Постанова

Іменем України

04 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 332/626/17

провадження № 61-26116св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Міністерство оборони України,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Запорізької області від 03 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Трофимової Д. А., Крилової О. В., Онищенка Е. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що з 28 жовтня 1966 року по 19 вересня 1992 року він проходив військову службу в Збройних Силах. При виконанні службового обов`язку в нього було виявлено ряд захворювань. Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) серії АД № 067351 від 17 вересня 2007 року йому встановлено другу групу інвалідності. Отримані під час проходження військової служби захворювання турбують його і по цей час, а саме він відчуває постійні головні болі, які посилюються при фізичному навантаженні, в нього часто виникає запаморочення, похитування при ходьбі, погіршення пам`яті, зниження слуху, працездатності, порушення сну та інше, внаслідок чого він неодноразово перебував на лікуванні в неврологічному відділі та психоневрологічному диспансері. Вищевказані захворювання не дають йому можливості працювати, утримувати себе та свою родину. Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідача на його користь 100 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Заочним рішення Заводського районного суду міста Запоріжжя від 03 квітня 2017 року у складі судді Яцуна О. С. позов задоволено частково. Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 40 000 грн. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з Міністерства оборони України на користь держави судовий збір в розмірі 640 грн.

Судове рішення місцевого суду мотивоване тим, що внаслідок отриманих під час проходження військової служби захворювань позивач змушений тривалий час лікуватися, проходити чисельні медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури, він постійно відчуває фізичний біль, не може вести звичайний та повноцінний спосіб життя. Отримані позивачем захворювання призвели до його моральних страждань, порушення нормальних життєвих зв`язків, до позбавлення можливості реалізувати свої звички та бажання. Крім цього, позивач не має змоги реалізувати своє право на працю, щоб утримувати себе та свою родину. За таких обставин, беручи до уваги конкретні обставини справи, ступінь втрати професійної працездатності, характер отриманих позивачем захворювань і пов`язані з ними фізичні і моральні страждання, істотність вимушених змін у життєвих стосунках і наслідків, що настали, виходячи із збалансованості інтересів сторін, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 03 жовтня 2017 року апеляційну скаргу Міністерства оборони України задоволено. Заочне рішення Заводського районного суду міста Запоріжжя від 03 квітня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 протягом майже 26 років проходив військову службу в Збройних Силах СРСР, та в період проходження цієї служби (з 28 жовтня 1966 року по 19 серпня 1992 роки) отримав захворювання. У 2007 році позивачу було повторно безстроково встановлено другу групу інвалідності. Проте матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що позивача визнано інвалідом внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби. Отримання захворювання в період проходження військової служби не свідчить, що це захворювання пов`язане з виконанням обов`язків військової служби. Позивачем не доведено наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, а саме, наявності причинного зв`язку між шкодою і діями заподіювача шкоди та вини відповідача в її завданні.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У травні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Запорізької області від 03 жовтня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі заочне рішення Заводського районного суду міста Запоріжжя від 03 квітня 2017 року.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована обставинами, наведеними в позовній заяві. Вказані обставини є доведеними, однак не були враховані апеляційним судом, внаслідок чого цей суд незаконно відмовив у задоволенні позову.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 25 травня 2018 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із Заводського районного суду міста Запоріжжя.

11 червня 2018 року справа № 332/626/17 надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах СРСР в період з 28 жовтня 1966 року по 19 серпня 1992 року, що підтверджується копією військового квитка ГЛ № НОМЕР_1 .

Згідно із свідоцтвом про хворобу № 214-ІІ від 26 березня 1992 року ОСОБА_1 встановлено діагноз: розширений остеохондроз з порушенням хребетного відділу, вторинний, постійно рецидивуючий хребетно-крестцовий радикуліт з порушенням Л5-І корішків зліва, з появою симпаталгії, стійким больовим синдромом та різким порушенням функції; отримано в період проходження військової служби.

Довідкою до акта огляду МСЕК серії АД № 067351 від 17 вересня 2007 року, ОСОБА_1 було повторно безстроково встановлено другу групу інвалідності. Захворювання отримано в період проходження військової служби.

Статтею 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що дія цього Закону поширюється на: 1) військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей; 2) військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти; 3) військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей.

Статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться в установленому законодавством порядку.

Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом (стаття 1167 ЦК України).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність усіх складових цивільно-правової відповідальності, правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.

Згідно із статтею 10 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення (далі - ЦПК України 2004 року) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 60 ЦПК України 2004 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 визнано інвалідом внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, апеляційний суд дійшов правильного висновку про недоведеність позивачем всіх складових цивільно-правової відповідальності, а саме наявності причинного зв`язку між шкодою і діями заподіювача шкоди та вини відповідача в її завданні.

Отримання захворювання в період проходження військової служби не свідчить, що це захворювання пов`язане з виконанням обов`язків військової служби. Тому апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Доводи ОСОБА_1 про доведеність обставин, якими обґрунтовано його позовні вимоги, не заслуговують на увагу, оскільки вони не спростовують висновків апеляційного суду щодо відсутності доказів того, що ці обставини викликані безпосередньо виконанням ним обов`язків військової служби. Вказані обставини виключають обов`язок відповідача з відшкодування шкоди, доказів заподіяння якої з його вини немає.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки апеляційного суду, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржуване судове рішення апеляційного суду відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 03 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов