ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9248/19 Справа № 173/2204/18 Суддя у 1-й інстанції - Петрюк Т. М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

за участю секретаря - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Комунального закладу "Верхньодніпровський дитячий будинок інтернат № 2 "Дніпропетровської обласної ради" на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу "Верхньодніпровський дитячий будинок інтернат № 2 "Дніпропетровської обласної ради" про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2018 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, обгрунтовуючи його тим, що він працював у КЗ «Верхньодніпровський дитячий будинок-інтернат № 2 ДОР» на посаді інструктора з трудової терапії з 14 травня 2015 року по 13 серпня 2018 року. Наказом в.о. директора КЗ «Верхньодніпровський дитячий будинок-інтернат № 2 ДОР» № 192-к від 13.08.2018 року його було звільнено із займаної посади на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за порушення трудової дисципліни у вигляді відсутності на робочому місці понад трьох годин без поважних причин, яке відбулося 04 липня 2018 року. Вважає наказ в.о. директора КЗ «Верхньодніпровський дитячий будинок-інтернат № 2 ДОР» № 192-к від 13.08.2018 року незаконним і таким, що підлягає скасуванню.

Враховуючи вищезазначене, позивач просив суд визнати незаконним та скасувати наказ в.о. директора КЗ «Верхньодніпровський дитячий будинок-інтернат № 2 ДОР» № 192-к від 13.08.2018 року «Про звільнення інструктора з трудової терапії ОСОБА_1 »; поновити його на займаній посаді інструктора з трудової терапії КЗ «Верхньодніпровський дитячий будинок-інтернат № 2 ДОР» та прийняти рішення про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2019 року позовні вимоги задоволені. Визнано незаконним і скасовано наказ в.о. директора КЗ «Верхньодніпровський дитячий будинок інтернат № 2 «Дніпропетровської обласної ради» № 192 к від 13 серпня 2018 року про звільнення інструктора з трудової терапії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 , за п.4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України; поновлено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 , на посаді інструктора з трудової терапії КЗ «Верхньодніпровський дитячий будинок інтернат № 2 «Дніпропетровської обласної ради» - з 13 серпня 2018 року; стягнуто з КЗ «Верхньодніпровський дитячий будинокінтернат № 2 «Дніпропетровської обласної ради» на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 , середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 47733 грн. 51 коп., за період з 13.08.2018 року по 19.08.2019 року. Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погодившись із таким рішенням суду, КЗ «Верхньодніпровський дитячий будинок-інтернат № 2 ДОР» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та на неправильне застосування норм матеріального права.

ОСОБА_2 А ОСОБА_3 своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу КЗ «Верхньодніпровський дитячий будинок-інтернат № 2 ДОР», не скористався.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач працював у КЗ «Верхньодніпровський дитячий будинок-інтернат № 2 ДОР» на посаді інструктора з трудової терапії з 14 травня 2015 року по 13 серпня 2018 року.

Наказом в.о. директора КЗ «Верхньодніпровський дитячий будинок-інтернат № 2 ДОР» № 192-к від 13.08.2018 року позивача було звільнено із займаної посади на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за порушення трудової дисципліни у вигляді відсутності на робочому місці понад трьох годин без поважних причин, яке відбулося 04 липня 2018 року, що підтверджується копією наказу.

Згідно із змісту наказу встановлено, що 04.07.2018 року працівником КЗ «Верхньодніпровський дитячий будинок-інтернат № 2 ДОР» Кременчуцьким А. ОСОБА_4 ., який працює на посаді інструктора з трудової терапії, було порушено трудову дисципліну, а саме ОСОБА_1 був відсутній на роботі більше трьох годин з 08-20 години до 17-00 години протягом робочого дня без поважних причин, чим було порушено вимоги п. 1 розділу 3 Правил внутрішнього трудового розпорядку КЗ «Верхньодніпровський дитячий будинок-інтернат № 2 ДОР».

Суд встановив на підставі показань свідків та матеріалів справи, що 04.07.2019 року позивач був на засіданні Дніпропетровської обласної ради з метою представництва прав трудового колективу КЗ «Верхньодніпровський дитячий будинок-інтернат № 2 ДОР», як заступник голови профспілкового комітету закладу.

Встановлено, що з метою належного оформлення відсутності на робочому місці позивачем надавалась заява про надання йому відпустки за власний рахунок. Факт подання такої заяви підтверджується показаннями допитаних свідків. Дана обставина підтверджена і письмовими поясненнями позивача від 13.07.2018 року.

Відповідно до примірника заяви позивача про надання відпустки без збереження заробітної плати від 04.07.2018 року суд встановив відсутність на ній як погодження даної відпустки так і відмови роботодавця у наданні такої відпустки.

З аналогічних заяв позивача, поданих керівництву закладу, встановлено, що вони керівництвом по суті не розглядались, а містили записи про те, що неправильно оформлені, написані не на ім`я тієї особи, тощо. З чого суд першої інстанції прийшов до висновку, що керівництво закладу не мало наміру розглянути подану позивачем заяву по суті: тобто погодити або не погодити її.

Суд дійшов висновку, що позивач був відсутній на роботі 04.07.2018 року з поважних причин, так як приймав участь у засіданні обласної ради з метою представництва прав працівників закладу. При цьому для такого представництва не має значення чи був позивач викликаний особисто на це засідання, чи ні. Але за своїм статусом та повноваження він мав право брати участь в такому заході, і керівництво підприємства не повинно було здійснювати перешкоди в цьому позивачу. Крім того, відсутність позивача на робочому місці не призвела до шкідливих чи надзвичайних наслідків, так як відповідачем на надано доказів іншого.

Також судом встановлено, що відповідач звернувся із поданням про надання згоди на звільнення позивача 20.07.2018 року, а 31.07.2019 року подав звернення про надання прийнятого рішення за поданням про звільнення позивача. На що була отримана відповідь про те, що виборний орган первинної профспілкової організації будинку-інтернату не розглядає матеріали про надання дозволу на звільнення ОСОБА_1 , як члена виборного органу згідно ст. 40 КЗпП України. Щодо цього питання необхідно звернутись до районної профспілки працівників державних установ.

Встановлено, що позивач також інформував відповідача про необхідність звернення до вищезазначеної профспілкової організації за наданням дозволу на звільнення. Проте відповідач, не здійснивши відповідного звернення до належного профспілкового органу з поданням про надання згоди на звільнення, виніс наказ про звільнення позивача з займаної посади за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

На звернення суду до Верхньодніпровської районної профспілкової організації працівників державних установ про вирішення питання про надання згоди на звільнення (не звільнення) позивача за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗП України надано копію протоколу № 3 від 19.06.2019 року, відповідно до якого відмовлено у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що відповідачем порушений порядок звільнення позивача за ініціативою роботодавця, а тому позивач підлягає поновленню на посаді, з якої був звільнений.

Задовольняються вимоги позивача про поновлення на роботі, суд вирішив питання щодо вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Встановлено згідно наданої суду довідки, що середня заробітна плата позивача складає 3964 грн. 12 коп. З часу звільнення позивача з займаної посади і до поновлення його на робочому місці пройшло 253 робочі дні.

Враховуючи положення п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (з наступними змінами і доповненнями), суд першої інстанції розрахував середній заробіток за час вимушеного прогулу наступним чином: 3962 грн. 12 коп. : 21 день + 188 грн. 67 коп. (середньоденна заробітна плата) х 253 дн. = 47733 грн. 51 коп.

Таким чином, суд дійшов висновку, що саме вищезазначена сума і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, як середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В апеляційній скарзі КЗ "Верхньодніпровський дитячий будинок інтернат № 2 "Дніпропетровської обласної ради" посилається на те, що первинна профспілкова організація КЗ "Верхньодніпровський ДБІ № 2 ДОР порушила строки для надання відповіді, передбачені законодаством, а Верхньодніпровська районна профспілкова організація працівників державних установ не обгрунтувала свою відповідь, що в свою чергу дає право вважати, що звільнення відбулося правомірно.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 43-1 КзПП України - розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Ч. 3 ст. 41 ЗУ Про «професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» - звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об`єднання профспілок).

На звернення відповідача до первинної профспілкової організації в закладі щодо надання згоди на звільнення позивача було порекомендовано з цим питанням звернутись до районної профспілки працівників державних установ.

Однак, всупереч зазначеному, відповідач виніс наказ про звільнення позивача з займаної посади за п. 4 ч. 1 ст. 40 КзпП України без надання згоди на звільнення профспілкового органу.

Крім того, відповідно до копії протоколу № 3 Верхньодніпровської районної профспілкової організації працівників державних установ від 19.06.2019 року про вирішення питання про надання згоди на звільнення (не звільнення) позивача за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗП України встановлено, що було відмовлено у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо порушення відповідачем порядку звільнення позивача та вважає, що суд обгрунтовано дійшов висновку про поновлення позивача на посаді, з якої був незаконно звільнений.

Безпідставними є доводи апелянт про те, що позивача було обрано до недійсного виборного органу недійсної профспілкової організації, у зв`язку з чим позивач не був членом Верхньодніпровської районної профспілкової організації працівників державних установ, а отже і згоди на його звільнення отримувати не було потреби. Вказані доводи апелянта спростовуються показами свідків та матеріалами справи, зокрема, протоколами зборів первинної профспілкової організації, копіями заяв працівників закладу щодо прийняття до профспілкової організації.

А тому, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Комунального закладу "Верхньодніпровський дитячий будинок інтернат № 2 "Дніпропетровської обласної ради" залишити без задоволення.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова