити.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 05 серпня 2019 року - скасувати та ухвалити по справі нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про вселення в житловий будинок відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1752 грн. 30 коп. витрат зі сплати судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: С.Б. Бутенко

Судді: С.А. Гальонкін

О.В. Чумак