Постанова

Іменем України

30 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 756/6637/16-ц

провадження № 61-32078св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Волоха Вікторія Леонідівна,

третя особа - житлово-будівельний кооператив «Академічний-15»,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 червня 2017 року у складі судді Луценко О. М. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 25 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Панченка М. М., Слюсар Т. А., Волошиної В. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Волохи В. Л. та просила визнати недійсними свідоцтво № 414 про придбання ОСОБА_2 з прилюдних торгів квартири АДРЕСА_1 , видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Волохою В. Л., та договір купівлі-продажу вказаної квартири, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 27 червня 2013 року.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що на підставі рішення загальних зборів членів житлово-будівельного кооперативу «Академічний-15», затвердженого рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів № 1078 від 02 листопада 1987 року, їй було видано ордер на вселення в квартиру АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі проживає з 1987 року по теперішній час.

27 червня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельниченко І. О. посвідчений договір купівлі-продажу належної їй квартири. Зі змісту вказаного договору вбачається, що ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_3 придбала квартиру АДРЕСА_1 , яка належить продавцю на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Волохою В. Л. 26 червня 2013 року за № 414.

Зазначала, що не вчиняла жодних правочинів щодо відчуження належної їй квартири, не була боржником у виконавчих провадженнях та їй не відомо про проведення прилюдних торгів з продажу квартири. Свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів підлягає визнанню недійсним, оскільки під час його отримання порушено встановлений порядок проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна. Окрім того договір купівлі-продажу спільної квартири також підлягає визнанню недійсним, оскільки цей правочин вчинено на підставі документу, отриманого з порушенням вимог закону.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просила позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанції

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 26 червня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25 жовтня 2017 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, посвідчене приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Волохою В. Л. 26 червня 2013 року за № 414.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельниченко І. О. 27 червня 2013 року.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що оскільки у Відділі державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві (далі - ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві) будь-які виконавчі провадження стосовно боржника ОСОБА_1 , відкриті на підставі виконавчого листа №2-1925 від 16 жовтня 2012 року, не перебували та не перебувають, Оболонським районним судом м. Києва не розглядалася цивільна справа про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором, тому акт про проведені прилюдні торги від 14 червня 2013 року не міг бути складений державними виконавцями відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві та, відповідно, є недійсним.

З огляду на викладене, свідоцтво №414 про придбання ОСОБА_2 з прилюдних торгів квартири АДРЕСА_1 , посвідчене приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Волохою В. Л., а також договір купівлі-продажу зазначеної квартири від 27 червня 2013 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , підлягають визнанню недійсними.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернулая до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 25 жовтня 2017 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування касаційної скарги зазначала, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та визнав недійсним акт про проведені прилюдні торги від 14 червня 2013 року. У зв`язку з неправомірним скасуванням судом першої інстанції акту, суд визнав недійсним свідоцтво про право власності на майно від 27 червня 2013 року, зазначивши, що вказана вимога є похідною і залежить від правомірності та дійсності акту про проведені прилюдні торги.

Позивач законність акту про проведені прилюдні торги та протоколу проведених прилюдних торгів не оспорювала, тому прилюдні торги з продажу спірної квартири є дійсними.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з Оболонського районного суду м. Києва.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

30 травня 2018 року справу № 756/6637/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 16 листопада 1987 року ОСОБА_1 отримала ордер № 065709 серії Ж на вселення у квартиру АДРЕСА_1 .

У 1992 році вона повністю погасила пайовий внесок та набула право власності на неї.

Відповідно до акту державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві Грищенка В. О. про проведені прилюдні торги від 14 червня 2013 року, затвердженого начальником ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві Губяком С. В., квартиру АДРЕСА_1 реалізовано на прилюдних торгах в ході примусового виконання виконавчого листа №2-1925/12, виданого Оболонським районним судом м. Києва 16 жовтня 2012 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» кредитної заборгованості у розмірі 220 415, 00 грн.

На підставі вказаного акту переможцю прилюдних торгів ОСОБА_2 отримав свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, посвідчене 26 червня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Волохою В. Л. та зареєстроване в реєстрі за № 414.

27 червня 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельниченко І.О., відповідно до умов якого ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .

Встановлено, що на належну позивачу квартиру перед проведенням прилюдних торгів не було накладено арешт або будь-яке інше обтяження.

Згідно відповіді Оболонського районного суду м. Києва від 01 червня 2017 року в провадженні суду не перебувала цивільна справа за позовом ПАТ КБ «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, а за номером №2-1925/12 зареєстрована інша цивільна справа.

Встановлено, що стосовно боржника ОСОБА_1 у ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві згідно даних державних реєстрів "ВП Виконавець" та "АРМ Виконавець" відкриті та завершені виконавчі провадження не перебували, квартира АДРЕСА_1 на прилюдних торгах в порядку примусового виконання рішення не реалізовувалась.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині другій цієї статті визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає у з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

За змістом статей 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Порушення права пов'язане з позбавленням його суб'єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з частиною першою статті 62 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах.

Встановивши, що на спірну квартиру перед проведенням прилюдних торгів не було накладено арешт або будь-яке інше обтяження, у ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві не перебувало виконавче провадження стосовно боржника ОСОБА_1 , відкрите на підставі виконавчого листа №2-1925/12, в провадженні Оболонського районного суду м. Києва не перебувала цивільна справа за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, суди дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про визнання недійсними акту про проведені прилюдні торги від 14 червня 2013 року.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

З огляду на те, що ОСОБА_2 не мав правових підстав розпоряджатися спірною квартирою, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про необхідність визнання недійсним укладеного 27 червня 2013 року між ним та ОСОБА_3 договору купівлі-продажу.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для їх скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 25 жовтня 2017 року залишити без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 25 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Ю. Тітов

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук