Дата документу 31.10.2019
Справа № 334/8426/18
Провадження № 2/334/1314/19
31 жовтня 2019 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Баруліної Т.Є.;
при секретарі Сагайдак Г.В.;
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Дніпровський РВ у м. Запоріжжя Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області про усунення перешкод в здійсненні права власності, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням
Позивачці ОСОБА_1 на праві власності належить 7/25 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі Свідоцтва про право власності № 572 від 05.05.1990 року, виданого Міськжитлоуправління виконкому Запорізької міської ради народних депутатів, право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20.03.2018 року.
Позивачка на законних підставах набула право власності на вказану частину житлового будинку, однак позивачка позбавлена можливості вільно користуватись будинком через те, що у зазначеному житловому приміщенні окрім неї, її дочки ОСОБА_3 та онуки ОСОБА_4 , також зареєстрований відповідач по справі, ОСОБА_2 , колишній чоловік дочки, з яким шлюб було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25.11.2016 року. на даний час відповідач зібрав свої речі, документи та виїхав з будинку на інше місце проживання.
На теперішній час відповідач залишається зареєстрованим в квартирі позивачки, при цьому житлово-комунальні послуги не сплачує, в утриманні будинку участі не приймає, житлом не цікавиться, тому позивачка була вимушена звернутись до суду з даним позовом з метою захисту свого порушеного права та просить суд усунути їй перешкоди у здійсненні права власності шляхом визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в АДРЕСА_1 .
Справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Сторони повідомлені про дату розгляду справи та наданий час для подання відзиву та заперечень.
Позивачка в судовому засіданні підтримала позовні вимоги у повному обсязі, наполягає на задоволенні позову.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце слухання справи був повідомлений вчасно за місцем реєстрації рекомендованою кореспонденцією.
Представник третьої особи до судового розгляду надав суду письмову заяву про розгляд справи без їх участі на розсуд суду.
Свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в судовому засіданні підтвердили обставини, викладені в позовній заяві.
Суд вважає можливим, за згодою позивача, провести заочний розгляд справи на підставі матеріалів справи відповідно до ст.280 ЦПК України, за відсутності відповідача.
Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Судом встановлено, що 7/25 частин житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності № 572 від 05.05.1990 року, виданого Міськжитлоуправління виконкому Запорізької міської ради народних депутатів, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20.03.2018 року та зареєстроване в ЗМБТІ згідно Реєстраційного напису в реєстровій книзі №21 за реєстровим № 5022 від 05.07.1990 року (а.с.6,7).
За вказаною адресою окрім позивачки зареєстровані і проживають, її дочка ОСОБА_3 та онука ОСОБА_4 , а також зареєстрований відповідач по справі ОСОБА_2 , колишній зять позивачки.
25.11.2016 року шлюб ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя №2/334/3050/16 (334/6038/16-ц), сторони разом не проживають, однак відповідач ОСОБА_2 по теперішній час залишається зареєстрованим у вказаній квартирі, що підтверджується копією паспорту відповідача (а.с.10,11).
Факт не проживання відповідача ОСОБА_2 за адресою, АДРЕСА_1 , підтверджується Довідкою №5 голови квартального комітети №70 від 16.10.2018 року (а.с.8).
Також факт не проживання ОСОБА_2 за адресою, АДРЕСА_1 підтверджується поясненнями свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , які були допитані у судовому засіданні.
Однак, колишній зять власника квартири на теперішній час добровільно не знявся з реєстраційного обліку та залишається зареєстрованим в будинку позивачки.
Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним
Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше, ніж з підстав і в порядку визначеним законом.
Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно до ч. 1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Наявність реєстрації відповідача у квартирі АДРЕСА_2 приводить до обмеження права власності позивача, що виражається в неможливості розпорядитись об`єктом власності на свій розсуд.
Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно до ч. 1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.
Відповідно до ст.39 1ЦК України,власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла.
З`ясувавши обставини справи, вислухавши пояснення позивачки та свідків по справі та оцінивши сукупність наданих суду доказів, суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_2 , був зареєстрований в даному житловому приміщенні як чоловік дочки (зять) позивача та втратив право користування даним житлом, оскільки шлюб між ними розірвано, з 2017 року відповідач в квартирі не проживає, його речі в квартирі відсутні, але добровільно з реєстраційного обліку не знявся, та залишається зареєстрованим в спірній квартирі, жодних зобов`язань пов`язаних з утриманням житла відповідач не несе, ним не користується, повністю припинив виконувати обов`язки, пов`язані з утриманням, оплатою житлового приміщення, не цікавиться спірним приміщенням.
Право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підстав, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є колишнім чоловіком дочки (зятем) позивачки, вселився у спірну квартиру в якості члена сім`ї її дочки і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.
Право користування житловою площею - сервітут було встановлено для відповідача тимчасово на період перебування у шлюбі з позивачкою і припинилось після розірвання цього шлюбу.
Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Якщо відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.
Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідач не є членом сім`ї позивача, спільним побутом із позивачем не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої ст.406 ЦК України.
Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі №6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстрації місця проживання залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України.
Згідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Таким чином, з`ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.
Керуючись Конституцією України, ст. ст.10, 12, 13, 18, 76, 81, 83, 89, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 280-281, 354 ЦПК України, ст. ст. 317, 319, 346, 383, 391, 406 ЦК України, суд -
Позов ОСОБА_1 - задовольнити.
Усунути перешкоди ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , в користуванні будинком АДРЕСА_1 , що належить їй на праві приватної власності, шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , таким, що втратив право користування вищевказаним будинком.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
З повним текстом рішення сторони можуть ознайомитись - 08.11.2019 р.
Суддя: Баруліна Т. Є.