суддіВерховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Усика Г. І.
справа № 753/9811/14-ц
провадження № 61-825св 18
за позовом Приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» (далі - ПрАТ «ФФ «Дарниця») до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу квартири, за касаційною скаргою ПрАТ «ФФ «Дарниця» на рішення Апеляційного суду міста Києва від 07 грудня
2017 року у складі колегії суддів: Волошиної В. М., Панченка М. М., Слюсар Т. А.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року касаційну скаргу ПрАТ «ФФ «Дарниця» задоволено частково. Заочне рішення Дарницького районного суду
м. Києва від 18 грудня 2014 року та рішення Апеляційного суду міста Києва
від 07 грудня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
2013 року у справі № 22-796-2658.
Натомість, з рішення Апеляційного суду міста Києва від 13 лютого 2013 року у справі № 22-796-2658 убачається, що предмет позову в цій справі стосувався усунення перешкод у користуванні власністю, зобов`язання вчинити певні дії та письмово повідомити Сьому Київську державну нотаріальну контору про повну сплату власниками квартири її вартості. У мотивувальній частині рішення апеляційний суд не надавав оцінку довідці ПрАТ «ФФ «Дарниця» від 07 вересня 2012 року про наявність у відповідачів заборгованості за договором купівлі-продажу квартири у розмірі 9 778,00 дол. США, а лише вказав, що позивачі не надали доказів на її спростування. Рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2012 року у справі
Посилаючись на те, що суд першої інстанції встановив обставини справи на підставі судових рішень, що не мають преюдиційного значення, а суд апеляційної інстанції, не надавши правової оцінки мотивам, якими керувався суд першої інстанції, дійшов висновку про те, що застосування еквіваленту гривні до іноземної валюти на час укладення договору купівлі-продажу не було передбачене нормами ЦК Української РСР, та неповно встановив обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, зокрема, не надав належної правової оцінки змісту укладеного між сторонами договору купівлі-продажу, Верховний Суд дійшов висновку, що ухвалені судами попередніх інстанцій судові рішення не можуть вважатися законними та обгрунтованими, а тому підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
З таким висновком Верховного Суду не погоджуюся, у зв`язку з чим, відповідно до частини третьої статті 35 ЦПК України викладаю окрему думку.
Вважаю, що касаційна скарга ПрАТ «ФФ «Дарниця» підлягала задоволенню, рішення Апеляційного суду міста Києва від 07 грудня 2017 року скасуванню, з залишенням у силі рішення Дарницького районного суду міста Києва
від 18 грудня 2014 року, з таких підстав.
Судами попередніх інстанцій установлено, що 06 лютого 1997 року між Закритим акціонерним товариством «Фармацевтична Фірма «Дарниця», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .
Пунктами 4, 5 договору передбачено, що продаж квартири здійснено за
32 693 грн 00 коп., що на момент здійснення операції складало 16 877 умовних одиниць за курсом Національного банку України (далі - НБУ) на день укладання договору, які покупець зобов`язувався виплатити продавцю протягом п`ятнадцяти років з моменту укладання договору, тобто до 06 лютого 2012 року.
Посилаючись на те, що на порушення умов договору, відповідачі не сплатили повної вартості квартири, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з відповідачів грошові кошти у розмірі 162 507,82 грн, з урахуванням трьох процентів річних, нарахованих відповідно до статті 625 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України).
Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18 грудня
2014 року позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПрАТ «ФФ «Дарниця» заборгованість за договором купівлі-продажу квартири
від 06 лютого 1997 року в розмірі 162 507,82 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 13 лютого 2013 року у справі № 22-796-2658, що набрало законної сили, встановлено обставини, які мають преюдиційне значення у справі, а саме, що належним виконанням відповідачами грошових зобов`язань є сплата позивачеві коштів у національній валюті України у сумі, що на день сплати відповідає еквіваленту визначеної вартості квартир в умовних одиницях, перерахованої у гривні за курсом долара США до гривні на день здійснення платежів, заборгованість відповідачів з оплати вартості квартири становить 9 778,00 дол. США.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 07 грудня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задоволено. Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що встановивши погодження сторонами в договорі купівлі-продажу грошового еквіваленту в умовних одиницях здійснюваної у національній валюті купівлі-продажу квартири, місцевий суд не звернув увагу, що в пункті 4 договору купівлі-продажу квартири сторони визначили еквівалент вартості квартири на день укладення договору, тобто

06 лютого 1997 року, а тому відповідачі сплатили вартість придбаної ними квартири у повному обсязі.

Касаційна скарга ПрАТ «ФФ «Дарниця» мотивована тим, що апеляційний суд, у порушення вимог частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року, не взяв до уваги обставини, встановлені рішенням Апеляційного суду міста Києва

від 13 лютого 2013 року у справі №22-796-2658, зокрема, що належним виконанням зобов`язання за укладеним між сторонами договором купівлі-продажу квартири необхідно вважати сплату суми у гривні, яка розраховується виходячи з еквіваленту вартості квартири, зазначеного у договорі в умовних одиницях, перерахованого у гривню за курсом НБУ до долара США на день платежу. Аналогічного висновку дійшов Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у рішенні від 11 липня 2012 року (справа № 6-26110св12). Верховний Суд України у постанові від 30 травня 2012 року у справі № 6-29цс12, що розглядалася між тими ж сторонами щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та пункту договору щодо вартості квартири в умовних одиницях, вказав, що законом не заборонено визначення розміру вартості квартири в іноземній валюті. Ураховуючи інфляційні процеси в Україні та надаючи покупцю розстрочку платежу залишку вартості квартири на 15 років, позивач мав правомірні сподівання отримати грошові кошти (гривні) відповідно до еквіваленту у доларах США на день платежу, а не на день укладення договору, а тому позбавлення його такого права судовим рішенням є невиправданим та непропорційним втручанням у мирне володіння його майном, з метою зменшення можливих ризиків від знецінення національної валюти зазначив у договорах купівлі-продажу ціну квартир у національній валюті з прив`язкою її до грошового еквівалента в умовних одиницях, під якими розумілися долари США, як стабільна валюта, що не суперечить практиці укладення договорів та правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 761/1617/15-ц.

В цьому аспекті також апеляційний суд не урахував висновки Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні від 01 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України», який у пункті 24 зазначив, що зважаючи на специфічні обставини справи, заявник має вважатися таким, що має законні сподівання щодо прибутку відповідно до положення угоди про доларовий еквівалент, що може вважатися правом власності відповідно до положень статті 1 Першого протоколу, наданого йому за договором з Управлінням.

З матеріалів справи убачається, що суди попередніх інстанцій надали неоднакове тлумачення пунктів 4 та 5 договору купівлі-продажу та по-різному застосували положення статті 169 ЦК Української РСР та частин першої і другої статті 533 діючого ЦК України.

Відповідно до пункту 4 договору купівлі-продажу, продаж квартири здійснено за 32 693,00 грн, що на момент здійснення операції складає 16 877 умовних одиниць за курсом НБУ на день укладення договору.

Покупець повинен сплатити продавцю повну вартість квартири протягом

15 років з моменту укладення договору (пункт 5 договору).

Іншого порядку визначення оплати вартості квартири умови договору не містять, а тому з`ясовуючи сутність передбаченого пунктом 4 договору порядку розрахунку між сторонами, необхідно виходити з передбаченого у таких випадках порядку розрахунку, визначених законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до статті 169 ЦК Української PCP, чинної на час укладення спірного договору, грошові зобов`язання повинні бути виражені і підлягають оплаті в національній валюті. Вираження і оплата грошових зобов`язань в іноземній валюті допускається лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною першою статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено, що валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, якщо інше не передбачено Декретом, іншими актами валютного законодавства.

Аналіз зазначених норм законодавства дає підстави для висновку, що законом передбачено обов`язковість здійснення платежів на території України в національній валюті, однак він не містить прямої заборони на використання іноземної валюти в розрахунках при визначенні розміру грошових зобов`язань.

Відповідно до частини другої статті 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Частиною другою статті 533 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, як на час укладення спірного договору, так і на час його виконання, законом був передбачений однаковий порядок розрахунків, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент у іноземній валюті.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 13 лютого 2013 року в справі

№ 22-796-2658 за позовом, у тому числі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ПрАТ

«ФФ «Дарниця» про усунення перешкод у користуванні власністю та зобов`язання вчинити дії, встановлено, що належним виконанням зобов`язань за договором купівлі-продажу слід вважати таку сплату суми у гривнях, яка розраховується виходячи з еквіваленту вартості квартир, зазначених у договорах в умовних одиницях, перерахованого у гривню за курсом долару США до гривні на день здійснення платежів.

Зазначеним судовим рішенням, що набрало законної сили, встановлено, що

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на виконання умов договору купівлі-продажу квартири здійснили виплати на загальну суму 7 485 доларів США з урахуванням курсу долара США до гривні на день здійснення платежів, заборгованість зі сплати вартості квартири становить 9 778 доларів США, що підтверджується довідкою ПрАТ «ФФ «Дарниця» від 07 вересня 2012 року, яку позивачі не спростували.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України (у редакції, чинній на день ухвалення рішення судом апеляційної інстанції) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Верховний Суд дійшов висновку, що суд першої інстанції неправильно застосував зазначену норму процесуального закону, у зв`язку з чим встановив обставини, необхідні для вирішення спору у цій справі, на підставі судового рішення, що не має преюдиційного значення, оскільки аналіз змісту рішення Апеляційного суду міста Києва від 13 лютого 2013 року у справі №22-796-2658 свідчить про те, що предмет позову у цій справі є іншим, зокрема стосувався усунення перешкод у користуванні власністю та зобов`язання відповідача повідомити Сьому київську державну нотаріальну контору про те, що власники квартири сплатили повну її вартість. При цьому апеляційний суд, пославшись на довідку ПрАТ «ФФ «Дарниця» від 07 вересні 2012 року щодо наявної у відповідачів заборгованості в сумі

9 059,00 доларів, не надав їй відповідної оцінки, а лише вказав на те, що позивачі не надали доказів на її спростування.

Такого висновку касаційний суд, на мою думку, дійшов внаслідок неправильного тлумачення частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року та обставин, які були встановлені апеляційним судом у наведеному вище судовому рішенні.

Преюдиційні обставини - обставини, встановлені судовим рішенням у цивільні, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, що якої встановлено ці обставини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неповно. У такий спосіб законодавець прагне забезпечити єдність судової практики та запобігти протилежних за змістом судових рішень.

Сама по собі неоднаковість предметів позову не може бути підставою для висновку про те, що встановлені судом обставини в одній справі не мають преюдиційного значення для іншої справи, якщо вони стосуються з`ясування одних і тих же обставин, що мають істотне значення, з участю цих же сторін. Посилання на те, що в мотивувальній частині рішення від 13 лютого 2013 року, апеляційний суд не надав оцінку довідці ПрАТ «ФФ «Дарниця»від 07 вересня

2012 року, фактично зводиться до оцінки судом касаційної інстанції судового рішення, що набрало законної сили. Зазначене суперечить принципу правової певності, що є одним із основних елементів верховенства права, який серед іншого передбачає, що рішення суду, що набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

У справі, що є предметом перегляду суду касаційної інстанції, при укладенні договору купівлі-продажу сторони визначили еквівалент національної грошової одиниці в іноземній валюті - умовна одиниця, маючи на увазі долар США. Іншого порядку проведення розрахунку за квартиру умови договору та матеріали справи не містять, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що з відповідача належить стягнути суму заборгованості у гривнях, визначену за офіційним курсом до долара США на день платежу.

Зазвичай в Україні під умовними одиницями розуміються долари США, як найбільш розповсюджена і застосовувана іноземна валюта, до якого в основному прирівнюється національна грошова одиниця. Тлумачення умовних одиниць надано Верховним Судом України у справі №6-24458св08 від 18 лютого 2009 року.

Про такий порядок розрахунків свідчить і укладена додаткова угода до договору купівлі-продажу від 14 лютого 1997 року, якою сторони визначили, що розмір щомісячної виплати встановлюється виходячи з еквіваленту умовних одиниць в національній валюті України за курсом НБУ на момент виплати, яку покупець сплачуватиме протягом 15 років. У грудні 2009 року зазначена додаткова була визнана недійсною рішенням Дніпровського районного суду м. Києва, у зв`язку з тим, що не була нотаріально посвідчена. Разом з тим, до набрання рішенням суду законної сили сторони її виконували, що у сукупності з іншими у справі доказами свідчить про узгодження ними як вартості квартири, так і порядку її оплати.

За таких обставин, обгрунтованими є доводи касаційної скарги ПрАТ

«ФФ «Дарниця» про те, що укладаючи договір купівлі-продажу в еквіваленті до долара США, як стабільної іноземної валюти, та надаючи відповідачу розстрочку на 15 років у виплаті вартості квартири, позивач мав правомірні сподівання отримати грошові кошти (гривні) відповідно до еквіваленту у доларах США на день платежу, а не на день укладення договору.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, застосував норми матеріального і процесуального права, та дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ПрАТ «ФФ «Дарниця». Натомість, апеляційний суд наведені обставини не урахував, вдався до переоцінки доказів, які не грунтуються на матеріалах справи та положеннях діючого законодавства.

З урахуванням наведеного, вважаю, що касаційна скарга ПрАТ «ФФ «Дарниця» підлягала задоволенню, рішення Апеляційного суду міста Києва від 07 грудня

2017 року скасуванню, а рішення Дарницького районного суду м. Києва

від 18 грудня 2014 року необхідно було залишити в силі.

Суддя: Г. І. Усик