Постанова

Іменем України

30 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 758/9750/16-ц

провадження № 61-30922св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Перший Український міжнародний банк»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета

спору,- товариство з обмеженою відповідальністю «Київський іпотечний центр»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 червня 2017 року, ухвалене у складі судді Ларіонової Н. М., та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Прокопчук Н. О., Саліхова В. В., Семенюк Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» (далі - ПАТ «ПУМБ»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета

спору, - товариство з обмеженою відповідальністю «Київський іпотечний центр», про визнання зобов`язання припиненим.

Позовна заява ОСОБА_2 мотивована тим, що 16 вересня 2008 року між нею та закритим акціонерним товариством «Публічне акціонерне товариство «Перший Український міжнародний банк» (далі - ЗАТ «ПУМБ»), правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», укладено кредитний договір № 6813583 (далі - кредитний договір), згідно з умовами якого остання отримала кредит у розмірі 500 000 Євро, зі сплатою 13,15% річних.

17 вересня 2008 року між сторонами укладено додаткову угоду № TR INIT до кредитного договору, відповідно до якої процентна ставка за

пунктом 1.3 кредитного договору була встановлена у розмірі 0 % річних.

05 липня 2012 року між позивачем та ПАТ «ПУМБ» укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору, відповідно якої пункт 1.1 кредитного договору викладено у новій редакції, а саме, зазначено, що розмір кредиту становить 216 265,15 Євро.

На думку позивача, шляхом укладення додаткової угоди № 2 відбулося фактичне прощення відповідачем її боргу у розмірі 283 734,85 Євро

(із розрахунку 500 000 Євро - 216 265,15 Євро).

Оскільки на момент укладення додаткової угоди № 2, нею вже було сплачено банку 265 258,19 Євро, то вважала, що свої зобов`язання за кредитним договором вона виконала у повному обсязі.

За таких обставин просила визнати припиненим її зобов`язання за кредитним договором № 6813583 від 16 вересня 2008 року укладеним із ЗАТ «ПУМБ», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 21 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволені позову, суд першої інстанції відхилив як доказ додаткову угоду № TR INIT від 17 вересня 2008 року до кредитного договору, відповідно до якої процентна ставка за кредитним договором нібито була встановлена у розмірі 0% річних.

При цьому, суд врахував, що вказану угоду від імені банку начебто підписав ОСОБА_3 , який до 2014 року не працював у АТ ПУМБ та будучи допитаним в судовому засіданні в якості свідка повідомив, що підписати вказану угоду не міг.

Крім цього, суд першої інстанції дійшов висновку, що зміст додаткової угоди № 2 від 05 липня 2012 року до кредитного договору, зокрема її пункт 1.1 не дає підстав вважати, що відбулося прощення боргу ОСОБА_2 . Судом враховано, що після укладення додаткової угоди № 2 від 05 липня 2012 року позивач продовжувала виконувати свої зобов`язання за кредитним договором, а саме сплачувала до червня 2013 року як тіло кредиту, так і проценти за користування ним у розмірі 13,15 % річних. Останній платіж позивачем було здійснено 13 травня 2013 року у сумі 5 730 Євро, що також свідчить про відсутність угоди між сторонами про прощення боргу.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність позивачем обставин, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 відхилено, а рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 червня 2017 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів визнання банком факту припинення зобов`язань, укладення договору про припинення зобов`язання чи прощення боргу, внаслідок чого суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2017 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи № 758/9750/16-ц з Подільського районного суду м. Києва.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»

(далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

04 червня 2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 758/9750/16-ц передано судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 21 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована помилковістю висновків судів попередніх інстанції про недоведеність нею факту припинення зобов`язань за кредитним договором.

Вказувала, що відповідачем визнано факт підписання додаткової угоди № 2 від 05 липня 2012 року. При цьому, суди не врахували, що вказана додаткова угода змінює договірні зобов`язання за основним кредитним договором, внаслідок чого сторони повинні виконувати зобов`язання відповідно до тих умов, які визначені з урахуванням додаткової угоди. На думку заявника, внаслідок укладення додаткової угоди відбулося прощення боргу та зобов`язання за кредитним договором припинилось.

Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на касаційну скаргу

У поданому в січні 2018 року запереченні на касаційну скаргу

представник ПАТ «ПУМБ» - Борисов О. С. вважав, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки мотиви та підстави, зазначені у ній, є необґрунтованими, а оскаржені судові рішення ухвалені відповідно до вимог чинного законодавства.

Просив врахувати, що з моменту укладення кредитного договору і до

червня 2013 року відповідач виконувала зобов`язання за кредитним договором, що свідчить про відсутність підстав вважати припиненими зобов`язання. Вважав безпідставними посилання заявника щодо прощення боргу внаслідок укладення додаткової угоди.

Зазначив, що судами попередніх інстанцій до спірних правовідносин правильно застосовано норми матеріального права, при розгляді справи не було допущено порушення норм процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 16 вересня 2008 року між позивачем та ЗАТ «ПУМБ», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», укладено кредитний договір № 6813583, відповідно до пунктів 1.1, 1.3, 1.4 якого банк надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 500 000 Євро зі сплатою 13,15% річних з кінцевим строком повернення до 16 вересня 2015 року. Факт отримання позивачем кредитних коштів у сумі 500 000 Євро сторонами не заперечувався.

02 серпня 2011 року між ОСОБА_2 та відповідачем укладено додаткову угоду № 12222609, відповідно до умов якої встановлено новий графік повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, зокрема надано «кредитні канікули» на 4 місяці щодо повернення кредиту.

05 липня 2012 року між ПАТ «ПУМБ» та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду № 2, згідно якої окрім фіксування суми залишку заборгованості за кредитним договором, сторони погодили новий графік погашення заборгованості, що залишилася, шляхом викладення у новій редакції додатку № 1 «Графік повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом» (пункт 1.5 додаткової угоди № 2 від 05 липня

2012 року).

Судами встановлено, що згідно із новим графіком повернення кредиту та сплати процентів за користування ним, ОСОБА_5 надано кредитні канікули строком на 3 місяці (з 03 липня 2012 року по 02 жовтня 2012 року), в той же час залишок суми заборгованості підлягав сплаті щомісячними платежами у термін з 03 жовтня 2012 року по 16 вересня

2015 року.

Позиція Верховного Суду

Згідно із положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 213 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на момент ухвалення оскаржуваних рішень судами попередніх інстанцій, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняються частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частина друга

статті 598 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Статтею 605 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора.

Відповідно до вимог частини другої статті 10 ЦПК України 2004 року сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (частина перша статті 60 ЦПК України 2004 року).

Згідно з положеннями статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті (стаття 212 ЦПК України 2004 року).

Встановивши, що позивачем не надано належних і допустимих доказів припинення зобов`язання за кредитним договором, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги про те, що внаслідок укладення додаткової угоди № 2 від 05 липня 2012 року відбулося прощення боргу та зобов`язання за кредитним договором припинились відхиляються касаційним судом.

Зі змісту додаткової угоди № 2 від 05 липня 2012 року суди вірно встановили, що цією угодою сторони фактично зафіксували суму залишку заборгованості позичальника за кредитним договором та погодили новий графік погашення заборгованості, що залишилася. Згідно нового графіку повернення кредиту та сплати процентів за користування ним, позивачу були надані кредитні канікули строком на 3 місяці (з 03 липня 2012 року по

02 жовтня 2012 року), а залишок суми заборгованості підлягав сплаті щомісячними платежами у строк із 03 жовтня 2012 року по 16 вересня

2015 року.

Крім того, суди вірно врахували, що після укладення додаткової угоди № 2 позивач продовжувала виконувати зобов`язання за кредитним договором до червня 2013 року сплачуючи як кредитну заборгованість, так і проценти за користування кредитом у розмірі 13,15% річних.

Таким чином суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що вказана додаткова угода № 2 від 05 липня 2012 року не містить домовленості сторін щодо прощення боргу.

Доводи касаційної скарги не впливають на правильність висновків судів попередніх інстанцій по суті вирішення справи та зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення нових обставин, що згідно

статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (зокрема рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій виконали свої обов`язки, визначені процесуальним законом (статті 212, 213, 303 ЦПК України 2004 року), повно, всебічно й об`єктивно з`ясували обставини справи та надали їм належну оцінку, ухвалили судові рішення, які є законними та обґрунтованими.

Згідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта В. В. Шипович