Постанова

Іменем України

06 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 522/668/13-ц

провадження № 61-23746св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач)

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - Об`єднання співвласників «СІМЕКС» багатоквартирних будинків АДРЕСА_1,

відповідач - ОСОБА_1 , виконавчий комітет Одеської міської ради,

третя особа: Реєстраційна служба Головного управління юстиції в Одеській області,

особа, яка подала апеляційну скаргу - Боделан Володимир Русланович ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Об`єднання співвласників «СІМЕКС» багатоквартирних будинків АДРЕСА_1 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 01 березня 2017 року у складі колегії суддів: Черевка П. М., Артеменка І. А., Драгомерецького М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2013 року Об`єднання співвласників «СІМЕКС» багатоквартирних будинків АДРЕСА_1 (далі - ОСББ «СІМЕКС») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , виконавчого комітету Одеської міської ради, третя особа: Реєстраційна служба Головного управління юстиції в Одеській області, про витребування з незаконного володіння частини даху, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання недійсною реєстрацію права власності, стягнення судових витрат.

Позов мотивований тим, що 16 серпня 2012 року ОСОБА_1 зареєструвала право власності на реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 , до складу якої включено частину даху цього будинку, який є неподільним допоміжним приміщенням та в якому розміщене технічне оснащення, яке забезпечує належне функціонування житлового будинку, без доступу до якого експлуатація цього будинку неможлива.

18 липня 2012 року вона отримала свідоцтво про право власності на реконструйовану квартиру, площа якої збільшилась на 196 кв. м за рахунок приєднання частини даху будинку.

Під час нового розгляду справи ОСББ «СІМЕКС» звернулось до суду з уточненим позовом до ОСОБА_1 , виконавчого комітету Одеської міської ради про захист права спільної власності на неподільне майно шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення.

Уточнений позов мотивований тим, що ОСББ «СІМЕКС» здійснює управління неподільним та загальним майном житлового комплексу багатоквартирних будинків АДРЕСА_1 , забезпечує дотримання інтересів усіх членів об`єднання при встановленні умов і порядку володіння, користування і розпорядження спільною власністю, вживає міри щодо припинення дії третіх осіб, які утруднюють або перешкоджають реалізації прав членів об`єднання по володінню, користуванню і розпорядженню неподільним та загальним майном. Відповідач ОСОБА_1 є засновником та членом об`єднання, як власник квартири під АДРЕСА_1 . В 2008 році, відповідач розпочала реконструкцію власної квартири з її розширенням, шляхом улаштування другого рівня безпосередньо на даху житлового будинку, який є неподільним майном. При цьому, згода інших співвласників багатоквартирного будинку на будівництво нею не отримувалася, зміни до проекту будинку не вносилися. ОСОБА_1 неодноразово наголошувалося про необхідність зупинення будівельних робіт на даху житлового будинку, та про приведення даху у попередній стан. Внаслідок забудови, 8-ми поверховий будинок АДРЕСА_1 став 9-ти поверховим, а квартира відповідача збільшилась на 196 кв.м за рахунок неподільного майна, яке не підлягає відчуженню. Переобладнання та влаштування другого рівня за рахунок даху будинку, не відповідає вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва. З урахуванням наведених обставин, виконавчий комітет Одеської міської ради не мав права видавати ОСОБА_1 оскаржене свідоцтво, тому право відповідача на реконструйовану квартиру зареєстровано незаконно.

З урахуванням зазначеного, позивач просив витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 частину даху житлового багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 загальною площею 196 кв.м, яка розташована безпосередньо над квартирою під АДРЕСА_1 , та самочинно захоплена відповідачем; визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , що в цілому складається з приміщень загальною площею 385,5 кв. м, житловою площею 185,2 кв. м, яке видано ОСОБА_1 замість свідоцтва про право власності від 22 лютого 1999 року № 063/99, зареєстрованого Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» (далі - КП «ОМБТІ та РОН») під № 3257-стор. 114-кн. 120доп. від 04 березня 1999 року; визнати недійсною реєстрацію права власності ОСОБА_1 на нерухоме майно після реконструкції - спірну квартиру, здійснену 16 серпня 2012 року КП «ОМБТІ та РОН», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Справа розглядалась судами неодноразово.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2016 року у складі судді Домусчі Л. В. позов задоволено частково.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 385,5 кв. м, житловою площею 185,2 кв. м, яке видане на ім`я ОСОБА_1 виконавчим комітетом Одеської міської ради 18 липня 2012 року на реконструйовану квартиру замість свідоцтва про право власності від 22 лютого 1999 року № 063/99.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оспорюване свідоцтво про право власності на квартиру, що після реконструкції в цілому складається з приміщень загальною площею 385,5 кв.м, житловою площею 185,2 кв.м видане виконавчим комітетом Одеської міської ради Таіровій Н. А. всупереч чинному законодавству, оскільки не було враховано відсутності згоди всіх співвласників будинку при реконструкції відповідачем квартири з використанням для цього частини даху багатоквартирного будинку.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 01 березня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 задоволено частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСББ «СІМЕКС» відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам справи.

Апеляційний суд виходив з того, що ОСББ «СІМЕКС» не є власником будинків, у нього відсутній договір із власником про передачу на баланс будинків, а тому воно не є балансоутримувачем. Власником будинків по АДРЕСА_1 є Товариство з обмеженою відповідальністю «СІМЕКС» (далі - ТОВ «СІМЕКС»).

Водночас, скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відповідач ОСОБА_1 здійснила реконструкцію квартири за рахунок спільного майна співвласників багатоквартирного будинку, а не за рахунок нежитлового приміщення (даху), що належить на праві приватної власності ОСОБА_3 Судом було безпідставно віднесено приватну власність ОСОБА_3 до спільного майна багатоквартирного будинку, внаслідок чого було допущено порушення конституційних приписів щодо непорушності приватної власності громадян та, одночасно із цим, позбавлено апелянта права відстоювати власну правову позицію перед судом з огляду на незалучення його до справи в якості учасника судового провадження. Отже відповідачем ОСОБА_1 не було вчинено будь-яких дій щодо захоплення спільного майна співвласників багатоквартирного будинку, а тому, відповідно, відсутнє будь-яке порушення прав або законних інтересів ОСББ «СІМЕКС» або окремо кожного з співвласників багатоквартирного будинку, яке б підлягало захисту з боку держави.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У квітні 2017 року ОСББ «СІМЕКС» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

У касаційній скарзі ОСББ «СІМЕКС» посилається на те, що оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає положенням статті 385 ЦК України та водночас зауважує, що ОСББ «СІМЕКС» створене власниками квартир та нежитлових приміщень багатоквартирних будинків АДРЕСА_1 згідно з протоколом установчих зборів від 19 серпня 2000 року № 1 з метою здійснення, серед іншого, функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників.

Апеляційний суд не надав належної оцінки наданим позивачем доказам на підтвердження того, що ОСББ «СІМЕКС» здійснює управління житловим комплексом будинків АДРЕСА_1 , зокрема, актам приймання-передачі від 16 жовтня 2000 року житлового комплексу будинків та земельної ділянки, картці позабалансового рахунку 02 «Активи на відповідальному зберіганні»; бухгалтерській довідці щодо обліку житлового комплексу, витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Апеляційний суд залишив поза увагою, що багатоквартирний будинок АДРЕСА_1 забудований ТОВ «Сімекс», та прийнятий до експлуатації 21 січня 1999 року із отриманням свідоцтва про право власності від 12 лютого 1999 року. 16 жовтня 2000 року у зв`язку з передачею у власність інвесторам будівництва належних ним квартир та нежитлових приміщень, будинок (в складі житлового комплексу) надійшов в управління позивача разом із земельною ділянкою (прибудинковою територією). Довідкою Одеського обласного управління статистики від 14 липня 2003 року підтверджено, що забудовник - ТОВ «Сімекс» ліквідовано.

Також заявник у касаційні скарзі звертає увагу на те, що апеляційний суд застосував процесуальний закон, який не підлягав застосуванню, а саме частину третю статті 61 ЦПК України 2004 року, залишивши поза увагою, що ухвала Одеського апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2015 року та від 06 квітня 2016 року не є судовим рішенням у адміністративній справі, яке має преюдиційне значення.

Разом з цим, заявник у касаційній скарзі наголошує на тому, що 01 березня 2017 року апеляційний суд відмовив представникові позивача у клопотанні про витребування додаткових доказів у справі, у зв`язку з апеляційною скаргою ОСОБА_3 , а саме: інвентаризаційних та реєстраційних справ об`єктів нерухомого майна, що знаходяться в КП «ОМБТІ та РОН», які не надавались заявниками при зверненні з апеляційними скаргами. При зверненні з апеляційними скаргами, відповідач ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не надали суду оригінали документів та не підтвердили реєстрацію права власності ОСОБА_3 на нежитлові приміщення (дах) у Реєстрі прав власності на нерухоме майно та/або державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Проте позивачем апеляційному суду була надана інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно від 22 липня 2016 року з якої вбачається, що реєстрація права власності ОСОБА_3 на нежитлові приміщення (дах) багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 не провадилась.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 червня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСББ «СІМЕКС».

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи

У серпні 2017 року Головне територіальне управління юстиції в Одеській області засобом поштового зв`язку надіслало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ пояснення на касаційну скаргу ОСББ «СІМЕКС», де зазначило, що воно не є суб`єктом правовідносин, що виникають в процесі прийняття рішення про здійснення державної реєстрації та скасування записів Державного реєстру прав.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

08 травня 2018 року цивільну справу № 522/688/13-ц та матеріали касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 05 вересня 2000 року виконавчим комітетом Одеської міської ради проведена державна реєстрація юридичної особи - Об`єднання співвласників «СІМЕКС» багатоквартирних будинків АДРЕСА_1 .

Згідно зі статутом ОСББ «СІМЕКС», членами об`єднання є фізичні особи - власники квартир та нежилих приміщень багатоквартирних будинків АДРЕСА_1 .

Об`єднання є балансоутримувачем та здійснює управління житловим комплексом будинків АДРЕСА_1 , що підтверджується актом приймання-передачі від 16 жовтня 2000 року, бухгалтерською довідкою, та карткою рахунку НОМЕР_2 «Майно в довічному управлінні».

Основна діяльність об`єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав власників приміщень на володіння та користування спільним майном членів об`єднання, належне утримання будинку та прибудинкової території, сприяння членам об`єднання в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання.

Квартира АДРЕСА_1 , який є частиною житлового комплексу багатоквартирних будинків АДРЕСА_1 , набута ОСОБА_1 у власність на підставі свідоцтва про право власності від 22 лютого 1999 року №063/99. Право власності зареєстровано КП «ОМБТІ та РОН» у реєстрі під №3257-стор. 114-кн. 120доп. від 04 березня 1999 року.

Згідно з технічним паспортом складеного КП «ОМБТІ та РОН» 14 жовтня 1998 року, квартира має загальну площу 189, 5 кв.м, житлову площу 119, 3 кв.м.

18 липня 2012 року виконавчим комітетом Одеської міської ради було видано ОСОБА_1 . замість свідоцтва про право власності від 22 лютого 1999 року № 063/99, зареєстрованого КП «ОМБТІ та РОН» під № 3257-стор. 114-кн. 120доп. від 04 березня 1999 року свідоцтво про право власності на квартиру, що після реконструкції в цілому складається з приміщень загальною площею 385,5 кв.м, житловою площею 185,2 кв.м.

16 серпня 2012 року, КП «ОМБТІ та РОН», функції якого, на час розгляду судами першої та апеляційної інстанцій, виконувала Реєстраційна служба Головного управління юстиції в Одеській області здійснила на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 18 липня 2012 року реєстрацію права власності відповідача ОСОБА_1 , реєстраційний № 37390343.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У статті 1 Закону України від 29 листопада 2001 року №2866-ІІІ «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» (далі - Закон № 2866-ІІІ) наведено визначення термінів за яким об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (далі - об`єднання) - юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна; співвласники багатоквартирного будинку (далі - співвласники) - власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку.

Також у цій статті наведено визначення таких термінів: житловий комплекс - єдиний комплекс нерухомого майна, що утворений земельною ділянкою в установлених межах, розміщеним на ній жилим багатоквартирним будинком або його частиною разом із спорудами та інженерними мережами, які утворюють цілісний майновий комплекс; загальне майно - частина допоміжних приміщень житлового комплексу, що можуть використовуватися згідно з їх призначенням на умовах, визначених у статуті об`єднання (кладові, гаражі, в тому числі підземні, майстерні тощо); конструктивні елементи багатоквартирного будинку - частини споруди, які забезпечують її цілісність та необхідні технічні умови функціонування (фундамент, несучі стіни, міжповерхові перекриття, сходові марші, конструкції даху, покрівля, в`їзна група тощо); нежиле приміщення - приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.

Відповідно до ст.4 Закону № 2866-ІІІ, об`єднання створюється для забезпечення і захисту прав його членів та дотримання їхніх обов`язків, належного утримання та використання неподільного і загального майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами. Основна діяльність об`єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав власників приміщень на володіння та користування спільним майном членів об`єднання, належне утримання будинку та прибудинкової території, сприяння членам об`єднання в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання.

На підставі частини другої статті 382 ЦК України власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

У пункті 1.3 Рішення Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004, справа № 1-2/2004 вирішено, що питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Відповідно до частини другої статті 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Статтею 186 ЦК України передбачено, що річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частинами першою та другої статті 369 ЦК України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Статтею 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» передбачено, що будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Згідно з часиною другою статті 383 ЦК України, власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Відповідно до статті 152 ЖК УРСР, переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів.

Пунктом 1.4.5 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76 (надалі - Правила), встановлено, що для одержання дозволу на переобладнання або перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень їх власник або уповноважена ним особа, наймач (орендар) приміщення за згодою його власника подають до органу місцевого самоврядування заяву про надання дозволу на переобладнання або перепланування та, у разі необхідності, можуть подаватися такі документи: - копія свідоцтва на право власності або договору найму (оренди) приміщення; - копія поповерхових планів, завірених в установленому порядку; - проект переобладнання або перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, погоджений в установленому порядку; - згода власників, співвласників (наймачів) або уповноважених ними осіб на переобладнання та перепланування приміщень, що перебувають у їх спільній власності.

Відповідно до підпункту 2.18 Державних будівельних норм України В.2.2-15-2005 «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення», застосування безгорищних дахів (суміщених покриттів) допускається у покриттях мансард, терас у житлових будинках терасного типу та квартирних будинків з квартирами у двох рівнях на верхніх поверхах; технічні рішення суміщених покриттів слід передбачати згідно з ДБН В.2.6-14.

Частинами другою, третьою статті 303 ЦПК України 2004 року передбачено, що апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до статті 303 ЦПК України 2004 року апеляційний суд при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції не має права виходити як за межі доводів апеляційної скарги, так і за межі вимог, заявлених у суді першої інстанції, крім випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.

За змістом пункту 6 частини третьої статті 295, частини другої статті 303 та пункту 1 частини першої статті 309 ЦПК України 2004 року апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.

У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини третьої статті 27 ЦПК України 2004 року щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

При цьому мають враховуватися вимоги частини третьої статті 27 ЦПК України 2004 року про те, що особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої права й виконувати процесуальні обов`язки.

Особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право подати до суду апеляційної інстанції всі наявні в них докази на підтвердження порушення їх прав.

Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання (частина друга статті 208, частина перша статті 212, частина перша статті 304 ЦПК України 2004 року).

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд, в порушення статей 303, 315 ЦПК України 2004 року, належним чином не встановив в повному обсязі фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності та дійшов помилкового висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог з підстав недоведеності позивачем права на звернення до суду з цим позовом, апеляційний суд виходив з того, що власником будинків АДРЕСА_1 , № 3А, № 3Б по провулку Дунаєва в місті Одесі є ТОВ «СІМЕКС», оскільки у ОСББ «СІМЕКС» відсутній договір із власником про передачу на баланс будинків, отже воно не є балансоутримувачем. При цьому апеляційний суд зауважив, що в матеріалах справи міститься копія акта приймання-передачі житлових комплексів з балансу на баланс. Дата в акті приймання-передачі про передачу будинків відсутня. Відповідна графа не заповнена.

Апеляційний суд, надаючи перевагу одних доказів перед іншими, порушив принцип змагальності сторін, передбачений статтею 10 ЦПК України 2004 року. Зазначаючи про відсутність права позивача на звернення за захистом порушених прав, апеляційний суд піддав сумніву деякі, надані сторонами письмові докази, серед яких акт приймання-передачі житлових комплексів з балансу на баланс (а.с. 189-190, том 2), акт приймання-передачі від 16 жовтня 2000 року (а.с. 191, том 2), складені між ТОВ «Сімекс» та ОСББ «СІМЕКС», які підписані керівниками підприємств та скріплені печатками, ці акти не були визнані нечинними або відкликані. Також зі змісту висновку Управління архітектури та містобудування виконавчого комітету Одеської міської ради від 05 липня 2005 року № 283/2979 «Про можливість оформлення документів на оренду земельної ділянки» (а.с. 185, том 2) вбачається, що згадані акти були враховані при вирішенні цього питання.

Таким чином, підстав вважати, що позивачем не доведено права на звернення з цим позовом до суду за захистом порушеного права у апеляційного суду не було.

Разом з цим, приймаючи до уваги доводи апеляційних скарг про те, що власником нежитлового приміщення (даху), яке знаходиться над квартирою відповідача ОСОБА_1 та яке було використане нею під час реконструкції власної квартири для збільшення її площі, належить на праві власності ОСОБА_3 , який є власником суміжної з відповідачем квартири АДРЕСА_2 , апеляційний суд залишив поза увагою відповідь юридичного департаменту Одеської міської ради від 03 листопада 2015 року № 3309вих (а.с. 14, том 4) відповідно до якого за інформацією, наданою КП «БТІ» Одеської міської ради станом на 31 грудня 2012 року право власності на нерухоме майно даху (дахів) багатоквартирних будинків за адресою: АДРЕСА_1 не зареєстроване. Також відповідно до листа Департаменту комунальної власності Одеської міської ради від 21 липня 2016 року № 01-17/240,241, 242 публ (а.с. 177, том 4) право власності на нежитлове приміщення загальною площею 346,8 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради від 08 червня 2001 року № 013036 в КП «БТІ» Одеської міської ради, не було зареєстровано.

Отже помилковим є висновок апеляційного суду про те, що судом першої інстанції було безпідставно віднесено приватну власність ОСОБА_3 до спільного майна багатоквартирного будинку, внаслідок чого було допущено порушення конституційних приписів щодо непорушності приватної власності громадян та, одночасно із цим, позбавлено заявника права відстоювати власну правову позицію перед судом з огляду на незалучення його до справи в якості учасника судового провадження.

Апеляційний суд, дійшовши висновку про те, що відповідач ОСОБА_1 здійснила реконструкцію квартири за рахунок нежитлового приміщення (даху), що належить на праві приватної власності ОСОБА_3 , а не за рахунок спільного майна співвласників багатоквартирного будинку, не перевірив чи передбачалось проектною документацією будинку АДРЕСА_1 можливість облаштування мансардного поверху, з урахуванням пункту 2.18 ДБН В.2.2-15-2005 «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення», чи погоджувалось з іншими співвласниками будинку передача у власність частини даху, чи мало місце втручання в інженерну систему та комунікації будинку.

Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку , які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку, та нежилих приміщень, які є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і з загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання.

01 березня 2017 року позивачем, з урахуванням доводів апеляційних скарг, подано клопотання про витребування доказів (а.с.226-228, том 4), у задоволенні якого апеляційний суд відмовив (а.с. 231, 232, том 4) жодним чином не мотивуючи таких висновків.

Варто зауважити, що апеляційний суд у судовому рішенні не навів жодної норми матеріального права, яким він керувався при перегляді судового рішення.

Під час судового розгляду відповідачами не було спростовано належними та допустимими доказами, що спірний дах належить співвласникам будинку та має інший правовий статус ніж визначений законом для таких приміщень.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним свідоцтва про право власності на спірну квартиру, виходив з того, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема, положення статті 203, 215 ЦК України.

Верховний Суд у постанові від 19 грудня 2018 року у справі № 461/7753/16-ц (провадження № 61-37827св18) у аналогічних правовідносинах, зробив такий висновок.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені у статті 16 ЦК України.

У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зі змісту частини другої статті 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Правовий аналіз наведених положень ЦПК України, ЦК України, дозволяє дійти висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту своїх прав, а саме захист прав шляхом визнання недійсними свідоцтв про право власності на нерухоме майно, не суперечить положенням статті 16 ЦК України. Зокрема, частиною другою указаної статті передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Крім того, судом не враховано, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовних вимог.

Перевіривши доводи позивача та врахувавши заперечення інших учасників справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що доведеним позивачем є факт порушення відповідачем ОСОБА_1 права співвласників багатоквартирного будинку на неподільне майно - дах будинку АДРЕСА_1 , що має наслідком визнання недійсним оспорюваного свідоцтва.

З такими висновками погоджується й Верховний суд.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Таким чином, суд першої інстанції встановив всі обставини справи, надав їм належну оцінку, дослідив надані учасниками справи докази та ухвалив законне, обґрунтоване і справедливе рішення.

Апеляційний суд вищевикладеного не врахував та дійшов помилкового висновку про недоведеність вимог ОСББ «СІМЕКС» й наявність правових підстав для визнання оспорюваного свідоцтва недійсним.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Враховуючи те, що апеляційний суд скасував судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує рішення апеляційного суду та залишає в силі рішення суду першої інстанції на підставі статті 413 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно з підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу позивача задоволено та залишено в силі рішення суду першої інстанції, яким позов задоволено, то з відповідача ОСОБА_1 на користь ОСББ «СІМЕКС» необхідно стягнути судовий збір, який останнє сплатило за подання касаційної скарги у розмірі 4 404,48 грн (виписка за особовим рахунком від 17 травня 2017 року).

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОб`єднання співвласників «СІМЕКС» багатоквартирних будинків АДРЕСА_1 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 01 березня 2017 скасувати.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2016 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Об`єднання співвласників «СІМЕКС» багатоквартирних будинків АДРЕСА_1 судовий збір, сплачений у зв`язку переглядом справи у суді касаційної інстанції в розмірі 4 404,48 гривень (чотири тисячі чотириста чотири гривні 48 копійок).

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов
Судді: В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук