Дата документу 12.11.2019 Справа № 325/801/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 325/801/18
Провадження №22-ц/807/2853/19
Головуючий в 1-й інстанції Колодіна Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Онищенко Е.А.,
секретарСеменчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25 липня 2019 року, ухвалене у м. Мелітополь у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , приватний нотаріус Зубова Антоніна Олексіївна про визнання недійсним права власності на земельну ділянку та визнання права власності на земельну ділянку,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнення позовних вимог, просила визнати дійсним договір дарування земельної ділянки площею 600,14 кв.м. укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Зубовою А.О.; визнати недійсним право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку з моменту укладення договору купівлі-продажу будинку з 10.11.2006 року, як безпідставно отриману за рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20.11.2012 року; визнати ОСОБА_5 власником земельної ділянки на підставі договору дарування від 25.10.2007 року, укладеного між ОСОБА_4 і ОСОБА_6 С ОСОБА_7 , посвідчений нотаріусом Мелітопольського міськрайонного округу Зубовою А.О. Позов обґрунтований тим, що позивачка є дочкою ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . За життя, ОСОБА_4 уклав договір купівлі-продажу, відповідно до якого продав ОСОБА_3 житловий будинок по АДРЕСА_1 . Крім цього, ОСОБА_4 був власником земельної ділянки за вказаною адресою, загальною площею 1062 кв.м. Частину вказаної земельної ділянки він подарував позивачці 05.05.2001 року, а інша частина в розмірі 600,14 кв.м. залишилась у власності ОСОБА_4 . В подальшому, 25.10.2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_4 подарував позивачці земельну ділянку площею 600,14 кв.м. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 20.11.2012 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , якого було замінено у зв`язку зі смертю на ОСОБА_8 С ОСОБА_7 , визнано за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку, площею 600,14 кв.м. Позивачка вважає, що зазначене рішення ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, і правом на його оскарження її батько не скористався, через смерть. Також, посилається на те, що договір дарування від 25.10.2007 року на її користь земельної ділянки, укладений відповідно до вимог законодавства. З позовом до своєї матері ОСОБА_2 вона звернулась, оскільки договір купівлі-продажу будинку укладався за її згодою. На цих підставах, просить позов задовольнити.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25 липня 2019 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Зубова Антоніна Олексіївна, про визнання недійсним права власності на земельну ділянку та визнання права власності на земельну ділянку відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали апеляційні скарги в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 є те що, державний акт на право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 600,14 кв.м від 22 червня 2000 року не було скасовано і не було визнано недійсним, а враховуючи, що ОСОБА_3 не має законних підстав на вказану земельну ділянку, як на спільне сумісне майно, договір дарування укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 повинен бути визнаний дійсним, і відповідно повинно бути визнано право апелянта на спірну земельну ділянку.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є аналогічними доводам апеляційної скарги ОСОБА_1 із зазначенням про повне визнання позову та безпідставне ігнорування цього факту судом першої інстанції при ухваленні рішення.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

За положенням ч. 1 п. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно Державного акту серії I-ЗП № 059002 на право власності на земельну ділянку виданого на підставі рішення XXI сесії 23 скликання Мелітопольської міської ради народних депутатів 2/7 від 12.06.2000 року, ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , належала земельна ділянка площею 600,14 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.71).

З 10 листопада 2006 року житловий будинок по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу будинку від 10.11.2006 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Бєдновою Н.В. та зареєстровано в реєстрі за № 7974 (а.с.63-64).

Згідно договору дарування земельної ділянки від 25.10.2007 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Зубовою А.О., зареєстровано в реєстрі за № 4427, ОСОБА_4 подарував ОСОБА_1 земельну ділянку площею 600,14 кв.м., кадастровий номер :02:038:0001 (а.с.72).

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20.11.2012 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам, приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Бєднова Наталія Віталіївна, КП «Водоканал», ВАТ «Мелітопольгаз», приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Зубова Антоніна Олексіївна, про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, про визнання дійсним правочину щодо купівлі-продажу земельної ділянки, про визнання права власності на земельну ділянку, про встановлення постійного земельного сервітуту - задоволено частково: визнано за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку площею 600 кв. м. розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташований житловий будинок загальною площею 25,2 кв. м. з моменту укладення договору купівлі продажу від 10 листопада 2006 року; визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 600,14 кв. м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 25.10.2007р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Зубовою А.О., зареєстрований в реєстрі за № 4427. Встановлено постійний земельний сервітут, а саме право ОСОБА_3 на експлуатацію трубопроводів з газопостачання, водопостачання по земельній ділянці, площею 55,972 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та належить ОСОБА_1 , для можливості експлуатації житлового будинку, який належить ОСОБА_3 і розташований за адресою: АДРЕСА_1 , із внесенням плати в розмірі ставки земельного податку, який повинен бути розрахований виходячи із розміру даної земельної ділянки. Стягнуто на користь ОСОБА_3 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , з ОСОБА_1 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , судові витраті в сумі 549 гривень 20 коп.. В інший частині позову ОСОБА_3 в задоволенні відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи ВАТ «Мелітопольгаз», КП «Водоканал», приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Бєднова Наталія Віталіївна, про стягнення грошових сум - відмовлено повністю.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 28 березня 2013 року вищевказане рішення було залишено без змін.

Виходячи з фактичної відсутності спору між позивачкою та її матір`ю, відповідачкою у справі, суд першої інстанції на підставі ч. 4 ст. 206 ЦПК України не прийняв до уваги визнання позову відповідачем, як таке, що суперечить закону. Відмовляючи у задоволенні позову, суд вказав, що підстави позову, вже були предметом розгляду у в іншій справі, в якій постановлено рішення, що набрало законної сили.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів виходячи з наступного.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (статті 129 Конституції України).

Стаття 129-1 Конституції України встановлює, що суд ухвалює рішення іменем України, судові рішення є обов`язковими до виконання.

Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України, про що вказано у статті 9 Конституції України.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Одним з основоположних аспектів верховенства права у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є принцип правової визначеності (певності), який вимагає, серед іншого, щоб остаточне вирішення судом спору не ставилося під сумнів (принцип правової визначеності як складова справедливого судового розгляду).

У національному законодавстві даний принцип закріплений у статті 129-1 Конституції України і статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», згідно з якими судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

У справі «Желтяков проти України» Європейським Судом з прав людини зазначено, що одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає, що після остаточного вирішення судами питання їхнє рішення не повинно ставилось під сумнів. Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20.11.2012 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам, приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Бєднова Наталія Віталіївна, КП «Водоканал», ВАТ «Мелітопольгаз», приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Зубова Антоніна Олексіївна, про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, про визнання дійсним правочину щодо купівлі-продажу земельної ділянки, про визнання права власності на земельну ділянку, про встановлення постійного земельного сервітуту, вирішено питання щодо права власності на спірну земельну ділянку і на момент розгляду справи, як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції, вказане рішення є чинним.

Питання, щодо законності вказаного рішення суду та обставин, які ним встановлені, можуть бути предметом розгляду лише судів вищих інстанції в порядку його перегляду, а не предметом розгляду в новому цивільному провадженні.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , з приводу наявності підстав для задоволення позову з урахування визнання позову відповідачем, є хибними, оскільки визнання позову не є абсолютною підставою для винесення судом рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (ч. 4 ст. 206 ЦПК України).

Крім того, враховуючи, що позов заявлено до неналежного відповідача і фактично спір між сторонами у справі відсутній, оскільки власником спірної земельної ділянки є ОСОБА_3 , визнання відповідачем позову обґрунтовано не прийнято судом першої інстанції.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 13 листопада 2019 року

Судді: С. В. Кухар

О. В. Крилова

Е. А. Онищенко