Справа № 2-2655/11
Провадження № 4-с/761/210/2019
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2019 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Макаренко І. О.,

при секретарі судового засідання Шлапаковій А. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Києві скаргу Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит", заінтересовані особи - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , на постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС про відмову у відкритті виконавчого провадження, -

встановив:

У квітні 2016 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулось до суду зі скаргою на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - Відділ примусового виконання рішень), заінтересована особа - ОСОБА_1 , у якій просить визнати рішення державного виконавця щодо відмови у відкритті виконавчого провадження неправомірним; визнати неправомірною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень від 07 квітня 2016 року про відмову у відкритті виконавчого провадження; зобов`язати головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень прийняти до виконання виконавчий лист, виданий Шевченківським районним судом м. Києва № 2-2655/11 та відкрити виконавче провадження.

Скарга мотивована тим, що у Відділі примусового виконання рішень на примусовому виконанні перебуває виконавчий лист, виданий 13 травня 2014 року Шевченківським районним судом м. Києва про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» заборгованості за кредитним договором у розмірі 10 475 113,19 грн. та судових витрат за рішенням суду, яке набрало законної сили 15 липня 2013 року.

07 квітня 2016 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 травня 2014 року. Підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження став пропуск стягувачем встановленого законом строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, визначеного статтею 22 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Дії державного виконавця по відмові у відкритті виконавчого провадження заявник вважає такими, що не відповідають чинному законодавству України, оскільки виконавчий лист пред`явлено до виконання у строк, зазначений Законом, зважаючи на положення статті 23 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 серпня 2016 року скаргу задоволено частково.

Визнано неправомірним рішення головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень щодо винесення постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження від 07 квітня 2016 року, скасовано постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень про відмову у відкритті виконавчого провадження від 07 квітня 2016 року. У задоволенні решти скарги відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що виконавчий документ подавався стягувачем до виконання протягом 2014-2016 років, доказів, які б свідчили про те, що стягувач пропустив встановлений законом строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання під час розгляду скарги, отримано не було.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2017 року ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 16 серпня 2016 року скасовано та постановлено нову ухвалу, якою скаргу ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» залишено без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні скарги, апеляційний суд, зокрема, зазначив, що стягувачу неодноразово було відмовлено у відкритті провадження ще до 05 квітня 2016 року саме за пропуском строку, встановленого законом для пред`явлення виконавчого листа до виконання, що виключає можливість саме за вказаної обставини вважати, що пред`явленням виконавчого листа до виконання його строк перервався відповідно до статті 23 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Постановою Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 червня 2019 року ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 18 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва 29 липня 2019 року

призначено скаргу до розгляду, здійснено виклик учасників справи, визнано явку державного виконавця в судове засідання обов`язковою, зобов`язано державного виконавця надати в судове засідання завірену належним чином копію виконавчого провадження та її оригінал для огляду.

Скаржник Публічне акціонерне товариство "Банк "Фінанси та Кредит" представника до суду не направило, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлене належно.

Державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, будучи належно повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, до суду не з`явився, причини неявки не повідомив.

Заінтересовані особи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , при тому, що належним чином повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи, до зали судових засідань не прибули, причини неявки суду не відомі.

Відповідно до ч.2 ст. 450 ЦПК України, неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Фіксування судового засідання технічними засобами не здійнювалося, що узгоджується з вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України.

Судом встановлено, що 17 жовтня 2012 року Шевченківським районним судом м. Києва ухвалено рішення про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» заборгованості за кредитним договором в розмірі 10 475 113,19 грн та судових витрат.

13 травня 2014 року на виконання вказаного рішення суду, видано виконавчий лист із зазначенням дати набрання рішення законної сили 15 липня 2013 року та строку пред`явлення виконавчого листа до виконання до 15 липня 2014 року.

05 квітня 2016 року ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» звернувся до Відділу примусового виконання рішень з заявою про примусове виконання за виконавчим листом № 2-2655/11 про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» заборгованості за кредитним договором в розмірі 10 475 113,19 грн та судових витрат за рішенням суду, яке набрало законної сили 15 липня 2013 року.

07 квітня 2016 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень постановою відмовлено у відкритті виконавчого провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 26 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у зв`язку з пропуском строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

З матеріалів справи вбачається, що зазначений виконавчий лист предявлявся до виконання неодноразово. Постановами державного виконавця від 09 жовтня 2015 року, 13 листопада 2015 року у відкритті виконавчого провадження було відмовлено на підставі п. 1 ч.1 статті 26 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, через пропуск строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Вказані постанови сторонами не оскаржувалися, тому є чинними та презюмовано законними.

Відповідно до ч.5 ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

У п. 9 ч.3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Строки пред`явлення виконавчих документів до виконання встановлені в ст. 22 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Згідно з п. 2 ч.1 ст. 22 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби (частина перша статті 25 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Ст. 23 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, врегульовано випадки переривання строку давності пред`явлення виконавчого документа до виконання, зокрема, вказано, що строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються пред`явленням виконавчого документа до виконання (п. 1 ч.1 ст. 22 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

При цьому, відповідно до ч.2 ст. 23 Закону України «Про виконавче провадження». у наведеній редакції, після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.

З системного аналізу вказаних норм вбачається, що строк пред`явлення виконавчого документа до виконання переривається лише пред`явленням виконавчого документа до виконання в межах строку, встановленого для такого пред`явлення. Тобто перервано може бути строк, який не пропущено.

За змістом положень ст. 26 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі, зокрема, пропуску встановленого строку пред`явлення документів до виконання.

Доказів того, що виконавчий лист від 13 травня 2014 року з кінцевим строком пред`явлення до виконання - 15 липня 2014 року, вперше було подано для виконання (пред`явлено) до спливу цього строку, матеріали справи не містять.

Пред`явлення зазначеного виконавчого листа до виконання у жовтні та в листопаді 2015 року, після спливу строку пред`явлення його до виконання (15 липня 2014 року), строку пред`явлення не перериває.

Крім того, у прийнятті до виконання спірного виконавчого документа органом ДВС відмовлялося тричі саме з підстав пропущення строку пред`явлення виконавчого документа.

Як вбачається з матеріалів справи, дії державного виконавця по двох попередніх відмовах стягувачем не оскаржувалися.

Отже, головний державний виконавець, відмовляючи у прийнятті до виконання виконавчого листа № 2-2655/11 про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» заборгованості за кредитним договором в розмірі 10 475 113,19 грн. та судових витрат, виданого 13 травня 2014 року Шевченківським районним судом м.Києва, діяв в межах наданих йому повноважень та в рамках закону.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України, в редакції, чинній на момент звернення стягувача зі скаргою до суду, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно зі ст.451 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

З огляду на викладене та керуючись ст.ст.22, 23, 26 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження», в редакції від 28.12.2015 року, ст. 383 ЦПК України, в редакції від 01.04.2016 року, ст.ст.258 - 261, 451 ЦПК України, суд,

ухвалив:

У задоволенні скарги Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" на постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС про відмову у відкритті виконавчого провадження, заінтересовані особи - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , - відмовити.

Відповідно до п. 15.5 розділу 15 XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, ухвала суду може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя