ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер справи: 766/6729/18 Головуючий в І інстанції: Прохоренко В.В.
Номер провадження: 22-ц/819/1469/19 Доповідач: Майданік В.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2019 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Майданіка В.В.,

суддів: Кутурланової О.В.,

Орловської Н.В.

секретар Прушинська О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Старюка Віталія Анатолійовича, діючого від імені ОСОБА_1 , на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 08 липня 2019 року, у складі судді Прохоренко В.В., у справі за позовом адвоката Старюка Віталія Анатолійовича, діючого від імені ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (третя особа ОСОБА_6 ) про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, та виселення,

В С Т А Н О В И В :

18 квітня 2018 року адвокат Старюк Віталій Анатолійович, діючий від імені ОСОБА_1 , звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в якому просив:

--- визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинку АДРЕСА_1 ;

--- виселити вказаних осіб з вказаного житлового будинку.

Позовні вимоги, пославшись, зокрема, на ч.1 ст.317, ч.1 ст.319, ч.1 ст.316, ч.1 ст.ст.321, 383, 391, ч.1 ст.405, ч.2 ст.406 ЦК України, ч.ч.1 і 4 ст.156 ЖК УРСР, ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", обґрунтував наступним.

Позивачу на підставі двох договорів дарування від 24.07.2017 року, посвідчених приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Маковецькою О.А., зареєстрованих в реєстрі №3171 та № 3172, належить на праві власності житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 . У вказаному будинку зареєстровані відповідачі по справі, які не є членами сім`ї позивача, однак продовжують проживати в ньому та не несуть витрати щодо його утримання. Відповідачі відмовляються звільнити приміщення та знятися з реєстрації, чим порушують права власника на вищевказане майно.

Посилаючись на вказане, просив задовольнити позов.

Заочним рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 25 червня 2018 року позов був повністю задоволений.

Ухвалою вказаного суду від 18 жовтня 2018 року за заявою адвоката Радіновича Володимира Ігоровича, діючого від імені відповідача ОСОБА_2 , про перегляд заочного рішення вказане заочне рішення було скасовано.

У своєму відзиві на позовну заяву адвокат Радінович Володимир Ігорович, діючий від імені відповідача ОСОБА_2 , просить в позові відмовити, посилаючись на його необгрутованість. При цьому вказав, що спірний будинок первісно належав його довірителю на підставі договору дарування від 02.09.1996 року.

17 жовтня 2014 року між нею та ОСОБА_6 було укладено договір позики, за яким ОСОБА_6 нібито надав їй грошові кошти в розмірі 314 814,50 грн, що станом на день укладання договору складає 24 310 дол. США. Однак, насправді ОСОБА_6 позичив їй лише 13 000 дол. США. Позика в розмірі 13 000 дол. США була усно обумовлена між сторонами ще до укладення договору.

17 жовтня 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 з метою забезпечення виконання грошового зобов`язання за договором позики уклали також іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_2 передала в іпотеку належне їй нерухоме майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1

ОСОБА_2 повернула ОСОБА_6 обумовлені 13 930 дол. США, однак у вересні 2016 року ОСОБА_6 почав вимагати повернення суми в розмірі 24 310 дол. США, мотивуючи це тим, що дана сума складається із 13 000 дол. США позики та відсотків за позикою.

22 вересня 2016 року, використавши іпотечний договір, посилаючись на наявність заборгованості, ОСОБА_6 набув право власності на будинок, який був предметом іпотеки.

В подальшому він здійснив відчуження 1/2 частини вказаного будинку позивачу, тобто він не є одноосібним власником будинку, а тому може ставити свої вимоги лише стосовно своєї частини будинку. Відповідачі ж, проживаючи в будинку, справно сплачують за спожиті комунальні послуги.

Крім того, наразі у його довірителя та інших відповідачів відсутнє інше житло, а тому в разі задоволення позову вони можуть стати бездомними.

На підставі викладеного просив відмовити в позові.

Ухвалою суду від 12 листопада 2018 року до участі у розгляді справи в якості третьої особи було залучено ОСОБА_6 .

Оскаржуваним рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 08 липня 2019 року позовні вимоги було задоволено частково. Суд вирішив:

--- визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 ;

--- стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір у розмірі 704,80, тобто по 176,20 грн. з кожного;

--- в решті позову відмовити.

У своїй апеляційній скарзі адвокат Старюк Віталій Анатолійович, діючий від імені ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, просить вказане рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про виселення та стягнення судових витрат скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення про виселення відповідачів з житлового будинку АДРЕСА_1 та стягнення з них на користь позивача судових витрат. Зокрема, вказав, що суд не звернув уваги на те, що правовідносини, які вникли між сторонами, жодним чином не пов`язані з іпотекою, оскільки позивач придбав будинок у ОСОБА_6 на підставі договорів купівлі-продажу, а не на підставі іпотеки. А тому позивач не зобов`язаний надавати суду докази направлення відповідачам вимогу про звільнення житлового будинку, оскільки цей обов`язок передбачений лише Законом України "Про іпотеку". При укладанні договорів позивач був ознайомлений з вимогою, яка направлялась відповідачам щодо добровільного виселення, між позивачем та відповідачем була розмова, під час якої відповідачі обіцяли виселитися до лютого 2018 року, однак цього не зробили. Також зазначив, що судом, який робить посилання на ст.109 ЖК УРСР щодо неможливості виселення громадян без надання іншого житлового приміщення, не було враховано і того, що для проживання відповідачів позивачем було укладено договір оренди, однак вони від наданого житла відмовились. Крім того, вказав, що судом не було стягнуто з відповідачів на користь позивача судові витрати, які він поніс під час розгляду справи, хоча в матеріалах справи наявні відповідні докази, які судом проігноровано.

Отже, рішення суду оскаржується в частині відмови в задоволенні позову про виселення та стягнення судових витрат й не оскаржується в частині задоволення вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

У своєму відзиві адвокат Шандер К.І., діючий від імені відповідача ОСОБА_2 , просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Справу вдруге було призначено до апеляційного розгляду на 12.11.2019 року о 09-00 годині, однак позивач та його представник адвокат Старюк В.А., який одночасно є третьою особою, а також відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились. ОСОБА_5 та ОСОБА_3 у своїх заявах просять розглянути справу за їх відсутності, решта ж не повідомили суд про причини неявки. При цьому в суд з`явився представник ОСОБА_2 адвокат Шандер К.І. Враховуючи вказане, апеляційний суд вважає причину неявки в судове засідання вказаних осіб неповажною, вважає, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка вказаних осіб не перешкоджає розгляду справи, а тому ухвалив розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

З матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається таке.

Відповідно до нотаріально посвідченого іпотечного договору від 17.10.2014 року, укладеного між ОСОБА_6 (іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (іпотекодавець), остання передала в іпотеку належне їй на праві власності на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 02.09.1996 року нерухоме майно, а саме житловий будинок АДРЕСА_1 .с.131-134).

Згідно пункту 1.2 вказаного іпотечного договору за домовленістю сторін на момент укладення цього договору предмет іпотеки, зазначений у пункті 1.1 цього договору, оцінено за згодою сторін (заставна вартість) у сумі 323 750 грн. Іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання грошового зобов`язання за договором позики, укладеним 17 жовтня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , згідно якого ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 314 814,50 грн, що станом на день укладення договору складає 24 310 дол. США.

За пунктом 2.1.2 вказаного іпотечного договору у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язань за договором позики, а у разі невиконання позичальником цієї вимоги звернути стягнення на предмет іпотеки.

Згідно інформаційної довідки щодо об`єкта нерухомого майна з різних реєстрів (Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна), сформованої 26.09.2016 року 16 вересня 2016 року державним реєстратором: приватним нотаріусом Нікодон О.О. було зареєстровано право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 Підставою виникнення права власності є іпотечний договір від 17 жовтня 2014 року (а.с.145-147).

За нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, укладеним 24.07.2017 року між продавцем ОСОБА_6 та покупцем ОСОБА_1 і зареєстрованим в реєстрі №3171, продавець передає у власність, а покупець приймає у власність 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 та сплачує за неї обговорену грошову суму 40000,00грн (а.с.39-40).

Відповідно до п.1.2. вказаного договору 1/2 частка житлового будинку належить продавцю на підставі іпотечного договору, посвідченого 17.10.2014 року за №1554 приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Нікодон О.О.

За іншим нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, укладеним 24.07.2017 року між продавцем ОСОБА_6 та покупцем ОСОБА_1 і зареєстрованим в реєстрі №3172, продавець передає у власність, а покупець приймає у власність 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 та сплачує за неї обговорену грошову суму 40000,00грн (а.с.37-38).

Відповідно до п.1.2. вказаного договору 1/2 частка житлового будинку належить продавцю на підставі іпотечного договору, посвідченого 17.10.2014 року за №1554 приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Нікодон О.О.

Згідно інформаційної довідки щодо суб`єкта з різних реєстрів (Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна), сформованої 12.07.2018 року на підставі двох договорів дарування від 24.07.2017 року, посвідчених приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Маковецькою О.А., зареєстрованих в реєстрі №3171 та № 3172, позивачу ОСОБА_1 належить на праві власності житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 (а.с.70-71).

Відповідно до 4-х інформаційних довідок щодо суб`єкта з різних реєстрів (Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна), сформованих відповідно 12, 13, 13 та 17 липня 2018 року у ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відсутнє інше житло (а.с.66, 67, 69, 68).

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання від 17.10.2014 року реєстрацією місця проживання ОСОБА_2 та членів її сім`ї ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 є АДРЕСА_1 (а.с.43).

За копіями розрахункових, абонентських книжок, квитанцій відповідачі вносять кошти за спожиті комунальні послуги (а.с.72-85). Це сторонами не оспорюється.

Отже, у цій справі встановлено і це ніким не оспорюється, що іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про виселення відповідачів, суд першої інстанції виходив з встановленого ст.109 ЖК УРСР правила про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. При цьому зазначив, що вказана норма закону є наслідком передбаченого п.2 ст.1 Першого протоколу Конвенції права держави на здійснення контролю за використанням майна шляхом уведення в дію "законів" і що за практикою ЄСПЛ для втручання у права особи має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання пропорційним законній меті. Також суд виходив з того, що при реалізації предмета іпотеки ОСОБА_6 мав виконати вимоги ч.2 ст.109 ЖК УРСР (надання іншого жилого приміщення при виселенні), виходив з обізнаності позивача при купівлі будинку про обтяження у вигляді наявності осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні. Відповідно суд виходив з права позивача на часткове поновлення своїх прав шляхом звернення з відповідним позовом до продавця. Також суд виходив з того, що держава цілеспрямовано вносила законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України, щодо виселення, які пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитами, наданими в іноземній валюті та забезпеченими іпотекою. Крім того, суд виходив з ненадання позивачем доказів направлення відповідачам вимоги про звільнення житлового будинку.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він є правильним по суті і до нього він дійшов при повному та всебічному дослідженні обставин справи та давши належну оцінку зібраним у справі доказам. Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував до цих правовідносин норми матеріального права, які їх регулюють, і вирішив справу з дотриманням норм процесуального права.

Згідно зі ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством.

За положеннями ст.109 вказаного Кодексу:

--- виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом (ч.1);

--- громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (ч.2);

--- звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (ч.3).

Таким чином, ч.2 ст.109 ЖК України установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Як проголошено у ст.3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ч.1 ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч.1 ст.129 Конституції України).

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) та від 10 квітня 2019 року у справі № 661/2226/16-ц (провадження № 61-1774св17).

Як вже зазначалось, житловий будинок, відносно якого пред`явлено позов до відповідачів про виселення з нього, придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. А тому в рішенні суду повинно бути зазначено постійне жиле приміщення, що надається відповідачам, яких виселяють. Однак, позивачем цього зроблено не було, ним не було зазначено постійне жиле приміщення, що надається відповідачам, яких виселяють.

При апеляційному розгляді справи відповідачка ОСОБА_2 вказала, що вона та інші відповідачі не погоджуються вселятися в інше житлове приміщення, запропоноване позивачем в апеляційній скарзі (4-кімнатна квартира АДРЕСА_2 ), оскільки його не можна вважати постійним жилим приміщенням, що надається особі, яку виселяють.

Крім того, слід зазначити, що в судовому засіданні при апеляційному розгляді до справи за клопотанням адвоката Шандера К.І., діючого від імені відповідача ОСОБА_2 , було долучено інформаційну довідку №188342562 з різних реєстрів щодо нерухомого майна, а саме щодо будинку АДРЕСА_1 . При цьому адвокат вказав, що вказану довідку він отримав цього ж дня вранці (12.11.2019 року), щоб перевірити інформацію про відчуження позивачем вказаного будинку, і з`ясувалось, що вказана інформація підтвердилась.

Відповідно до вказаної довідки від 12 листопада 2019 року державним реєстратором: приватним нотаріусом Маковецькою О.А. було зареєстровано 06.11.2019 року (двічі по 1/2 частці) право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_7 . Підставою виникнення права власності є договір іпотеки від 15 серпня 2019 року.

Тобто, на сьогоднішній день позивач вже не є власником вказаного будинку.

Отже, суд повно, всебічно дослідив обставини справи та, давши належну оцінку зібраним доказам по справі, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову в частині виселення.

Разом з тим, стягуючи з відповідачів на користь позивача судові витрати в розмірі 704,80грн, тобто лише у розмірі сплаченого судового збору, та вважаючи при цьому, що в порушенням вимог ст.137 ЦПК України позивачем, яким надано до суду копію договору від 06.07.2017 року та детальний розрахунок витрат на правничу допомогу, не надано квитанції про сплату вказаних витрат, що не дає суду підстав для вирішення питання про розподіл даних витрат позивача між сторонами, суд першої інстанції не врахував, що в матеріалах справи наявна копія квитанції про сплату позивачем адвокату Старюку В.А. 5000,00грн за представлення інтересів у суді (а.с.46).

А тому вказані витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 5000,00грн повинні бути предметом розгляду з точки зору їх розподілу між сторонами.

Згідно ст.133 вказаного Кодексу судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч.1). До останніх належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3).

За положеннями ст.137 вказаного Кодексу:

--- витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч.1);

--- за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч.2);

--- для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3);

--- розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4);

--- у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5);

--- обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.6).

Відповідно до ст.141 вказаного Кодексу ("Розподіл судових витрат між сторонами"):

--- судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1);

--- інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову на відповідача;

2) у разі відмови в позові на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2).

Згідно з положеннями ст.135 ЦПК України:

--- сума забезпечення витрат на професійну правничу допомогу визначається судом з урахуванням приписів ч.4 ст.137, ч.7 ст.139 та ч.3 ст.141 цього Кодексу, а також їх документального обґрунтування (ч.5);

--- у разі невнесення у визначений судом строк коштів для забезпечення витрат на професійну правничу допомогу суд за клопотанням відповідача має право залишити позов без розгляду (ч.6);

--- у випадку задоволення позову суд ухвалює рішення про повернення внесеної суми позивачу, а у випадку відмови у позові, закриття провадження у справі, залишення позову без розгляду про відшкодування за її рахунок витрат відповідача повністю або частково, в порядку, передбаченому ст.ст.141, 142 цього Кодексу. Невикористана частина внесеної позивачем суми повертається позивачу не пізніше 5 днів з дня вирішення питань, зазначених у цій частині, про що суд постановляє ухвалу (ч.7).

При розгляді цієї справи в суді першої інстанції інтереси позивача ОСОБА_1 представляв адвокат Старюк В.А. на підставі Договору про надання правової допомоги від 26.07.2017 року (а.с.45), довіреності (а.с.287).

За положенням вказаного Договору розмір гонорару адвокату визначається за домовленістю сторін з урахуванням відповідних чинників (п.5.).

Позивач сплатив адвокату Старюку В.А. за надання професійної правничої допомоги 5000,00грн (а.с.46).

Матеріали справи містять розрахунок суми судових витрат позивача. В ньому визначено, що сума гонорару становить 5000,00грн, в перелік послуг входить: зустріч з клієнтом, консультація, узгодження правової позиції, підготовка, вивчення судової практики, збирання доказів, підготовка позову тощо (всього 6 години), узгоджена вартість 1 години, зазначено про сплачену суму коштів клієнтом в 5000,00грн (а.с.8).

Згідно журналів судових засідань тривалість судових засідань у цій справі, в яких брав участь адвокат Старюк В.А. до ухвалення оскаржуваного рішення, складає 18 хв (а.с.213, 227-228).

Апеляційний суд вважає, що з огляду на складність справи, її тривалість, того, яке вона має значення для сторін, обсягу наданих адвокатом Старюком В.А. послуг та виконаних робіт, та час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт та послуг, розмір витрат на оплату послуг адвоката в 5000,00грн є співмірним та відповідає положенню ч.4 ст.137 ЦПК України.

При поданні позову позивачем сплачено у встановленому законом розмірі за дві вимоги немайнового характеру 704,80грн судового збору за квитанцією від 21.03.2018 року (а.с.2) та 768,40грн судового збору за квитанцією від 25.06.2019 року (а.с.285), тобто всього сплачено 1473,20грн.

З урахуванням наведених вище витрат на правничу допомогу адвоката в 5000,00грн загальний розмір судових витрат позивача складає 6473,20грн (1473,20грн + 5000,00грн).

Позов містить дві позовні вимоги (про виселення та про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням), розрахунок витрат на правничу допомогу (а.с.12) не містить розмежування витрат щодо кожної вимоги.

З урахуванням наведеного, того, що позовні вимоги було задоволено частково (з двох вимог задоволено одну), за відсутності доказів іншого, апеляційний суд вважає, що розмір задоволених позовних вимог складає 50,0%.

Таким чином, позивачеві слід присудити зазначені судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме 3236,60грн (6473,20грн х 50,0%).

А тому в частині стягнення судових витрат рішення суду першої інстанції на підставі п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України слід змінити, збільшивши розмір стягнутих з відповідачів на користь позивача судових витрат з 704,80грн (тобто по 176,20грн з кожного) до 3236,60грн, тобто по 809,15грн з кожного (3236,60грн : 4). Відповідно апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Інші доводи апеляційної скарги не обґрунтовані вимогами закону, належними доказами та є такими, що висновків суду не спростовують. Зокрема, не можуть бути прийняті до уваги посилання скаржника на те, що правовідносини, які вникли між сторонами, жодним чином не пов`язані з іпотекою, оскільки вони ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм закону. Саме з підстав укладення іпотечного договору іпотекодержатель ОСОБА_6 набув право власності на спірний житловий будинок, який раніше належав іпотекодавцеві ОСОБА_2 . І саме з цього будинку новий його власник ставить питання про виселення його первісного власника ОСОБА_2 та членів її сім`ї. При цьому не має жодного правового значення то факт, що питання про виселення ставить не ОСОБА_6 як іпотекодержатель, до якого перейшло право власності на будинок, а позивач, який купив у нього цей будинок. Посилання ж на обіцянку відповідачів про своє добровільне виселення з будинку до лютого 2018 року, яку нібито ними було надано, не містить в собі підстав для скасування рішення. Також підлягають відхиленню й посилання скаржника на те, що для проживання відповідачів позивачем було укладено договір оренди, однак вони від наданого житла відмовились. При цьому апеляційний суд враховує ненадання позивачем доказів щодо цього. Долучений до заяви про усунення недоліків апеляційної скарги договір оренди квартири від 24.07.2017 року, укладений між орендодавцем ОСОБА_8 та орендарем ОСОБА_6 , не може вважатися таким доказом, оскільки, з одного боку, з вини сторони позивача його не було надано в суді першої інстанції, а, з іншого боку, предмет вказаного договору оренди (4-кімнатна квартира АДРЕСА_2 ), призначеного для проживання відповідачів, не можна вважати постійним жилим приміщенням, що надається особі, яку виселяють, в розумінні ч.2 ст.109 ЖК УРСР, оскільки за умовами вказаного договору оренди термін оренди складає 3 місяці з моменту укладення договору з 24.07.2017 року (п.2.1.), тобто він вже давно сплив, розмір орендної плати обумовлений сторонами за їх домовленістю та сплачений за 3 місяці, тобто зовсім не узгодженим є розмір орендної плати й мова йде про короткотривале проживання.

Оскільки суд першої інстанції прийняв рішення в частині вирішення вимоги про виселення з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України це є підставою для залишення апеляційної скарги в цій частині без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Старюка Віталія Анатолійовича, діючого від імені ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 08 липня 2019 року в частині відмови в задоволенні позову адвоката Старюка Віталія Анатолійовича, діючого від імені ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (третя особа ОСОБА_6 ) про виселення залишити без змін.

Це ж рішення суду в частині стягнення судових витрат змінити, збільшивши розмір стягнутих з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судових витрат з 704,80грн (тобто по 176,20грн з кожного) до 3236,60грн, тобто по 809,15грн з кожного

Це ж рішення суду в частині задоволення позову адвоката Старюка Віталія Анатолійовича, діючого від імені ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (третя особа ОСОБА_6 ) про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, в апеляційному порядку не переглядалось як таке, що не оскаржувалось.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 14 листопада 2019 року.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ В.В. Майданік

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ О.В. Кутурланова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Н.В. Орловська