Справа № 185/1359/19
Провадження № 2/242/785/19
РІШЕННЯ

Іменем України

12 листопада 2019 року Селидівський міський суд Донецької області у складі: головуючого судді Хацько Н.О., секретар судового засідання Дурова Н.Г, розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Селидове цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька,-

встановив:

Позивачка звернулася до суду з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона з квітня 2009 року по квітень 2014 року перебувала у шлюбі з відповідачем, у шлюбі у них народилась дитина - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . На теперішній час вона з відповідачем проживають окремо. Проживають вони в м. Донецьк Донецької області в зоні проведення АТО, разом, де і зареєстровані. Відповідач ОСОБА_2 відмовився надавати згоду на вивезення малолітньої дитини ОСОБА_3 , за кордон та на територію тимчасово неконтрольовану України, пояснивши, що він не може виїхати на підконтрольну Україні територію для оформлення відповідного дозволу у нотаріуса. Оскільки бабуся та дідусь дитини, мають статус внутрішньо переміщених осіб та вони проживають на узбережжі Азовського моря, а саме в м. Бердянську Запорізької області, вона має намір їх відвідувати, з метою оздоровлення дитини та відвідування родичів. Крім того, вона планує виїжджати за межи України. Оскільки відповідач добровільно не надає згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька, вона не має змоги отримати відповідний дозвіл. З урахуванням уточнених позовних вимог просить надати дозвіл малолітній ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , на виїзд на тимчасово неконтрольовану територію України, а також за межи України у супроводі матері ОСОБА_1 , без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 , до досягнення дитиною 16 річного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2019 року, матеріали позовної заяви передано за підсудністю до Селидівського міського суду донецької області.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 квітня 2019 року головуючим по справі було визначено суддю Любчика О.В.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 серпня 2019 року згідно розпорядження від 30 липня 2019 року № 7/2019 було замінено головуючого по справі - суддю Любчика О.В. на суддю Хацько Н.О.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 05 серпня 2019 року провадження у зазначеній цивільній справі відкрито та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 29 серпня 2019 року закрито підготовче судове провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позивач ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилась, надавши заяву про підтримання пред`явлених позовних вимог у повному обсязі та розгляд справи за її відсутності.

Відповідач ОСОБА_4 , який про дату, час та місце розгляду справи, був повідомлений належним чином, в судове засідання не з`явився, надавши заяву про визнання пред`явлених позовних вимог у повному обсязі та розгляд справи за його відсутності.

З урахуванням ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши всі матеріали справи, суд вважає, що пред`явлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно копії свідоцтва про народження НОМЕР_1 , виданого 26 серпня 2010 року, Відділом реєстрації актів цивільного стану Куйбишевського районного управління юстиції у м. Донецьку Донецької області, актовий запис № 663, батьками ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Відповідно до рішення Куйбишевського районного суду м. Донецьк від 10 квітня 2014 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , було розірвано 10 квітня 2014 року, після розірвання шлюбу позивачу змінено прізвище з « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_1 ».

Відповідно до довідки про склад сім`ї № 4803 від 01 листопада 2018 року виданої КП «Керуюча компанія Куйбишевського району міста Донецька», встановлено що ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 та до складу сім`ї входять донька ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , батько ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 , мати ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідно до довідки № 05 від 14 січня 2019 року виданої МОУ «Школа № 52 м. донецька, встановленно, що ОСОБА_3 є учнем 3А класу МОУ «Школа № 52 м. Донецьк».

Згідно копії свідоцтва про народження НОМЕР_2 , виданого 06 травня 1986 року, Відділом РАЦС Куйбишевського РІК м. Донецьку, актовий запис № 669, батьками ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 є ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Відповідно до довідки від 24 листопада 2014 року № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, зазначено, що ОСОБА_8 є переміщеною особою та його фактичне місце проживання зазначено АДРЕСА_2 .

Відповідно до довідки від 27 листопада 2015 року № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, зазначено, що ОСОБА_9 є переміщеною особою та її фактичне місце проживання зазначено АДРЕСА_2 .

Відповідно до довідки від 03 квітня 2017 року № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, зазначено, що ОСОБА_1 є переміщеною особою та її фактичне місце проживання зазначено АДРЕСА_3 .

Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 року та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57.

Відповідно до п.3, 4 Правилам перетинання державного кордону громадянами України, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до п.п.5.1.1 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької Луганської областей в`їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.

Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до преамбули Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» суверенітет України, яка є незалежною державою, поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

Статтями 2 - 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що територія АР Крим та м.Севастополя через її тимчасову окупацію внаслідок збройної агресії Російської Федерації набуває статусу тимчасово окупованої території і на ній встановлюється особливий правовий режим, у тому числі особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина.

Отже, для поїздки позивача з дитиною до Донецької, Луганської областя та Автономної Республіки Крим необхідні документи, які передбачені для перетину кордону. Перелік документів та порядок перетину кордону визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231.

Згідно із частинами 1 і 3 статті 151 Сімейного Кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 154 Сімейного Кодексу України батьки мають право на самозахист своєї дитини.

Згідно ч.1 ст.18 «Конвенції про права дитини» від 20.11.1989 року (ратифікованої Україною 27.02.1991 року) батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

За таких обставин, суд вважає за можливе, надати дозвіл на в`їзд на тимчасово неконтрольовану територію Донецької області, малолітній ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , у супроводі матері ОСОБА_1 , без дозволу і супроводу батька ОСОБА_2 , з дня набрання рішення суду законної сили і до 11 липня 2020 року, в зв`язку з тим, що позивачка та дитина зареєстровані в м. Донецьк Донецької області.

Щодо позовних вимог про надання дозволу на тимчасовий виїзд ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межи України та на територію тимчасово неконтрольовану Україні, а саме Луганську область та АР Крим, у супроводі матері ОСОБА_1 , без дозволу і супроводу батька ОСОБА_2 , до досягнення дитиною 16 річного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 , необхідно зазначити наступне.

Статтею 7 СК України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в України громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в України громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення. Таким чином, дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

До такого висновку прийшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №14-244цс18, який відповідно до ст. 417 ЦПК України є обов`язковим для суду першої інстанції під час розгляду справи.

Також необхідно зазначити, що позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували необхідність виїзду дитини за межи України.

Отже, чинним законодавством України передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення, із зазначенням конкретного місця перебування дитини у такий часовий проміжок, а не ймовірні, не визначені у датах виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній, конкретно визначеній державі. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов`язків батьків відносно виховання дитини, тож в цій частині у в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись. ст. ст. 10, 12, 13, 81, 131, 263-265 ЦПК України, суд,

ухвалив:

позов задовольнити частково.

Надати ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянці України, дозвіл на в`їзд на тимчасово неконтрольовану територію Донецької області, у супроводі матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , (ІНН НОМЕР_4 зареєстрованої за адресою АДРЕСА_1 ), без дозволу і супроводу батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (ІНН НОМЕР_5 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_5 ), з дня набрання законної сили судовим рішенням і до 12 липня 2020 року.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , про надання дозволу малолітній ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , на виїзд за межи України та на територію непідконтрольну Україні, а саме Луганська область та АР Крим, у супроводі матері ОСОБА_1 , без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення до Донецького апеляційного суду через Селидівський міський суд Донецької області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Н.О.Хацько