Справа № 521/7238/19
Провадження № 2/521/2943/19
23.10.2019 м. Одеса
Малиновський районний суд міста Одеси у складі:
головуючого судді- Леонова О.С.,
при секретарі судового засідання - Драгун А.С.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача - адвоката Завальнюка Д.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю, -
Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов
ОСОБА_1 звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_2 , в якому просить визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, у період з 23.11.1990 року по 23.01.2014 року, однак після травня 1991 року сторони як одна сім`я не проживали, спільне господарство та бюджет не вели. Під час перебування у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_1 купила квартиру АДРЕСА_1 . На даний час ОСОБА_1 має намір розпорядитися вказаною квартирою, однак для цього необхідна згода ОСОБА_2 , який таку згаду не надає. Посилаючись на вказані підстави позивач просить суд визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .
11.05.2019 року ухвалою судді Леонова О.С. вказану позовну заяву прийнято до розгляду, та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
Позивач ОСОБА_1 разом з позовною заявою подала до суду клопотання, про розгляд справи за її відсутності від. 03.07.2019 року, в якому вказала, що свої позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с. 35).
03.07.2019 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду.
У судовому засіданні ОСОБА_1 разом з представником позивача ОСОБА_3 позов підтримали. Позивач зазначила, що жодного майнового спору між нею та ОСОБА_2 у неї не має, спільного майна за той незначний час коли вони проживали разом та вели спільне господарство вони не набули. Відповідач пішов з сім`ї у травні 1991 року та більше вони разом не проживали, а тому будь якого відношення відповідач не має до квартири АДРЕСА_1 набутої неюза особисті кошти, після фактичного припинення шлюбних відносин.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про дату час та місце розгляду скарги повідомлявся судом у відповідності до вимог ст. 128 ЦПК України (через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України).
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для встановлення фактичних відносин сторін, суд, зі згоди позивача, відповідно до ст. 280 ЦПК України, вважає можливим постановити рішення при заочному розгляді справи.
2. Мотивувальна частина
Фактичні обставини, встановлені судом
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 23 листопада 1990 року відділом реєстрації актів громадянського стану Центрального району м. Одеси між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб.
18 вересня 2002 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Першої ОДНК Шепелюк Р.Ю. за р.№7-2326, набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 36).
Згідно листа КП БТІ ОМР від 16.07.2019 року № 4724-10/214-12, станом на 31.12.2012 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності про що зроблено запис кн.. 255 пр ., стор. 129 , №309. Дата реєстрації 23.09.2002 року (а.с. 45-46).
Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
В судовому засіданні допитано в якості свідка ОСОБА_4 суду показала, що з квітня 1986 року вона проживала за адресою АДРЕСА_4 по 2002 рік. Свідок дуже добре знайома з позивачкою та знайома з ОСОБА_2 , знала що вони були одружені, оскільки всі вони разом жили в одній комунальній квартирі. Також зазначила, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розійшлись в 1991 році. ОСОБА_1 продовжувала проживати за вказаною адресою та після того у 2002 році за особисні кошти купила собі квартиру АДРЕСА_1 де вона зараз і проживає до теперішнього часу. Знає що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не вели спільного побуту з 1991 року по теперішній час.
В судовому засіданні допитано в якості свідка ОСОБА_6 суду показала, що вона з 1999 року проживала за адресою АДРЕСА_4 по 2002 рік та жодного разу не бачила ОСОБА_2 Знає що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не вели спільного господарства та не проживали разом з 1999 року по 2002 рік, за інший період до 1999 року вона не знає, оскільки раніше не була знайома з позивачкою. Зі слів позивачки вона знала, що та була одружена з ОСОБА_2 , однак останній пішов з сім`ї ще в 1991 році та вони спільно не проживають по теперішній час.
Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми прав
Обставини справи свідчать про те, що спірні правовідносини виникли до 1 січня 2004 року (час вступу Сімейного кодексу України), а тому на них поширюються норми КпШС України.
Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Відповідно до статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.
Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші.
Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.
Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз`яснено, що розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 КпШС України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, стаття 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність (статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».
В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.
Відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб і сім`ю України» (в редакція яка була чинна на момент спірних правовідносин), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.
Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна й робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, вклади до кредитних установ; паєнагромадження в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; страхова сума, страхове відшкодування, сплачені за рахунок спільних коштів подружжя, страхові платежі, які були повернені при достроковому розірванні договору страхування або які міг би одержати один із подружжя в разі дострокового розірвання такого договору на час фактичного припинення шлюбу; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами.
Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС).
Вартість майна визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Враховуючи положення ст.ст. 22-24 КпШС України та роз`яснення, що містяться в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб і сім`ю України», суд приходить до висновку, що спірна квартира, хоча і була придбана в період шлюбу, однак за особисті кошти ОСОБА_1 ..
Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Оцінивши докази в їх сукупності та взаємозв`язку суд приходить до висновку, що позивач довела факт набуття спірної квартири за її особисті кошти, доказів протилежного у судовому засіданні не здобуто.
Керуючись, ст. ст. 12,81,247,258,263- 265,273 ЦПК України, суд -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю - задовольнити у повному обсязі.
Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги через Малиновський районний суд м. Одеси до Одеського апеляційного суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст складено протягом десяти днів.

Головуючий О.С. Леонов

01.11.19