Дата документу 12.11.2019 Справа № 333/7160/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 333/7160/17 Головуючий у 1 інстанції Герасименко С.Г.
Провадження №22ц/807/2745/19 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.

суддів: Крилової О.В.

Бєлки В.Ю.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2018 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «А-МЕГА АВТО» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2017 року ТОВ «А-МЕГА АВТО» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків.

В обґрунтування позовних вимог зазначали, що ОСОБА_1 з 16.03.2015 року по 30.09.2016 року знаходився у трудових відносинах з позивачем та працював на посаді менеджера зі збуту.

16 березня 2015 року між сторонами у справі був укладений договір про повну матеріальну відповідальність ОСОБА_1 , за умовами якого відповідач прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення зберігання ввірених йому цінностей.

19 вересня 2017 року під час чергової інвентаризації на складі, де матеріально відповідальною особою був ОСОБА_1 було виявлено недостачу товарно-матеріальних цінностей на загальну суму 275435,51 грн. про що свідчить акт інвентаризації, з яким погодився відповідач, про що свідчать його підписи.

ОСОБА_1 частково погасив недостачу перерахувавши на рахунок ТОВ «А-МЕГА АВТО» грошові кошти у розмірі 20855,60 грн. У зв`язку з викладеним ТОВ «А-МЕГА АВТО» просило стягнути з ОСОБА_1 непогашену частину матеріальної шкоди у розмірі 254579,91 грн.

Заочним рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2018 року позов задоволено. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «А-МЕГА АВТО» матеріальну шкоду за нестачу товарно-матеріальних цінностей під час виконання трудових обов`язків в розмірі 254576,91 грн. Вирішено питання судових витрат.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2018 року залишено без задоволення.

Задовольняючи позовні вимоги ТОВ «А-МЕГА АВТО», суд першої інстанції дослідивши матеріли інвентаризації, яка була проведена у присутності ОСОБА_1 , з урахуванням укладеного договору про його повну матеріальну відповідальність за забезпечення збереження матеріальних цінностей, дійшов висновку, що виявлена недостача підлягає стягненню з відповідача.

На вказане заочне рішення, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить скасувати заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2018 року, та ухвалити нове, яким в позові ТОВ «А-МЕГА АВТО» відмовити.

В обґрунтування доводів своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції не встановлено його форму вини, як працівника, та причинний зв`язок між діями (бездіяльністю) та наслідками. Щодо наявності письмового договору про взяття на себе матеріальної відповідальності, ОСОБА_1 зазначає, що вказаний договір ним було підписано ще на посаді експедитора, проте до відповідальності його притягнули вже на посаді менеджера зі збуту. Також, в матеріалах справи відсутні будь-які акти прийму-передачі, накладні, або договори, відповідно до яких ОСОБА_1 прийняв на зберігання або для інших цілей відповідний товар. Щодо акту інвентаризації від 19.09.2017р., якою виявлено недостачу та встановлена вартість матеріальної шкоди, ОСОБА_1 зазначає, що вказаний акт ним не підписувався, підпис є підробленим.

30 жовтня 2019 року від ТОВ «А-МЕГА АВТО» надійшов відзив на вищезазначену апеляційну скаргу, доводи якої позивач не визнає. Зазначають, що 16 березня 2015 року між сторонами - адміністрацією ТОВ «А-МЕГА АВТО» та ОСОБА_1 був укладений договір про повну матеріальну відповідальність. З 01 жовтня 2016 року ОСОБА_1 , за його заявою було переведено на посаду менеджера зі збуту. Згідно п. 1.5 Посадової інструкції менеджера зі збуту ТОВ «А-МЕГА АВТО», з якою відповідач був ознайомлений під підпис 01.10.2016р., він є матеріально відповідальною особою. Згідно п.п.4.1, 4.6 тієї ж посадової інструкції менеджер зі збуту здійснює оптову та роздрібну торгівлю продукцією, приймає у клієнтів грошові кошти за відповідний товар. Крім того, зазначають, що факт передачі та недостачі переданих відповідачу товарно-матеріальних цінностей - акумуляторних батарей, підтверджується також пояснювальною запискою ОСОБА_1 Просять залишити оскаржуване судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Також, 12 листопада від ОСОБА_1 до апеляційного суду надійшли письмові пояснення, в яких він посилається на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 11 березня 2019 року по справі №626/1833/15ц, зазначає, що матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві і стосується лише посад і робіт, зазначених у відповідному Переліку. Натомість, у Переліку посад і робіт, які заміщуються або виконуються працівниками, з якими підприємство, установа, організація можуть укладати письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення схоронності цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування у процесі виробництва, затвердженому постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24, посада менеджеру зі збуту - відсутня. Також, посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 07.02.2019р. по справі № 363/1400/16ц, зазначає, що покладання на працівника повної матеріальної відповідальності за шкоду недостатньо тільки договору про таку відповідальність, роботодавець повинен довести наявність вини працівника.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи та пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 16.03.2015 року по 30.11.2017 року перебував у трудових відносинах з ТОВ «А-МЕГА АВТО».

16 березня 2015 року між ТОВ «А-МЕГА АВТО» та ОСОБА_1 , який перебував на посаді експедитора, укладено договір про повну матеріальну відповідальність (а.с. 3).

З 01 жовтня 2016 року ОСОБА_1 було переведено на посаду менеджера зі збуту (а.с. 2).

Положеннями ч.1 ст. 130 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) передбачено, що працівники несуть перед роботодавцем матеріальну відповідальність за заподіяну йому шкоду, завдану внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

Відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, зокрема, коли між працівником і підприємством, установою, організацією, відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей (п.1 ст.134 КЗпП України).

Згідно ст.135-1 КЗпП України, письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС від 28.12.77 №447/24, роботи з продажу (відпуску) товарів (продукції), їх підготування до продажу незалежно від форм торгівлі та профілю підприємства (організації), відносяться до сфери застосування повної матеріальної відповідальності на підставі відповідних договорів.

В матеріалах справи міститься посадова інструкція менеджера зі збуту, з якою ОСОБА_1 був ознайомлений 01.10.2016 року, про що свідчить його підпис (а.с. 58-60). Пунктом 1.5 Посадової інструкції встановлено, що менеджер зі збуту є матеріально-відповідальною особою. Також, п. 4.1 та 4.6 вказаної інструкції передбачено обов`язок менеджера зі збуту здійснювати роздрібну та оптову торгівлю продукцією, а також всі необхідні дії с метою отримання прибутку і виконання планових показників, у разі необхідності приймати від клієнта грошові кошти за проданий товар.

Враховуючи вищенаведене, з урахуванням того, що відповідно до посадової інструкції менеджера зі збуту на нього було покладено обов`язок продажу продукції, його посада відноситься до сфери застосування повної матеріальної відповідальності. Таким чином, твердження скаржника, що у вказаному переліку відсутня посада менеджера зі збуту - не заслуговують на увагу. Крім того, договір про повну матеріальну відповідальність підписаний ним на посаді експедитора не був розірваний сторонами після переведення ОСОБА_1 на посаду менеджера зі збуту.

На підставі наказу № 159 від 18 вересня 2017 року ТОВ «А-МЕГА АВТО», з яким під підпис був ознайомлений ОСОБА_1 19 вересня 2017 року було проведено інвентаризацію (а.с. 4, 6-8).

На початок проведення інвентаризації ОСОБА_1 написав розписку, з якої вбачається, що всі видаткові та прибуткові документи на товарно-матеріальні цінності здані до бухгалтерії і всі товарно-матеріальні цінності, що надійшли до нього оприбутковані, а ті, що вибули, списані у видаток (а.с. 12).

З акту інвентаризації товарно-матеріальних цінностей вбачається, що після проведення інвентаризації було виявлено нестачу товарно-матеріальних цінностей на загальну суму 275435,51 грн. (а.с. 6-11).

Вказаний акт інвентаризації товарно-матеріальних цінностей та інвентаризаційний опис підписані ОСОБА_1 у графі «матеріальна-відповідальна особа».

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що позивачем не доведено його вини.

Зазначене також спростовуються матеріалами справи.

З пояснювальної записки, написаної ОСОБА_1 , вбачається, що ним було надані пояснення з приводу наведеної нестачі (а.с. 5). Зокрема, ОСОБА_1 визнано вину щодо нестачі АКБ та зазначено, що він зобов`язується їх відновити протягом 14 днів, а у разі відсутності даних АКБ, вартість даної продукції буде ним оплачена грошовими коштами (а.с. 5).

Таким чином, вбачається, що ОСОБА_1 був присутнім під час проведення інвентаризації, повністю погоджувався з виявленою нестачею, її сумою, будь-яких зауважень не висловлював, частково погасив заборгованість. Відсутність своєї вини ОСОБА_1 не спростовано.

Посилання ОСОБА_1 , що підписи на акті інвентаризації товарно-матеріальних цінностей та інвентаризаційному опису є підробленими не доведено належними та допустимими доказами.

Посилання скаржника на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 07.02.2019 року по справі № 363/1400/16-ц, також не може бути прийнято до уваги колегією суддів, оскільки у справі, на яке йде посилання, встановлені інші обставини, зокрема, відсутність будь-яких пояснень працівника щодо виявленої нестачі, не відповідність відомостей у бухгалтерському обліку на підприємстві, крім того, встановлено факт утримання з заробітної плати відповідача грошових коштів, сума яких перевищувала розмір заподіяних збитків.

Виходячи із наведеного апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо доведеності вини відповідача та розміру нанесеного збитку під час виконання трудових обов`язків та обґрунтовано задовольнив позовні вимоги.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів перевіривши доводи апелянта дійшла висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384,389 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2018 року у цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 18 листопада 2019 року.

Головуючий:

Судді: