П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2019 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 372/6055/14

Номер провадження 22-ц/824/4612/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І.М., суддів Саліхова В.В., Шахової О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Якушко Т. А.,

вивчивши апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області на рішення Обухівського районного суду Київської області від 05 лютого 2016 року, ухвалене під головуванням судді Зінченка О.М., у справі за позовом Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Української міської ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , треті особи: ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , про визнання недійсним рішень, державних актів та витребування земель,

в с т а н о в и в :

У грудні 2014 року Перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся з позовом до Обухівського районного суду міста Києва, у якому просив визнати недійсним рішення Української міської ради Обухівського району Київської області 30 сесії 5 скликання від 29 травня 2007 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадян (відповідачів) для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1 на території Української міської ради та передачі земельних ділянок громадянам в приватну власність, визнати недійсними державні акти, скасувати їх державну реєстрацію, витребувати земельні ділянки, визнати на них право власності за державою.

Позов мотивований тим, що землі, надані за рішенням Української міської ради Обухівського району Київської області розташовані на території острову, відповідно є землями водного фонду та не могли передаватись у приватну власність, а також тим, що Українська міська рада розпорядилась землями за межами населеного пункту м. Українка, а отже, вийшла за межі своїх повноважень.

Крім того, оскаржуваним рішенням Українська міська рад Обухівського району Київської області передала громадянам у приватну власність земельні ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, не змінивши у встановленому законом порядку їх цільове призначення.

Про порушення інтересів держави прокурору стало відомо під час перевірки в 2014 році.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 04 листопада 2015 року прийнято заяви прокурора про зміну предмета позову, залучено до участі у справі в якості співвідповідачів ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , а також залучено до участі у справі в якості третіх осіб ОСОБА_25 та ОСОБА_26 (том ІІІ а.с.35-36).

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 05 лютого 2016 року у позові Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації відмовлено (том IV а.с.223-232).

Скасовано заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на земельні ділянки з кадастровими номерами :02:046:0048, :02:046:0090, :04:072:0025, :02:046:0039, :02:046:0038, :04:072:0023, :04:072:0019, :04:072:0024, :02:046:0047, :02:046:0049, :02:046:0033, :04:072:0007, :04:072:0035, :04:072:0034, :04:072:0016, що розташовані на території Української міської ради Обухівського району Київської області та накладені згідно ухвали Обухівського районного суду Київської області від 04 листопада 2015 року.

Додатковим рішенням Обухівського районного суду Київської області від 25 лютого 2016 року доповнено рішення Обухівського районного суду Київської області від 05 лютого 2016 року, вказано в резолютивній частині рішення, що в задоволенні позову Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Української міської ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , треті особи: ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , про визнання недійсним рішень, державних актів та витребування земель, відмовити повністю (том V а.с.4-5).

Не погоджуючись з рішенням Обухівського районного суду Київської області від 05 лютого 2016 року, Перший заступник прокурора Київської області І. Грабець звернувся з апеляційною скаргою, у якій просив скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 05 лютого 2016 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, судові витрати стягнути з відповідачів на рахунок прокуратури Київської області.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що суд першої інстанції в обґрунтування оскаржуваного рішення дійшов невірних висновків, що прокурором не доведено, що спірні земельні ділянки станом на момент ухвалення рішення відносились до земель водного фонду, а відповідачами не спростовано доводів прокурора щодо розташування спірних земельних ділянок за межами населеного пункту села Плюти. Крім того, позовна давність не поширюється на вимоги власника про визнання незаконним правового акту органу державної влади або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право в силу положень п.4 ч.1 ст.268 ЦК України.

У свою чергу, прокурором надано суду належні та допустимі докази в розумінні ст.ст.58, 59 ЦПК України на підтвердження факту розташування спірної ділянки на території острову, як станом на 1991 рік, так і станом на момент відведення земельних ділянок.

Крім того, згідно Акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 11 червня 2014 року №04-19/39, проведеною Державною інспекцією сільського господарства в Київській області, земельна ділянка з кадастровим номером :02:046:0092, яка межує зі спірними земельними ділянками, розташована на острові, який з північної та східної частин омивається водами річки Козинка, а з північно-західної та південної сторін - водами каналу. Таким чином, висновки суду першої інстанції щодо недоведеності факту існування каналу на момент прийняття оскаржуваних розпоряджень є безпідставними та спростовуються супутниковими знімками. Також, висновок державної експертизи проекту землеустрою щодо відведення спірних земельних ділянок є неналежним доказом, оскільки він не містить інформації щодо предмету доказування.

Судом першої інстанції не надано належної оцінки фактичним обставинам справи та наданим стороною позивача письмовим доказам, невірно застосовано та витлумачено норми матеріального права, крім того, безпідставно застосовано строки позовної давності до спірних правовідносин.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою, надано учасникам справи строк на подачу відзиву.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 березня 2019 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні представник ОСОБА_10 - адвокат Кузнець О. М., представник ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 - ОСОБА_27 , представник ОСОБА_3 - адвокат Поліводський О. А. заперечували проти доводів апеляційної скарги, посилаючись на їх необґрунтованість, просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін як таке, що ухвалено відповідно до норм матеріального та процесуального права.

Прокурор ОСОБА_28 . дав пояснення суду апеляційної інстанції, однак у судове засідання, призначене на 06 листопада 2019 року, не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою (т. VІ а.с. 250).

Інші учасники справи чи їх представники до суду апеляційної інстанції не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином шляхом направлення судових-повісток повідомлень рекомендованою кореспонденцією.

Крім того, відповідачі викликались до суду у порядку ч. 11 ст. 128 ЦКП України шляхом публікації оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, у зв`язку з чим колегія суддів вважала за можливе розпочати та завершити розгляд справи за відсутності осіб, що не з`явились.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи представників відповідачів, які з`явились у судове засідання, з`ясувавши обставини справи, дослідивши матеріали справи та письмові докази, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, рішенням Української міської ради Обухівського району Київської області 13 сесії 5 скликання від 29 травня 2007 року було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1 на території Української міської ради Обухівського району Київської області та передано ці земельні ділянки громадянам в приватну власність (т. І а.с. 20).

Згідно з вищевказаним рішенням передано в приватну власність ОСОБА_21 земельну ділянку площею 0,1292 га, ОСОБА_10 - земельну ділянку площею 0,1641 га, ОСОБА_11 - земельну ділянку площею 0,1424 га, ОСОБА_2 - земельну ділянку площею 0,1172 га, ОСОБА_16 земельну ділянку площею 0,1352 га, ОСОБА_22 - земельну ділянку площею 0,1332 га, ОСОБА_17 - земельну ділянку площею 0,1196 га, ОСОБА_18 - земельну ділянку площею 0,1191 га, ОСОБА_12 - земельну ділянку площею 0,1970 га, ОСОБА_5 - земельну ділянку площею 0,1201 га, ОСОБА_6 - земельну ділянку площею 0,1190 га, ОСОБА_7 - земельну ділянку площею 0,1950 га, ОСОБА_19 - земельну ділянку площею 0,1193 га, ОСОБА_23 - земельну ділянку площею 0,1384 га, ОСОБА_29 - земельну ділянку площею 0,1653 га, ОСОБА_30 - земельну ділянку площею 0,1766 га, ОСОБА_31 - земельну ділянку площею 0,1213 га, ОСОБА_24 - земельну ділянку площею 0,1679 га, ОСОБА_20 - земельну ділянку площею 0,12 га.

У подальшому, ОСОБА_10 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 596882, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1641 га, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :04:072:0013; ОСОБА_11 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 596883, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1424 га, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :04:072:0013 та державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 020963, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1212 га, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :02:046:0087; ОСОБА_2 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 596884, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1172 га, земельній ділянці присвоєний кадастровий номер :04:072:0025; ОСОБА_16 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 596887, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1352 га, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :04:072:0015; ОСОБА_17 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 596889, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею0,1196 га, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :04:072:0021; ОСОБА_18 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 596892, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1191 га, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :04:072:0023; ОСОБА_5 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 596885, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1201 га, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :04:072:0019; ОСОБА_6 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 596891, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1190 га, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :04:072:0024; ОСОБА_7 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 596893, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1950 га, земельній ділянці присвоєні кадастровий номер :04:072:0008; ОСОБА_19 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 596890, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1193 га, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :04:072:0022; ОСОБА_20 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 596886, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1200 га, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :04:072:0020.

У 2009 році ОСОБА_10 розділено свою землю на дві ділянки площами 0,0148 га, кадастровий номер :02:046:0057 (державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 968295) та 0,1494 га кадастровий номер :02:046:0048 (державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 968286). 27 липня 2010 року між ОСОБА_10 в особі ОСОБА_12 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого продавцем відчужено земельну ділянку площею 0,0148 га, кадастровий номер :02:046:0057.

27 липня 2010 року році ОСОБА_11 , на підставі договору купівлі-продажу відчужила земельну ділянку площею 0,1212 га, кадастровий номер :02:046:0087 ОСОБА_1 . У подальшому ОСОБА_1 на підставі вищевказаних договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 27 липня 2010 року отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 427348, кадастровий номер :02:046:0090.

ОСОБА_16 , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09 липня 2008 року та ОСОБА_20 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09 липня 2008 року відчужили земельні ділянки на користь ОСОБА_3 .. На підставі вищевказаних договорів ОСОБА_3 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 907161, кадастровий номер :02:046:0039.

ОСОБА_17 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25 червня 2008 року відчужила ОСОБА_32 земельну ділянку, який у свою чергу отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 460940, кадастровий номер :04:072:0021. У подальшому ОСОБА_32 подарував вказану земельну ділянку ОСОБА_4 на підставі договору дарування земельної ділянки від 11 листопада 2008 року, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :02:046:0038.

ОСОБА_19 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15 лютого 2008 року відчужила земельну ділянку ОСОБА_9 , який в подальшому отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 879681.

ОСОБА_7 у 2009 році розділив свою землю на дві ділянки площами 0,0587 га, кадастровий номер :02:046:0047 (державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 968285) та 0,1364 га, кадастровий номер :02:046:0049 (державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 968287).

Надалі власником земельної ділянки з кадастровим номером :02:046:0047 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29 січня 2014 року стала ОСОБА_8 . Крім того, остання стала власником земельної ділянки за кадастровим номером :04:072:0023 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29 січня 2014 року.

ОСОБА_5 на підставі договір купівлі-продажу від 03 жовтня 2007 року продав належну йому земельну ділянку, попередньо поділивши її, ОСОБА_26 та ОСОБА_25

ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 03 жовтня 2007 року продала належну їй земельну ділянку ОСОБА_26 . У подальшому ОСОБА_26 подарував земельну ділянку ОСОБА_14 , ОСОБА_25 подарував земельну ділянку ОСОБА_15 .

Згідно з документами, наявними в матеріалах справи, на земельній ділянці, належній ОСОБА_14 розташований житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 04 жовтня 2012 року. На земельній ділянці, що належить ОСОБА_15 , розташований житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 04 жовтня 2012 року.

ОСОБА_22 продала належну їй земельну ділянку ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17 травня 2012 року. У подальшому ОСОБА_2 продала свою земельну ділянку ОСОБА_13 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24 жовтня 2012 року. У свою чергу ОСОБА_13 у встановленому порядку побудував на земельній ділянці житловий будинок АДРЕСА_1 , ввів його в експлуатацію, та отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно.

Також, на земельній ділянці, що належить ОСОБА_10 , був побудований індивідуальний житловий будинок та наземний гараж за адресою: АДРЕСА_1 , який належить останній на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Аналогічні домоволодіння побудовані на земельних ділянках ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , які належать останнім на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Відповідно до висновку державної експертизи землевпорядної документації від 25 травня 2007 року поданий на державну експертизу проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 19-ти громадянам України для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд на території Української міської ради, село АДРЕСА_1 відповідає вимогам чинного законодавства України, встановленим нормам і правилам, оцінюється позитивно (т. ІІІ а.с. 61 - 62).

Висновком Обухівського районного відділу земельних ресурсів про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність від 16 травня 2007 року було погоджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність і визнано за можливе надання громадянам у власність земельні ділянки (сіножать) для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на території Української міської ради села Плюти по АДРЕСА_1 (т. ІІІ а.с. 114, 115 - 117).

Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність було погоджено висновком Відділом містобудування і архітектури Обухівської районної державної адміністрації від 17 травня 2007 року (т. ІІІ а.с. 118, 119).

24 травня 2007 року проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадян було погоджено Обухівським міжрайонним управлінням водного господарства за умови використання земельних ділянок за цільовим призначенням; відведення в межах виділених земельних ділянок прибережної захисної смуги шириною 25 м вздовж водойми; дотримання обмеження господарської діяльності в прибережній захисній смузі, забезпечення вільного доступу громадян до водойми, розроблення проекту інженерної підготовки території, погодження проекту відповідно до чинного законодавства (т. ІІІ а.с. 89).

Висновком Управління культури і туризму Київської обласної державної адміністрації від 24 травня 2007 року та Висновком Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Київській області було погоджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (т. ІІІ а.с. 126, 127, 122, 123).

Згідно довідки Обухівського районного відділу земельних ресурсів від 24 травня 2007 року земельні ділянки, загальною площею 2,6999 га, які надаються у власність громадянам на території Української міської ради АДРЕСА_1 рахуються як землі запасу міської ради (сіножать) (т. ІІІ а.с. 128).

Актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства № 04-19/39 від 11 червня 2014 року, складеним Державною інспекцією сільського господарства в Київській області, масив земельних ділянок, переданих для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд відносяться до земель водного фонду і не можуть перебувати у приватній власності з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (т. І а.с. 39 - 40).

З листа Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» №01-01/930 від 11 листопада 2014 року та доданих до нього картографічних матеріалів земельні ділянки, які передані рішенням Української міської ради Обухівського району Київської область від 29 травня 2017 року розташовані на острові та у прибережній захисній смузі річки Козинка Обухівського району Київської області (т. І а.с. 34, 35, 36, 37, 38).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що прокурором заявлено позов в порядку віндикації, а в межах такого позову підлягає витребуванню лише індивідуально визначена річ, яка фізично існує на момент витребування, а саме земельні ділянки, які були наданні оспорюваним рішення та мають властиві лише їм характеристики, а саме - площу та кадастровий номер земельної ділянки.

У той же час, земельних ділянок з визначеними характеристиками на день звернення з позовною заявою не існувало, оскільки вони відповідно об`єднані та роз`єднані в установленому порядку, існуючі земельні ділянки, що належать відповідачам мають інші кадастрові номери та площі, що не дозволяє їх ототожнити з земельними ділянками, що були надані фізичним особам оспорюваним рішенням ради.

Крім того, більша частина земельних ділянок на час ухвалення рішення суду відчужена за оплатними договорами добросовісним набувачам і на них збудовані об`єкти нерухомості, введені в експлуатацію у встановленому порядку та з зареєстрованим правом власності на них.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Статтями 13 Конституції України передбачено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності українського народу, від його імені права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Статтею 14 Конституції України встановлено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно зі статтями 19, 20 ЗК України (у редакції, яка діяла на час ухвалення оскаржуваного рішення Української міської ради Обухівського району Київської області) землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі на землі водного фонду, які визначаються на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Згідно з п.п. «а», «б» ч. 1 ст. 80 ЗК України (у редакції, яка діяла на час ухвалення оскаржуваного рішення Української міської ради Обухівського району Київської області) суб`єктами права власності на землю є: громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності. Частиною 5 статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (у редакції, яка діяла на час ухвалення оскаржуваного рішення Української міської ради Обухівського району Київської області) передбачено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України (у редакції, яка діяла на час ухвалення оскаржуваного рішення Української міської ради Обухівського району Київської області) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

За правилами ст. 118 ЗК України (у редакції, яка діяла на час ухвалення оскаржуваного рішення Української міської ради Обухівського району Київської області) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання.

Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення.

Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування.

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність.

Згідно з п. 12 розділу X «Перехідні положення» ЗК України (у редакції, яка діяла на час ухвалення оскаржуваного рішення Української міської ради Обухівського району Київської області) до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, та земель, на яких розташовані державні, в тому числі казенні, підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), об`єкти незавершеного будівництва та законсервовані об`єкти, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Відповідно до ст. 173 ЗК України (у редакції, яка діяла на час ухвалення оскаржуваного рішення Української міської ради Обухівського району Київської області) межа району, села, селища, міста, району у місті - це умовна замкнена лінія на поверхні землі, що відокремлює територію району, села, селища, міста, району у місті від інших територій. Межі району, села, селища, міста, району у місті встановлюються і змінюються за проектами землеустрою, які розробляються відповідно до техніко-економічного обґрунтування їх розвитку, генеральних планів населених пунктів.

Органи, які приймають рішення про встановлення та зміну меж адміністративно-територіальних утворень, визначені у ст. 174 ЗК України (у редакції, яка діяла на час ухвалення оскаржуваного рішення Української міської ради Обухівського району Київської області), зокрема, відповідно до ч. 2 даної статті, рішення про встановлення і зміну меж сіл, селищ приймаються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними, Київською чи Севастопольською міською радами за поданням районних та відповідних сільських, селищних рад.

Рішенням Київського облвиконкому від 28 жовтня 1968 року село Плюти Трипільської сільради Обухівського району передано в підпорядкування Українській селищній раді того ж району. Відповідне повідомлення було опубліковане у 1968 році № 47 Відомостей Верховної ради УРСР.

Із матеріалів справи вбачається, що ТОВ «НВК «Горизонт» було розроблено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на території Української міської ради села Плюти по АДРЕСА_1.

Даний проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 19-ти громадянам України було погоджено Обухівським міжрайонним управлінням водного господарства (висновок № 06-238 від 24 травня 2007 року), Обухівським районним відділом земельних ресурсів (висновок №1387 від 16 травня 2007 року), відділом містобудування і архітектури Обухівської райдержадміністрації (висновок №495 від 17 травня 2007 року), Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в Київській області (висновок 4076/1 від 24 травня 2007 року), Управлінням культури і туризму Київської обласної державної адміністрації (висновок №11/1801/01 від 24 травня 2007 року).

Вищевказаними висновками встановлено можливість надання громадянам земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. Крім того, висновком Обухівського міжрайонного управління водного господарства від 24 травня 2007 року встановлено, що земельні ділянки (сіножаті) площею 2,6999 га та вони межують з землями водного фонду, а, отже, не відносяться до земель водного фонду. Аналогічне твердження міститься в довідці Київського Обухівського районного відділу земельних ресурсів, де зазначено, що земельні ділянки, загальною площею 2,6999 га рахуються як землі запасу міської ради (сіножаті).

Положеннями ст. ст. 37, 38 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» передбачено, що замовники або розробники об`єктів державної експертизи, заінтересовані у спростуванні висновків державної експертизи або їх окремих положень, подають обґрунтоване клопотання (заяву) про це до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Рішення, прийняті відповідними органами виконавчої влади чи органами місцевого самоврядування на підставі висновків державної експертизи, що скасовані або визнані недійсними, можуть бути в установленому законом порядку оскаржені до суду.

Згідно з приписами ч. 3 та 8 ст. 35 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» якщо об`єкт державної експертизи підготовлений згідно з вимогами законодавства, встановленими стандартами, нормами і правилами, то він позитивно оцінюється та погоджується. Висновки державної експертизи після їх затвердження спеціально уповноваженим органом виконавчої влади у сфері державної експертизи є обов`язковими для прийняття до розгляду замовником і врахування при прийнятті відповідного рішення щодо об`єктів державної експертизи.

Висновком державної експертизи землевпорядної документації №16-179е від

25 травня 2007 року встановлено відповідність вимогам чинного законодавства України, нормам і правилам поданого на державну експертизу проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам України для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на території Української міської ради по АДРЕСА_1 . Даний висновок не оскаржувався в судовому порядку.

Проаналізував всі вищевказані обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що громадяни у встановленому законом порядку звернулись до Української міської ради з метою безоплатної приватизації земельної ділянки для будівництва жилого будинку та господарських будівель та споруд, на підставі заяв останніх було надано дозвіл на розробку проекту щодо відведення земельних ділянок розроблений проект погоджено з відповідними державними органи, у результаті чого прийнято рішення про передачу земельних ділянок у приватну власність. Таким чином, було дотримано порядок безоплатної приватизації земельних ділянок, встановлений ст.. 118 ЗК України (у редакції, яка діяла на час ухвалення оскаржуваного рішення Української міської ради Обухівського району Київської області).

Стаття 1 ВК України містить визначення водного об`єкту, а саме це природний або створений штучно елемент довкілля, в якому зосереджуються води (море, річка, озеро, водосховище, ставок, канал, водоносний горизонт).

З аналізу вищевказаної статті вбачається канал до річки Козинка може бути як природнім так і штучним.

Згідно з визначенням, наданим у Конвенції ООН по морському праву, що ратифікована Україною 03 червня 1999 року, острів являє собою природно сформований простір суходолу, оточений водою, який знаходиться вище рівня води при приливі.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про географічні назви» острови відносяться до орографічних географічних об`єктів - цілісних і відносно стабільних утворень Землі природного або антропогенного походження, що існують або існували в минулому і характеризуються певним місцеположенням.

Стаття 8 Закону України «Про топографо-геодезичну і картографічну діяльність» визначення сталих географічних об`єктів на території України відносить до компетенції центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у галузі топографо-геодезичної і картографічної діяльності.

Крім того, відповідно до ст. 11 Закону України «Про топографо-геодезичну і картографічну діяльність» визначення сталих географічних об`єктів на території України належить до загальнодержавних топографо-геодезичних і картографічних робіт.

Згідно з «Положення про Державне агентство земельних ресурсів України» (чинного на час ухвалення оскаржуваного рішення суду), Державне агентство земельних ресурсів України (Держземагентство України) є центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів та топографо-геодезичної і картографічної діяльності, і забезпечує реалізацію державної політики у сфері земельних відносин та топографо-геодезичної і картографічної діяльності.

Відповідно до п. 4., пп. 38 зазначеного Положення саме Держземагентство України відповідно до покладених на нього завдань визначає сталі географічні об`єкти на території України.

Так, Перший заступник прокурора Київської області, звертаючись з позовом до суду як на підставу свої вимог посилався на акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства № 04-19/39 від 11 червня 2014 року, складений Державною інспекцією сільського господарства в Київській області і на лист Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» №01-01/930 від 11 листопада 2014 року з доданими до нього матеріаламитопографічної карти та супутникових знімків місцевості з відображенням на них оспорюваних земель (станом на 2005, 2006, 2010, 2012, 2013 роки). Згідно з актом перевірки земельні ділянки площею 0,4602 га та 0,0819 га, що знаходяться поряд з спірними земельними ділянками, розташовані на острові, який з Північної та Східної сторони омивається водами річки Козинка, з Північно-Західної та Південної сторони - водами каналу, який з`єднується з вищезазначеною річкою. Єдиний заїзд на даний остів являє собою гідротехнічна споруда.

Разом з тим, в матеріалах справи містяться беззаперечні докази на спростування вищевикладеної позиції. Висновком Обухівського міжрайонного управління водного господарства від 24 травня 2007 року та висновком Обухівського районного відділу земельних ресурсів від 16 травня 2007 року встановлено, що земельні ділянки, що передаються громадянам власність, відносяться до сіножатей, а отже, не є землями водного фонду.

Крім того, вищезазначені документи складено після спливу понад 7 років після відведення спірних земельних ділянок.

Колегією суддів також враховується, що саме до повноваження останнього законодавством України віднесено визначення сталих географічних об`єктів не території України.

Таким чином, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі, у розумінні цивільного законодавства, докази, на підтвердження того, що станом на ухвалення рішення Українською міською радою Обухівського району Київської області спірні земельні ділянки відносились до земель водного фонду, а тому не могли бути передані у приватну власність громадян.

У той же час, позивач не надає відповідних даних від органу, який уповноважений визначати види географічних об`єктів, а посилається лише на Акт перевірки Державною інспекцією сільського господарства та лист ДП «Київгеоінформатика», при цьому до повноважень жодного з названих суб`єктів, висновками яких позивач обґрунтовує свою позицію, не відносяться повноваження щодо визначення географічних об`єктів.

Крім того, жоден з наданих супутникових знімків не зроблений в період передачі земельних ділянок у приватну власність.

Враховуючи наведене, акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства

№ 04-19/39 від 11 червня 2014 року, складений Державною інспекцією сільського господарства в Київській області, і лист Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» №01-01/930 від 11 листопада 2014 року та додані до нього доданими до нього матеріалами топографічної карти та супутникових знімків місцевості не спростовують ні висновків державної експертизи землевпорядної документації, ні висновку Обухівського міжрайонного управління водного господарства від 24 травня 2007 року та висновку Обухівського районного відділу земельних ресурсів від 16 травня 2007 року, а відповідно не впливають на законність оскаржуваного рішення суду.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість задоволення позовних вимог з огляду на те, що прокурором заявлено позов в порядку віндикації.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Тобто, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що в межах такого позову підлягає витребуванню лише індивідуально визначена річ, яка фізично існує на момент витребування, а саме - земельні ділянки, які були надані оспорюваним рішенням Української міської ради, що мають властиві лише їм характеристики, а саме - площу земельної ділянки та кадастровий номер земельної ділянки.

Відповідно до ст. 184 Цивільного кодексу України, річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

У той же час, земельних ділянок, про які йде мова в позові з визначеними характеристиками на сьогоднішній день не існує, оскільки вони об`єднані та роз`єднані в установленому порядку, існуючі

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що після передачі у приватну власність земельні ділянки підлягали поділу та об`єднанню, а тому земельні ділянки, що належать відповідачам мають інші кадастрові номери та площі, що не дозволяє їх ототожнити із земельними ділянками, що надавались фізичним особами за оспорюваним рішенням Української міської ради. Крім того, як вже зазначалось, на частині земельних ділянок розташовані об`єкти нерухомості, введені в експлуатацію у встановленому порядку та із зареєстрованим правом власності на них.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як зазначає у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини особа, яка вступає у цивільно-правову угоду з державним органом, має всі підстави розраховувати на те, що орган державної влади діє у межах своєї компетенції. У зазначених справах Європейський суд з прав людини приходив до висновку про порушення державами-учасницями Конвенції зазначеної норми у тих випадках, коли держава оспорювала права заявників на володіння майном, право на яке було отримане заявниками на підставі рішень, прийнятих органами державної влади, з тих підстав, що державний орган діяв з перевищенням своєї компетенції (доктрина ultra vires). У вказаних рішеннях Європейський суд з прав людини констатував порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки у обох наведених справах органи державної влади, які приймали рішення та укладали угоди, вважали себе компетентними на їх прийняття та укладання, при цьому національне законодавство не містило чітко виражених заборон на прийняття державним органом рішень та укладення угод з особами приватного права, і крім того, прийняття органом рішень і укладання з особами приватного права угод було звичайною практикою, а відтак особи приватного права мали всі підстави розраховувати на те, що орган державної вдали діє в межах компетенції (справи «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року та «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року).

Крім того, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, встановлено що заходи, застосовані державною щодо позбавлення права власності для того, щоб відповідати Конвенції, повинні бути законними і спрямованими на досягнення справедливого балансу між інтересами суспільства та інтересами заявника. Аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Що стосується поданої стороною відповідачів заяви про застосування строків позовної давності колегія судді зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Вищезазначене дає підстави для висновку про те, що здійснення і захист цивільних прав тісно пов`язані з фактором часу. Цивільні правовідносини не існують абстрактно, а виникають, змінюються та припиняються у часі. Обмеження строку для розгляду спору стимулює учасників процесу до надання доказів, підвищує їх достовірність і тим сприяє встановленню судами істини, а відтак - ефективному поновленню порушеного права. Крім того, встановлення строку позовної давності сприяє стабілізації цивільних правовідносин, усуненню невизначеності у відносинах між їх учасниками.

Згідно із ч. 3 та 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Положеннями статті 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункті 4 частини першої статті 268 ЦК України зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Проте положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України за своєю суттю направлене на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб`єктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред`являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів приходить до висновку, що на спірні правовідносини поширюються положення статті 257 ЦК України, що встановлює строк загальної позовної давності, який необхідно обраховувати строк позовної давності з дня прийняття оскаржуваного рішення відповідно до приписів ч. 1 ст. 261 ЦК України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» постановою Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2003 року N 200 (у редакції, яка діяла на час ухвалення оскаржуваного рішення Української міської ради Обухівського району Київської області) місцеві державні адміністрації в межах, визначених Конституцією і законами України, здійснюють на відповідних територіях державний контроль за збереженням і раціональним використанням державного майна; використанням та охороною земель, лісів, надр, води, атмосферного повітря, рослинного і тваринного світу та інших природних ресурсів.

Крім того, у квітні 2015 року заступник прокурора Київської області звертався до суду з позовними вимогами про визнання рішень, державних актів недійсними, скасування рішень та витребування сусідніх земельних ділянок, що межують з тими, які є предметом даного спору. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 29 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 17 листопада 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 серпня 2017 року, позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог. Залишаючи без задоволення касаційну скаргу прокурора Київської області, суд касаційної інстанції виходив з того, що держава в особі її органів мала об`єктивну можливість дізнатися про порушення свого права раніше дня проведення прокуратурою перевірки, тому строк позовної давності слід обраховувати з дня прийняття спірних рішень ради.

Враховуючи вищенаведене, посилання скаржника на відсутність пропуску строку позовної давності є необґрунтованим.

Так, згідно зі ст. 6 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» здійснення державного контролю за використанням та охороною земель у частині додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства України та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю та додержання вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових угод, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок та ведення державного обліку і реєстрації земель, достовірності інформації про земельні ділянки та їх використання відноситься до повноважень спеціально уповноваженого органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у сфері державного контролю за використанням та охороною земель, а саме Держкомзему України.

Типовим положенням про обласне головне управління земельних ресурсів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2003 року N 200 (у редакції, яка діяла на час ухвалення оскаржуваного рішення Української міської ради Обухівського району Київської області) передбачено, що обласне управління земельних ресурсів бере участь у виборі земельних ділянок під розміщення об`єктів і споруд та вносить держадміністрації або органу місцевого самоврядування пропозиції щодо погодження місця їх розташування, викупу та вилучення земель, передачі земельних ділянок у власність та надання у користування, в тому числі на умовах оренди (підпункт 16 пункту 3). Діяльність головного управління земельних ресурсів координується головою обласної держадміністрації в межах його повноважень у сфері регулювання земельних відносин, визначених законодавством.

Наказом Генеральної прокуратури України від 19 вересня 2005 року № 3гн «Про організацію прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів щодо захисту прав і свобод громадян, державних та публічних інтересів» передбачено, що основним завданням наглядової діяльності органів прокуратури слід вважати захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, державних та публічних інтересів. При цьому у пункті 14 цього наказу передбачено, що наглядова діяльність прокуратур щодо захисту прав і свобод громадян, державних та публічних інтересів повинна базуватися, у тому числі, на засадах своєчасності реагування на порушення закону.

Враховуючи розгалужену систему органів державної влади, до повноважень яких належить здійснення контролю за додержанням правил, встановленим земельним законодавством, колегія суддів приходить до висновку, що держава в особі її органів мала об`єктивну можливість дізнатися про порушення свого права раніше дня проведення перевірки, на що посилається скаржник, що є додатковим аргументом щодо необхідності обраховувати строк позовної давності з дня прийняття оскаржуваного рішення.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду, як і не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, як таке, що ухвалене з вірним застосуванням норм процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області - залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 05 лютого 2016 року, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 11 листопада 2019 року.

Суддя-доповідач: І.М. Вербова

Судді: В.В. Саліхов

О. В. Шахова