Постанова

Іменем України

31 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 633/62/16-ц

провадження № 61-32769св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Житлово-Будівельний кооператив «Печеніжець»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 02 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Кіся П. В., Бровченка І. О., Хорошевського О. М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: житлово-будівельний кооператив «Печеніжець», про поділ майна,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви

23 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , в якому, з урахуванням уточнень, просила провести розподіл спільного сумісного майна подружжя, визнавши за нею право власності на 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 , припинивши право спільної сумісної власності між співвласниками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , вирішити питання про судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що під час шлюбу в рахунок пайових внесків подружжям було придбано квартиру, частину пайових внесків позивачем особисто було сплачено після розірвання шлюбу. Пайові внески за квартиру було виплачено повністю. Позивач просила суд відступити від засад рівності ідеальних часток, визнавши за нею право власності на 3/4 частини спірної квартири у зв`язку із тим, що позивачем було сплачено більшу частину вартості пайових внесків, враховуючи інтереси виховання та утримання дітей, які проживають з позивачем, та факт того, що відповідач не надає достатнього розміру матеріальної допомоги для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей.

Сторони у справі не отримували свідоцтва про право власності на спірну квартиру та не вносили відповідних відомостей у Реєстр речових прав на нерухоме майно. Після розірвання шлюбу у квартирі продовжують бути зареєстровані позивач, відповідач та їх двоє дітей. Із часу розірвання шлюбу відповідач у квартирі не проживає. Останнім часом стосунки між позивачем та відповідачем погіршились. За твердженнями позивача відповідач погрожує їй виселенням із квартири, посилаючись на те, що вона будь-яких прав на спірну квартиру не має. В обґрунтування цього позивач посилається на те, що 18 вересня 2015 року відповідач вироком Печенізького районного суду Харківської області був визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 125 КК України та йому було призначено покарання у вигляді 120 годин виправних робіт. У цьому кримінальному провадженні позивач була потерпілою, що, на її думку, є доказом того, що у добровільному порядку із відповідачем не можливо дійти до компромісів.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Печенізького районного суду Харківської області від 03 квітня 2017 року у складі судді Смирнова В. А. позов ОСОБА_1 задоволено повністю. Суд вирішив: провести розподіл спільного сумісного майна подружжя, визнавши за ОСОБА_1 право власності на 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 , та визнавши за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 , припинивши право спільної сумісної власності між співвласниками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира належить сторонам на праві власності на підставі статті 384 ЦК України і є спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, суд першої інстанції виходив також з того, що позивачем було сплачено більшу частину вартості пайових внесків, а тому, враховуючи інтереси виховання та утримання дітей, які проживають з позивачем, та факт того, що відповідач не надає достатнього розміру матеріальної допомоги для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей, місцевий суд вважав за правильне відступити від засад рівності при поділі часток подружжя та частку майна позивачки збільшити.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 02 серпня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 було задоволено, рішення Печенізького районного суду Харківської області від 03 квітня 2017 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, із відступленням від засад рівності часток та визнання права власності на 3/4 частини квартири, відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що нормами закону передбачений поділ квартири у випадку, коли за колишнім з подружжя судом було визнано право на частину паєнагромадження. Зазначені вимоги позивачем не заявлялись.

Крім того суд апеляційної інстанції зазначав, що матеріали справи не містять будь-яких доказів порушення, невизнання або оспорювання відповідачем права власності позивача, а тому дійшов висновку, що фактичних та правових підстав задоволення позову ОСОБА_1 немає, у зв`язку із чим рішення місцевого суду підлягало скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Харківської області від 02 серпня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення місцевого суду є правильним та обґрунтованим, натомість суд апеляційної інстанції припустився помилки та скасував правильне по суті рішення.

Заявник вказувала, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права адже у цьому випадку відбувся перехід права власності на спірну квартиру з моменту повного внесення паю, саме з цього моменту квартира стала спільною сумісною власністю, отже, з моменту повної сплати пайового внеску за квартиру суд має право вирішувати питання про право на частку в праві власності.

Крім того, одним із доводів касаційної скарги є також те, що суд апеляційної інстанції, постановляючи ухвалу від 26 травня 2017 року без мотивувальної частини порушив норми процесуального права, та не вказав в оскаржуваному рішенні позицію третьої особи, представник якої в судових дебатах підтвердила перехід права власності на спірну квартиру у зв`язку із повною сплатою пайових внесків.

Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

ОСОБА_2 у поданих запереченнях на касаційну скаргу просив у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 відмовити, а рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін посилаючись на необґрунтованість доводів касаційної скарги та те, що судом апеляційної інстанції при ухваленні рішення було дотримано вимоги норм матеріального та процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 08 серпня 1997 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який за рішенням Печенізького районного суду Харківської області 04 грудня 2014 року було розірвано. У цьому шлюбі народилося двоє дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Під час шлюбу сторонами було придбано в рахунок пайових внесків квартиру за адресою: АДРЕСА_2 -будівельному кооперативі « Печеніжець ». У цій квартирі сторони почали проживати з 27 вересня 2000 року, тоді ж і були зареєстровані у цій квартирі.

Відповідно до довідки Житлово-будівельного кооперативу «Печеніжець» від 28 січня 2016 року № 6 пайові внески за квартиру виплачено повністю.

Пайові внески становили 9 272,89 грн. У період шлюбних відносин було сплачено 5 894, 89 грн, а вже після розірвання шлюбу особисто позивачем було сплачено 3 378 грн двома окремими платежами: 01 квітня 2015 року - 1 300 грн; 09 листопада 2015 року - 2 078, 89 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що у період шлюбу сторонами було сплачено 5 894, 89 грн, таким чином, 1/2 частина внесена особисто позивачем становить 2 947, 44 грн у шлюбі та 3 378 грн після розірвання шлюбу, а загалом 6 325, 44 грн, що становить 17/25 частин або ж 68,2%.

Відповідачем було сплачено - 2 947, 45 грн, що становить 8/25 частин квартири або ж 31,8%.

Судом першої інстанції було встановлено, що позивач разом із дітьми після розірвання шлюбу сторін продовжує проживати в спірній квартирі, доглядає за нею, відповідач проживає окремо, за спірну квартиру жодних комунальних платежів не сплачує.

Відповідач матеріальної допомоги в необхідному обсязі на утримання дітей не надає, та згідно з довідкою Дергачівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Харківської області від 19 січня 2017 року № 324 відповідач має заборгованість зі сплати аліментів на утримання дітей у розмірі 11 141,80 грн.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Печенізького районного суду Харківської області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

31 травня 2018 року справу № 633/62/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Зі змісту частини другої статті 16 ЦК України, частини другої статті 5 ЦПК України випливає, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною другою статті 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 384 ЦК України будинок, споруджений або придбаний житлово-будівельним (житловим) кооперативом, є його власністю.

Згідно з частиною другою статті 384 ЦК України член житлово-будівельного (житлового) кооперативу має право володіння і користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, яку він займає в будинку кооперативу, якщо він не викупив її.

У відповідності до частини третьої статті 384 ЦК України у разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником.

Згідно зі статтею 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином, з огляду на те, що як правильно було встановлено місцевим судом, пайові внески становили 9 272,89 грн, у період шлюбних відносин було сплачено 5 894, 89 грн, а вже після розірвання шлюбу особисто позивачем було сплачено 3 378 грн, сплативши які у 2015 році ОСОБА_1 виплатила вартість квартири повністю, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що частка позивача становить 17/25 частин або 68,2 %, а частка відповідача становить 8/25 частин квартири або 31,8 % та підлягає поділу між колишнім подружжям.

Отже після повної сплати ОСОБА_1 пайового внеску квартира підлягала поділу на загальних підставах, а тому висновок суду апеляційної інстанції про те, що нормами закону передбачений поділ квартири лише у випадку коли за колишнім з подружжя судом було визнано право на частину паєнагромадження є спростованим.

Згідно з частиною третьою статті 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини може бути збільшена, якщо з нею проживають діти, за умови що розмір аліментів, які вони одержують недостатній для їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Враховуючи, що діти сторін проживають разом із позивачем, відповідач допомоги не надає, та є заборгованість зі сплати аліментів Верховний Суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги позивачки про поділ майна з відступленням від рівності часток є обґрунтованими, а місцевий суд правильно збільшив частку позивача у зв`язку із несплатою аліментів.

Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Водночас колегія суддів зазначає, що є хибним висновок суду апеляційної інстанції про те, що матеріали справи не містять будь-яких доказів порушення, невизнання або оспорювання відповідачем права власності позивача, адже факт порушення права позивача було відображено в судовому рішенні місцевого суду та спростовується матеріалами справи. Підставою звернення з цим позовом було те, що заяву на вступ до кооперативу писав саме відповідач, позивач його членом не була, у зв`язку із чим оформити право власності на свою частку спірної квартири вона не може.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає вимогам закону, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Розподіл судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, і з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про задоволення вимог касаційної скарги, тому судовий збір у сумі 661,45 грн у зв`язку з розглядом справи у суді касаційної інстанції підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 02 серпня 2017 року скасувати.

Рішення Печенізького районного суду Харківської області від 03 квітня 2017 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 661 гривень 45 копійок судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

Судді:А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко
В. В. Сердюк І. М. Фаловська