Постанова

Іменем України

11 листопада 2019 року

місто Київ

справа № 760/16751/15-ц

провадження № 61-17248св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «АДЛІБІТУМ»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

третя особа - Публічне акціонерне товариство «БГ Банк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АДЛІБІТУМ» на рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 січня 2017 року у складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф., Кравець В. А., Слободянюк Л. О.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Агро Фактор» (далі - ТОВ «ФК «Агро Фактор») у квітні 2015 року звернулося до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором у розмірі 261 534, 40 грн.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 13 серпня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Універсальний банк розвитку та партнерства» (далі - ВАТ «Універсальний банк розвитку та партнерства»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «БГ Банк»

(далі - ПАТ «БГ Банк»), та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 167/ОМ, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 28 492, 00 дол. США на придбання автомобіля зі сплатою 19, 0 % річних за користування кредитом.

На забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором 13 серпня 2008 року між ВАТ «Універсальний банк розвитку та партнерства» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 укладений договір поруки

№ 167/ОМ-п1.

На підставі договору про відступлення права вимоги від 12 листопада 2014 року, який 14 листопада 2014 року посвідчений нотаріально, ПАТ «БГ БАНК» передало право вимоги до позичальника Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Марко Поло»

(далі - ТОВ «ФК «Марко Поло»).

Договором про відступлення права вимоги від 05 червня 2015 року ТОВ «ФК «Марко Поло» передало права вимоги до позичальника Публічному акціонерному товариству «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «СОЛІД» (далі - ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «СОЛІД»), від імені та в інтересах і за рахунок якого на підставі договору про управління активами від 01 червня 2012 року № 1-КІФ діяло Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія по управлінню активами «Домініон - Капітал» (далі - ТОВ «Компанія по управлінню активами «Домініон - Капітал»).

14 липня 2015 року між ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «СОЛІД» та ТОВ «ФК «Агро Фактор» укладений договір про відступлення права вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Онищенко М. О., за яким товариство отримало право вимоги до відповідачів.

Усупереч умовам кредитного договору, укладеного з банком, ОСОБА_1 , як позичальник, його умови не виконує, кредит та відсотки за користування коштами не погашає, у зв`язку з чим станом на 14 липня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 261 534, 40 грн, яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 193 088, 25 грн та заборгованості за процентами за користування кредитом у сумі 68 446, 15 грн.

У зв`язку з переходом до ТОВ «ФК «Агро Фактор» прав кредитора за умовами кредитного договору, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «БГ Банк», невиконанням позичальником умов договору, позивач просив стягнути з відповідачів як солідарних боржників заборгованість за кредитним договором.

Стислий виклад заперечень відповідачів та третьої особи

Відповідачі проти позову заперечували, посилаючись на те, що кредитний договір укладений з ПАТ «БГ Банк», а тому інші особи права вимоги до них не мають.

ПАТ «БГ Банк» заперечувало проти задоволення позову у зв`язку з визнанням 02 грудня 2015 року Київським апеляційним господарським судом недійсними договорів про відступлення права вимоги від 12 та 14 листопада 2014 року. Зазначило, що саме ПАТ «БГ Банк» є кредитором у спірних правовідносинах.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 09 червня 2016 року до участі у справі як правонаступника позивача залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «АДЛІБІТУМ» (далі - ТОВ «АДЛІБІТУМ»), яке набуло прав первісного кредитора за умовами укладеного 23 березня 2016 року договору про відступлення права вимоги.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 08 вересня 2016 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «АДЛІБІТУМ» 193 088, 25 грн заборгованості за сумою кредиту та 68 446, 15 грн заборгованості за процентами. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «АДЛІБІТУМ» 2 615, 35 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що до ТОВ «АДЛІБІТУМ» на підставі укладеного договору про відступлення права вимоги перейшли права первісного кредитора в обсязі і на умовах, що викладені в кредитному договорі. На момент ухвалення рішення Київським апеляційним господарським судом товариство не було кредитором відповідачів, подальші договори про відступлення права вимоги за кредитним договором не були предметом судового розгляду і недійсними не визнавалися, а договір про відступлення права вимоги від 23 березня 2016 року, на підставі якого до ТОВ «АДЛІБІТУМ» перейшло право вимоги за кредитним договором, ніким не оспорювався і є дійсним, а тому позивач наділений правом вимоги до відповідачів на підставі правомірного, з точки зору закону, правочину. Встановивши, що умови договору позичальником не виконуються, кредит та проценти за користування кредитом не сплачуються, суд першої інстанції дійшов висновку про невиконання відповідачем умов кредитного договору та про обґрунтованість вимог позивача.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 16 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 08 вересня 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Рішення апеляційного суду обґрунтовувалось тим, що постановою Київського апеляційного господарського суду від 02 грудня 2015 року договори про відступлення права вимоги, укладені між ПАТ «БГ Банк» та ТОВ «ФК «Марко Поло» 12 та 14 листопада 2014 року, визнані недійсними, застосовано наслідки недійсності правочину. Судом першої інстанції не враховані обставини, встановлені зазначеним рішенням, а саме те, що комісією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб здійснено перевірку договорів ПАТ «БГ Банк» на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними в силу положень частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», про що складено зведений акт від 10 грудня 2014 року.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у лютому 2017 року із застосуванням засобів поштового зв`язку, ТОВ «АДЛІБІТУМ» просило скасувати рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 січня 2017 року та залишити в силі рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 08 вересня 2016 року.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заявник зазначає, що апеляційний суд неправильно застосував до спірних правовідносин правила статті 216 ЦК України, а також не застосував правила частини п`ятої статті 12 ЦК України. Факт правомірності набуття ТОВ «АДЛІБІТУМ» та попередніми до нього кредиторами права вимоги до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є встановленим у заочному рішенні Дарницького районного суду міста Києва від 11 лютого 2016 року у справі № 753/16823/15-ц та не потребує доказування.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у квітні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржуване судове рішення в цілому відповідає вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України 2004 року, а отже касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 13 серпня 2008 року між ВАТ «Універсальний банк розвитку та партнерства», правонаступником якого є ПАТ «БГ Банк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 167/ОМ, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 28 492, 00 дол. США на придбання автомобіля зі сплатою 19, 0 % за користування коштами, строк повернення кредиту визначений 12 серпня 2015 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 13 серпня 2008 року між ВАТ «Універсальний банк розвитку та партнерства», з однієї сторони, та відповідачами, з іншої сторони, укладений договір поруки № 167/ОМ-П1.

12 листопада 2014 року між ПАТ «БГ БАНК» та ТОВ «ФК «Марко Поло» укладений договір про відступлення права вимоги за кредитним договором до ОСОБА_1 , як позичальника, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войнарською І. А. та зареєстрований в реєстрі за № 1025.

Згідно з актом прийому-передачі від 12 листопада 2014 року під № 38 передано новому кредитору кредитний договір від 13 серпня 2008 року № 167/ОМ, договір від 09 липня 2010 року № 1 про внесення змін, договір застави автомобіля від 13 серпня 2008 року № 167/ОМ, договір поруки від 13 серпня 2008 року № 167/ОМ-П1, укладені між банком та відповідачами.

Про відступлення права вимоги та заміну первісного кредитора відповідач повідомлений ПАТ «БГ БАНК» листом за вих. № 70339 та ТОВ «ФК «Марко Поло» листом від 14 листопада 2014 року за вих. № 23.

05 червня 2015 року на підставі договору про відступлення права вимоги ТОВ «ФК «Марко Поло» передало право вимоги до позичальника ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «СОЛІД».

На підставі договору про відступлення права вимоги від 14 липня 2015 року ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «СОЛІД» передало право вимоги до позичальника ТОВ «ФК «Агро Фактор».

Про відступлення права вимоги та зміну кредитора відповідач повідомлений ТОВ «ФК «Агро Фактор» листом за вих. № 014/07-15 від 14 липня 2015 року.

23 березня 2016 року між ТОВ «ФК «Агро Фактор» та ТОВ «АДЛІБІТУМ» укладений договір про відступлення права вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайком Є. В., за яким право вимоги за кредитним договором перейшло до ТОВ «АДЛІБІТУМ».

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 02 грудня 2015 року у справі № 910/2924/15-г договори про відступлення права вимоги, укладені між ПАТ «БГ Банк» та ТОВ «ФК «Марко Поло» 12 та 14 листопада 2014 року визнані недійсними, застосовано наслідки недійсності правочину.

Також встановлено, що позичальником умови договору ним не виконані, кредит та відсотки за користування коштами не сплачені, у зв`язку з чим станом на 14 липня 2015 року заборгованість становила 261 534, 40 грн, яка складається з 193 088, 25 грн заборгованості за кредитом; 68 446, 15 грн заборгованості за процентами.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом, наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

При цьому необхідно враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції врахував постанову Київського апеляційного господарського суду від 02 грудня 2015 року у справі № 910/2924/15-г, відповідно до якої визнано недійсним договір про відступлення права вимоги від 14 листопада 2014 року, укладений між ПАТ «БГ Банк» та ТОВ «ФК «Марко Поло», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войнарською І. А. і зареєстрований в реєстрі № 1025; визнано недійсним договір про відступлення права вимоги від 12 листопада 2014 року, укладений між ПАТ «БГ Банк» та ТОВ «ФК «Марко Поло»; застосовано наслідки недійсності правочину договору про відступлення права вимоги від 12 листопада 2014 року шляхом зобов`язання ТОВ «ФК «Марко Поло» повернути ПАТ «БГ Банк» оригінали всіх документів, які зазначені в акті прийому-передачі документації (додаток № 2 до договору від 12 листопада 2014 року).

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За правилом частини першої статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Оскільки недійсний правочин є недійсним з моменту його укладення та не створює юридичні наслідки, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, Верховний Суд зробив висновок про те, що укладені у подальшому договори також не мають юридичних наслідків для сторін, при цьому вони не підлягають додатково визнанню недійсними, а тому обґрунтованими є висновки апеляційного суду про те, що позивач не є кредитором ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а отже, є неналежним позивачем у справі, що є підставою для відмови у позові. Права вимоги ПАТ «БГ Банк» як первісного кредитора відповідно до правил статей 216, 236 ЦК України не припинялися, а у ТОВ «ФК Марко Поло» та подальших кредиторів не виникло таких прав.

Верховний Суд виходить з того, що відступлення права вимоги є підставою сингулярного правонаступництва у зазначених кредитних правовідносинах, тобто правові відносини зберігаються із попереднім змістом, відбувається лише заміна сторони договору в особі кредитора. При цьому права останнього кредитора ґрунтуються на належних первісному кредитору правах, а тому повернення права вимоги у зобов`язанні первісному кредитору призводить до позбавлення таких прав наступними набувачами таких прав за цесією, навіть у випадку, якщо такий договір окремо не визнано судом недійсним.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на вирішення спору та відповідний правовий результат не впливають.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України

«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини

(далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АДЛІБІТУМ» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

А. С. Олійник

В. В. Яремко