П О С Т А Н О В А

іменем України

13 листопада 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Савченка С.І., суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м.Києва від 20 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дітей,-

в с т а н о в и в:

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що із 19 листопада 2005 року перебував із відповідачкою в зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох доньок ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , обидві ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження . Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 08 листопада 2016 року шлюб між ними розірвано. Вказував, що відповідачка добровільно матеріальну допомогу на дітей не надає. Посилаючись на те, що відповідачка ухиляється від обов`язку утримувати дітей, просив стягнути з відповідачки на його користь аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини від усіх доходів на місяць, але не менше ніж 30 процентів прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення повноліття.

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 20 серпня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове про задоволення його вимог у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скарга мотивована тим, що суд безпідставно відмовив йому у долученні до матеріалів справи документів, які могли б суттєво підтвердити обгрунтованість його вимог, порушивши гарантоване Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий розгляд справи. Суд не врахував, що він не має змоги найняти адвоката, а тому не володіє достатнім рівнем знань. Суд залишив поза увагою, що витрати, які він несе по догляду за дітьми неспівмірні із витратами, які повинна нести відповідачка. Більшість часу із дітьми проводить саме він, він забезепечує їх всім необхідним, організує відпочинок як в межах України, так і поза її межами, самостійно оплачує всі медичні дослідження дітей, а також навчання на додаткових курсах і позакласні навчання із репетиторами. Колишня дружина проводить із дітьми значно менше часу і не забезпечує їх усім необхідним.

Відповідачка відзиву на апеляційну скаргу до апеляційного суду не подала.

- 2 -

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки недоведеністю позовних вимог.

При цьому суд виходив з того, що що діти перебувають на утриманні у обох батьків, оскільки обидві доньки за згодою сторін у справі та своїм бажаням проживають періодично як у матері, так і у батька, їх речі знаходяться за місцем проживання батьків, як мати, так і батько приймають участь у вихованні і утриманні своїх доньок, організовують кожен окремо належні умови для їх навчання, відпочинку.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно ст.180, 181 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а кошти на утримання дитини стягуються в судовому порядку у частці від доходу батьків чи у твердій грошовій сумі.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі із 19 листопада 2005 року, який розірвано рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 08 листопада 2016 року. Сторони є батьками двох доньок ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які народилися ІНФОРМАЦІЯ_1

Також, судом встановлено, що після розлучення сторони проживають окремо, місце проживання дітей рішенням суду не визначалося, обидві доньки за згодою сторін у справі та своїм бажаням проживають періодично як у матері, так і у батька, їх речі знаходяться за місцем проживання батьків, як мати, так і батько приймають участь у вихованні, утриманні своїх доньок, організовують кожен окремо належні умови для навчання, відпочинку.

За таких обставин з огляду на те, що обоє батьків приймають участь в утриманні дітей суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позову про стягнення аліментів.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що саме він проводить більшість часу із дітьми і забезпечує їх всім необхідним, а колишня дружина проводить із дітьми значно менше часу і не забезпечує їх, що на думку позивача дає підстави для стягнення аліментів, не відповідають матеріалам справи.

Посилаючись на вказані обставини позивач всупереч положенням ч.3 ст.12 ЦПК ст.81 ЦПК України, які покладають на сторону обов`язок довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надав ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції належних, допустимих та достатніх доказів, у розумінні

- 3 -

ст.77-80 ЦПК України, які б підтверджували, що по-перше, дівчатка проживають виключно з ним і по-друге, виключно він їх утримує, а відповідачка до цього не має ніякого відношення.

Таких обставин судом не встановлено. Навпаки, відповідачка заперечує проти цього і вказує, що за їх домовленістю із позивачем після розлучення діти проживають по 50 % часу з кожним із батьків. У неї діти живуть 3-4 дні на тиждень, де і ночують, харчуються, проводять дозвілля. У її квартирі знаходяться їх особисті речі, іграшки, шкільне приладдя. Школа № 185 , де діти вчаться розташована за місцем її проживання, а тому діти після школи приходять до неї, обідають, роблять уроки, відпочивають, переважна кількість подруг доньок мешкають поряд. Із жовтня 2018 року донька ОСОБА_8 прийняла особисте рішення і мешкає виключно з нею. Вона за свої кошти купує їм одяг та особисті речі, за власні кошти забезпечує їм відпочинок на морі в Україні, а також за її межами, купує їм мобільні телефони. Зокрема вона з позивачем порівну оплатили відпочинок дітей у наметовому таборі «Життя» протягом двох змін у червні-липні 2018 ркоу. У березні 2017 року вона з обома доньками відпочивала у Єгипті, щороку у серпні 2016-2018 років діти відпочивають з нею в смт.Затока на Чорному морі. На підтвердження таких доводів відповідачка додала до відзиву відповідні докази про її матеріальні витрати на відпочинок, які позивачем не спростовані.

За клопотанням відповідачки у судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які підтвердили факт проживання дітей у відповідачки та її участь у їх утриманні.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що його витрати на дітей неспівмірні з витратами відповідачки, бо він самостійно оплачує всі медичні дослідження обох дітей, а також їх навчання на додаткових курсах і позакласні навчання із репетиторами не є передбаченими законом підставами для стягнення аліментів на його користь з таких підстав.

Коштами на утримання дитини (аліментами) у розумінні ст.182 СК України є необхідні матеріальні витрати батьків, які забезпечують потреби дитини та її гармонійний розвиток. Законодавець чітко регламентував розмір аліментів на дитину, який згідно приписів ч.2 ст.182 СК України має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум для дитини віком до 6 років встановлений у розмірі 1626 грн., для дитини від 6 до 18 років - у розмірі 2027 грн.

Відповідач не надав суду доказів, що витрати відповідачки на дітей не відповідають вказаним нормативним документам та потребам дітей.

Окрім того, відхиляючи даний довід позивача щодо його витрат на медичні обстеження дітей, їх навчання на додаткових курсах і позакласні навчання із репетиторами колегія суддів звертає увагу позивача, що дані витрати відносяться до додаткових витрат на дітей, передбачених ст.185 СК України, яка покладає на батьків обов`язок брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо) і які можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно

Як вище вказувалося витрати позивача на додаткові курси, позакласні навчання, медичні обстеження є додатковими витратами на дітей, питання про стягнення яких вирішується судом у встановленому порядку.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд безпідставно відмовив позивачу у

- 4 -

долученні до матеріалів справи документів, які могли б суттєво підтвердити обгрунтованість його вимог, порушивши гарантоване Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий розгляд справинеобгрунтовані.

ЄСПЛ у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашінгдейн проти Великої Британії (Ashingdane v. the. United Kingdom)).

З матеріалів справи вбачається, що суд приєднав до справи всі подані позивачем докази, а саме: за заявами від 18 грудня 2018 року, 17, 24, 28 січня 2019 року на 72 аркушах (а.с.67-130, 141-144, 165-169). Водночас суд відмовив у приєднанні доказів за заявою від 15 серпня 2019 року, як поданих поза межами, встановленого законом процесуального строку, оскільки провадження у справі було відкрите 04 вересня 2017 року, а підготовче засідання проведене 22 жовтня 2018 року (а.с.57), що відповідає положенням закону.

Вказані документи додані позивачем до апеляційної скарги, однак вони не спростовують висновків суду про відсутність підстав для стягнення аліментів із відповідачки. Зокрема, як вбачається з акту обстеження умов проживання від 07 серпня 2019 року зі слів дітей вони проживають із мамою 2-3 дні на тиждень та відпочивають по черзі з кожним із батьків, що підтверджує участь відповідачки у їх утриманні. Окрім того, додані позивачем касові та товарні чеки на придбання продуктів харчування, одягу, оплати відпочинку та інше, свідчать лише про те, що позивач несе витрати на утримання дітей, проте не свідчать і не доводять обставин, що відповідачка не несе таких витрат, коли діти проживають у неї.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м.Києва від 20 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: