Постанова

Іменем України

06 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 359/2703/15-ц

провадження № 61-30044св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 листопада 2016 року у складі головуючого-судді Борця Є. О. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 07 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Суханової Є. М., Мережко М. В., Данілова О. М., та касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду Київської області від 07 серпня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договорами позики, процентів та інфляційних втрат.

Позов мотивовано тим, що 21 липня 2011 року та 13 червня 2012 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 укладено договори позики, згідно з якими останньому надано в борг 160 000 грн та 120 000 грн на умовах визначених договорами. Крім цього, протягом 2011-2012 років він передав ОСОБА_2 ще 73 400 грн, що підтверджено власноруч написаними розписками. У добровільному порядку відповідач борг не повертає.

Ураховуючи викладене, позивач просив стягнути на свою користь з відповідача кошти за договорами позики, проценти, пеню та суму інфляційних втрат за весь час прострочення, що становить 921 538,37 грн.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 листопада 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договорами позики в сумі 920 683,58 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наявні підстави для задоволення позову, оскільки відповідач належним чином не виконує свої зобов`язання за договорами позики.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 07 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 листопада 2016 року залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення про часткове задоволення позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить судові рішення першої та апеляційної інстанцій скасувати та справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не звернули уваги на те, що відповідач, який є громадянином України, з 26 листопада 2014 року виїхав з України в Канаду, повертався в Україну лише один раз з 14 грудня 2015 року по 14 січня 2016 року, що свідчить про неналежне повідомлення відповідача про дату і час слухання справи і не направлення йому в порядку встановленому Законом України «Про міжнародне приватне право» судових документів під час розгляду справи, що призвело до порушення права відповідача на справедливий суд, а також порушення принципу рівності та змагальності сторін. Також суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що в договорі позики від 21 липня 2011 року встановлені проценти за користування позикою в розмірі 30 % річних та строк повернення позики до 31 грудня 2012 року, а в договорі позики від 13 червня 2012 року - 20 % річних та строк повернення до 01 березня 2013 року, у зв`язку з чим помилково визначили розмір процентів після спливу строку дії договору, так як як договорами не передбачено сплату процентів після спливу визначеного в договорі строку їх повернення. Крім того, стягуючи неустойку, суди не врахували, що її розмір майже дорівнює розміру основної заборгованості, у зв`язку з чим не застосували частину третю статті 551 ЦК України та не зменшили розмір неустойки.

Крім того, у серпні 2017 року ОСОБА_1 , не погоджуючись з судовим рішенням апеляційної інстанції, звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою у якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить його скасувати та справу передати до суду апеляційної інстанції для її розгляду зі стадії відкриття апеляційного провадження.

Касаційна скарга мотивована тим, що суддею-доповідачем незаконно відкрито апеляційне провадження у цій справі та незаконно поновлено строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, оскільки будь-яких правових підстав для поновлення ОСОБА_2 процесуального строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції не було. Крім того, заявник зазначає, що під час проголошення вступної та резолютивної частини оскаржуваного рішення був присутній представник відповідача, а вступ у справу нового представника відповідача поза строками апеляційного оскарження не є підставою для поновлення цього строку новому представнику.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2017 року та від 12 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та зупинено виконання рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області в частині задоволених позовних вимог до закінчення касаційного розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

25 травня 2018 року справу № 359/2703/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договорами позики, процентів, пені та інфляційних втрат передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзив/заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Ухвалою Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року вищевказану справу призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтею 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 24 червня 2011 року ОСОБА_2 склав розписку про те, що взяв у позивача в борг грошові кошти в розмірі 38 400 гривень.

21 липня 2011 року ОСОБА_1 уклав з відповідачем договір позики згідно з яким позивач зобов`язався передати ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 160 000 гривень, а відповідач зобов`язався щомісячно до 31 грудня 2012 року повертати ОСОБА_1 позику по частинам та сплачувати йому проценти за користування позикою в розмірі 30 % річних. У випадку неналежного виконання договору позики ОСОБА_2 зобов`язався додатково сплатити позивачу пеню в розмірі 0,1% від несплаченої суми за кожен день прострочення.

В той же день на виконання цього договору ОСОБА_1 передав відповідачу грошові кошти в розмірі 80 000 гривень. 02 серпня 2011 року він передав ОСОБА_2 іншу частину позики в розмірі 80 000 гривень, що підтверджується копіями розписок.

13 червня 2012 року ОСОБА_1 уклав з відповідачем ще один договір позики, згідно з яким позивач зобов`язався передати ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 120 000 гривень, а відповідач зобов`язався щомісячно до 01 березня 2013 року повертати ОСОБА_1 позику по частинам та сплачувати йому проценти за користування позикою в розмірі 20 % річних. У випадку неналежного виконання договору позики ОСОБА_2 зобов`язався додатково сплатити позивачу пеню в розмірі 0,1 % від несплаченої суми за кожен день прострочення.

В той же день на виконання цього договору ОСОБА_1 передав відповідачу грошові кошти в розмірі 120 000 гривень, що підтверджується копією розписки.

22 листопада 2012 року та 30 листопада 2012 року відповідач взяв у ОСОБА_1 в борг грошові кошти в розмірі 20 000 гривень та 15 000 гривень про що склав відповідні розписки.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 599 ЦК Українизобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом частини другої статті 625 ЦК Україниборжник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом та неустойку припиняється у разі закінчення строку кредитування або пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України(постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року, справа № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18).

Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість, яка утворилась станом на 31 березня 2015 року, а саме: за договором позики від 21 липня 2011 року та складається з заборгованості за позикою - 160 000 грн, процентів за користування позикою за період з 22 липня 2011 року по 31 березня 2015 року - 177 402,74 грн, пені за період з 01 січня 2013 року по 31 березня 2015 року - 131 200 грн, інфляційних втрат - 57 978,25 грн; за договором позики від 13 червня 2012 року та складається з заборгованості за позикою - 120 000 грн, процентів за користування позикою за період з 13 червня 2012 року по 31 березня 2015 року - 67 200 грн, пені за період з 02 березня 2013 року по 31 березня 2015 року- 91 200 грн, інфляційних втрат - 43 157,38 грн. Крім того, позивач просив стягнути заборгованість за договорами позики, які укладені у вигляді розписок, а саме: від 24 червня 2011 року у розмірі 38 400 грн; від 22 листопада 2012 року - 20 000 грн; від 30 листопада 2012 року - 15 000 грн.

Як встановили суди відповідно до пункту 5.2 договору позики від 21 липня 2011 року позичальник зобов`язаний повернути всю суму позики до 31 грудня 2012 року зі сплатою 30 % річних на залишок заборгованості.

Пунктом 5.2 договору позики від 13 червня 2012 року позичальник зобов`язаний повернути всю суму позики до 01 березня 2013 року зі сплатою 20 % річних на залишок заборгованості.

Отже суди попередніх інстанцій встановивши, що між сторонами виникли договірні правовідносини, які випливають із договорів позики, та відсутності належних доказів на підтвердження того, що відповідач виконав свої зобов`язання за ними, дійшли правильного висновку про наявність підстав для їх задоволення.

В той же час, визначаючи розмір заборгованості, суд першої інстанції з яким погодився й апеляційний суд, не врахував, що у позивача відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти за договорами позики від 21 липня 2011 року та від 13 червня 2012 року після закінчення строку дії договорів та пеню за несвоєчасність виконання зобов`язань за договорами, оскільки строк дії договорів позики закінчився відповідно 31 грудня 2012 року та 01 березня 2013 року і кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, а саме стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості, а саме: за договором позики від 21 липня 2011 року у розмірі 160 000 грн, процентів за користування позикою за період з 22 липня 2011 року по 31 грудня 2012 року в сумі 69 567,12 грн, інфляційних втрат в сумі 57 978,25 грн; за договором позики від 13 червня 2012 року у розмірі 120 000 грн, процентів за користування позикою за період з 14 червня 2012 року по 01 березня 2013 року в сумі 17 095,89 грн, інфляційних втрат в сумі 43 157,38 грн; а також за договорами позики у вигляді розписок від 24 червня 2011 року у розмірі 38 400 грн; від 22 листопада 2012 року - 20 000 грн; від 30 листопада 2012 року - 15 000 грн. Загальний розмір боргу з урахуванням процентів за користування позикою та інфляційних втрат становить 541 198,64 грн.

Що стосується позовних вимог про стягнення процентів за користування позикою та пені за договором позики від 21 липня 2011 року за період з 01 січня 2013 року по 31 березня 2015 року, а також за договором позики від 13 червня 2012 року за період з 02 березня 2013 року по 31 березня 2015 року то вони задоволенню не підлягають, оскільки нараховані після закінчення строку дії договорів позики.

Посилання ОСОБА_1 в касаційній скарзі на те, що апеляційним судом було незаконно поновлено строк ОСОБА_2 на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, спростовується наявними в матеріалах справи доказами, оскільки апеляційний суд, вирішуючи питання щодо поновлення строку ОСОБА_2 на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, перевірив доводи заяви про поновлення такого строку щодо поважності причин його пропуску.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно з підпунктами «б» та «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, і з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно з квитанціями, які містяться в матеріалах справи ОСОБА_1 сплачено судовий збір за подання позову в розмірі 3 6545 грн, ОСОБА_2 сплачено судовий збір за подання апеляційної та касаційної скарг у загальній сумі 8 405 грн (4020+4385).

Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про часткове задоволення касаційних скарг та скасування оскаржуваних судових рішень з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, то сплачений судовий збір за подання позову підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у розмірі 2 119,32 грн, а сплачений судовий за подання апеляційної та касаційної скарг підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в сумі 3 530,10 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скаргиОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 листопада 2016 року, ухвалу Апеляційного суду Київської області від 07 серпня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договорами позики, процентів, пені та інфляційних втрат.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики в сумі 541 198,64 гривень (п`ятсот сорок одна тисяча сто дев`яносто вісім гривень 64 копійки)

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 119,32 гривень ( дві тисячі сто дев`ятнадцять гривень 32 копійки) судового збору за подання позовної заяви.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 530,10 гривень ( три тисячі п`ятсот тридцять гривень 10 копійок) судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук