ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«05» листопада 2019 року

м. Харків

справа № 645/7199/18-ц

провадження № 22ц/818/4923/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.

за участю секретаря - Колосовської А.Р.

учасники справи:

позивач - заступник керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 Коваленко Н.В. в інтересах держави в особі Харківської міської ради,

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представник відповідача - ОСОБА_6 ,

треті особи - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Луніна Т.А., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Чуприна Г.О., Департамент реєстрації Харківської міської ради,

особа, яка подала апеляційну скаргу - заступник прокурора Харківської області, представник особи, яка подала апеляційну скаргу - Горгуль Н.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області на ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 31 липня 2019 року в складі судді Мартинової О.М.

в с т а н о в и в:

У листопаді 2018 року заступник керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 Коваленко Наталія Василівна звернулась до суду з позовом в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Луніна Тетяна Анатоліївна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Чуприна Галина Олександрівна, Департамент реєстрації Харківської міської ради про визнання правочинів недійсними, скасування державної реєстрації права власності на квартиру шляхом внесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, визнання спадщини відумерлою та передачу спадкового майна у власність громади та просив:

визнати недійсним договір купівлі-продажу, посвідчений 28 квітня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Луніною Т.А. за № 2247, згідно якого ОСОБА_5 продала ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 ;

скасувати рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Луніної Т.А. №35005477 від 28 квітня 2017 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 ;

визнати недійсним договір купівлі-продажу, посвідчений 04 листопада 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуприною Г.О. за №2522, за змістом якого ОСОБА_1 продала ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 ;

скасувати рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Чуприни Г.О. №37942878 від 04 листопада 2017 року про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 ;

визнати спадщину, яка відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті ОСОБА_5 , та складається з квартири АДРЕСА_1 , відумерлою та передати вказане спадкове майно у власність територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради;

вирішити питання щодо судових витрат.

28 березня 2019 року та 31 липня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із клопотаннями про залишення позову без розгляду.

Клопотання мотивовані тим, що захист інтересів держави насамперед має здійснювати відповідний суб`єкт владних повноважень, а не прокурор; що прокурором не обґрунтовано, чому саме він, а не територіальна громада звертається до суду з позовом; що обставини, якими обґрунтовано позов, не свідчать про порушення інтересів держави; що прокурор не є належним позивачем у справі; ним не зазначено орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; не доведено, що він не здійснює або неналежним чином здійснює свої повноваження, а також не вказано про відсутність такого органу; що відсутні докази попереднього повідомлення відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду з цим позовом.

Просив позов заступника керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 Коваленко Н.В. залишити без розгляду.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 31 липня 2019 року, у якій ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 вересня 2019 року виправлено описки, клопотання ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_6 - задоволено; позовну заяву заступника керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 Коваленко Н.В. в інтересах держави в особі Харківської міської ради - залишено без розгляду.

Не погоджуючись з ухвалою суду заступник прокурора Харківської області подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду - скасувати та передати справу на розгляд до суду першої інстанції, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що звернення з цим позовом обумовлено необхідністю захисту державних інтересів у сфері комунальної власності; що інтереси держави охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, тому їх наявність повинна бути предметом оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора до суду; що, незважаючи на наявність обставин, які свідчать про обґрунтованість матеріально-правової вимоги про визнання правочинів недійсними, скасування державної реєстрації прав власності на квартиру, визнання спадщини відумерлою та передачу спадкового майна у власність територіальної громади, Харківська міська рада з позовом до суду не звернулась, тобто, не вжила відповідних заходів та не здійснила захист порушених законних інтересів місцевого самоврядування; що звернення прокурора до суду з позовом обґрунтовано порушенням законодавства та відповідає законній меті, оскільки спрямовано на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значущого питання щодо переходу майна, яке становить відумерлу спадщину, у власність територіальної громади; що кримінальне провадження з приводу незаконного заволодіння спірною квартирою відкрито саме на підставі заяви директора Департаменту реєстрації Харківської міської ради, тобто, міська рада обізнана про вказані порушення у 2017 році у день звернення до поліції, проте, не вжила жодних заходів щодо майна, яке є потенційною відумерлою спадщиною; що законом не передбачено надання відповіді суб`єктом владних повноважень на повідомлення прокурора про звернення до суду з позовом, а передбачено його право оскаржити наявність підстав для представництва, однак, Харківська міська рада не заперечує проти звернення прокурора до суду з позовом у її інтересах та не висловлює бажання самостійно звернутися з таким позовом; що прокурор не є особою, яка не має повноважень на ведення справи від імені заінтересованої особи, оскільки його право на звернення до суду передбачено законом; що подання прокуратурою позовної заяви у даному випадку є єдиним ефективним засобом захисту порушених інтересів держави.

09 жовтня 2019 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області, в якому він просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду - без змін. Вказав, що у зв`язку з шахрайськими діями, пов`язаними з заволодінням спірною квартирою, він також звернувся до правоохоронних органів із заявою про відкриття кримінального провадження, яке не розслідується належним чином; що прокурором не доведено бездіяльності органу місцевого самоврядування або його службових осіб, оскільки не відкрито кримінального провадження за фактом бездіяльності або зловживання службовим становищем; що заява про визнання спадщини відумерлою не могла бути подана раніше жовтня 2018 року, та її подання є правом, а не обов`язком органу влади.

21 жовтня 2019 року від заступника керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 до суду апеляційної інстанції надійшла відповідь на відзив, в якій, зокрема, зазначено, що підставою для звернення прокурора до суду з позовною заявою стало «нездійснення захисту» Харківською міською радою майнових прав та інтересів територіальної громади міста, тобто, їхня пасивна поведінка. Невжиття заходів цивільно - правового характеру органом місцевого самоврядування на захист інтересів територіальної громади в судовому порядку не є підставою для притягнення посадових осіб цього органу до кримінальної та адміністративної відповідальності, а є підставою в силу Конституції України, Закону України «Про прокуратуру» для вжиття заходів представницького характеру шляхом звернення до суду з позовною заявою. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».

22 жовтня 2019 року до суду апеляційної інстанції від Департаменту реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради надійшли пояснення щодо їхніх повноважень з проханням розглянути справу відповідно до вимог матеріального та процесуального права без їхньої участі.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області необхідно задовольнити, ухвалу суду - скасувати.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що відсутні підстави для звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави в особі Харківської міської ради.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 131-1 Конституції України на органи прокуратури України покладено функцію представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

За приписами частин третьої та четвертої статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31 березня 2005 року, заява 61517/00, пункт 27).

Водночас, існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15 січня 2009 року, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): "Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі, право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".

При цьому, ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, Суд вирішує - наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27 травня 2003 року № 1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах, не може тлумачитися розширено.

Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України).

Положення пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

Відповідно до частини 3 статті 23 цього Закону, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Підстави представництва прокурором інтересів держави з`ясовуються насамперед судом першої інстанції, який має досить широкий розсуд (дискрецію) в оцінці підстав звернення прокурора.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте, держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом.

Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17.

Аналіз частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді у випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак, підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Разом з тим, з наведених вище положень законодавства вбачається, що прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04 квітня 2019 року, справа № 924/349/18.

Відповідно до статей 5, 7 Конституції України носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування. В Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування.

За приписами статті 2 Закону України "Про місцеве самоврядування", місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

В силу частин 3, 5 статті 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Частинами 1 та 3 статті 1277 ЦК України передбачено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.

Відповідно до положень Конституції України право комунальної власності територіальної громади захищається державою на рівних умовах з правом власності інших суб`єктів.

У рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року № 1-1/99 визначено, що прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні повноваження" визначено, як орган державної влади або орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Враховуючи наведене вище, інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також у захисті прав та свобод органів місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування у визначених законом випадках є рівними за статусом носіями державної влади як і державні органи.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 02 жовтня 2018 року, справа № 4/166"Б".

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що у листопаді 2018 року заступник керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 Коваленко Н.В. звернулась до суду з позовом в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Луніна Т.А., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Чуприна Г.О., Департамент реєстрації Харківської міської ради про визнання правочинів недійсними, скасування державної реєстрації права власності на квартиру шляхом внесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, визнання спадщини відумерлою та передачу спадкового майна у власність громади.

В обґрунтування підстав для звернення до суду в інтересах міської ради прокурор посилалась на те, що спірна квартира набута у власність ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу незаконно, вже після смерті відчужувача та попереднього власника квартири - ОСОБА_5 , після чого ОСОБА_1 продала спірне нерухоме майно ОСОБА_2 . Оскільки укладені вказаними особами правочини є недійсними, наявні підстави для пред`явлення вимог про визнання спірної квартири відумерлою спадщиною та передачу її у власність територіальної громади м. Харкова.

В суді апеляційної інстанції представник прокуратури підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги.

ОСОБА_2 на його представник в суді апеляційної інстанції заперечували проти задоволення апеляційної скарги та підтримали доводи відзиву на апеляційну скаргу.

Як вбачається з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань 03 жовтня 2017 року відкрито кримінальне провадження №0002613 за частиною 2 статті 190 КК України на підставі заяви директора Департаменту реєстрації Харківської міської ради до Немишлянського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області від 02 жовтня 2017 року щодо того, що невстановлена особа подала до територіального підрозділу Центру надання адміністративних послуг Немишлянського району м. Харкова підроблені документи для здійснення адміністративних дій, за допомогою яких шахрайським шляхом заволоділа квартирою АДРЕСА_1 (а. с. 11, том 1).

Разом з тим, з відповідним позовом на захист майнових інтересів територіальної громади на підставі зазначених обставин Харківська міська рада не зверталась.

26 листопада 2018 року керівник Харківської місцевої прокуратури №3 Скуратович Р. звернувся з листом до Харківського міського голови Кернеса Г.А., яким повідомив, що Харківської місцевою прокуратурою №3 під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні №0002613 від 03 жовтня 2017 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.358 КК України, за фактом шахрайського заволодіння, зокрема, квартирою АДРЕСА_1 , встановлено наявність підстав для представництва інтересів держави в особі Харківської міської ради. Виконуючи вимоги статті 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор повідомив, що Харківською місцевою прокуратурою №3 будуть вжиті заходи представницького характеру шляхом звернення з позовною заявою до Фрунзенського районного суду м. Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради про визнання правочинів недійсними, скасування державної реєстрації права власності на квартиру шляхом внесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, визнання спадщини відумерлою та передачу спадкового майна у власність громади (а. с.27-28, том 1).

З пояснень Харківської міської ради від 09 квітня 2019 року вбачається, що вона не заперечувала проти пред`явлення прокурором позову в її інтересах та просила його задовольнити (а. с. 132-137, том 1).

Залишаючи позов заступника керівника Харківської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Харківської міської ради без розгляду на підставі пункту 2 частини 1 статті 257 ЦПК України суд першої інстанції виходив з того, що позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

Разом з тим, прокурор за своїм процесуальним статусом не є представником особи, в інтересах якої подає позов; його повноваження на звернення до суду передбачені законом.

Згідно з частиною п`ятою статті 175 ЦПК України у разі пред`явлення позову особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, в заяві повинні бути зазначені підстави такого звернення. Близька за змістом вимога застосовується згідно з абзацами першим і другим частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»: прокурор має обґрунтувати наявність підстав для представництва.

Як вбачається з позовної заяви та заяви на виконання ухвали суду першої інстанції про залишення позовної заяви без руху, прокурором згідно вимог частини четвертої статті 56 ЦПК України, абзацу першого частини третьої, абзацу першого частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» у тексті позовної заяви обґрунтовано неналежне здійснення захисту державних інтересів уповноваженим органом у спірних правовідносинах (тобто, наведено підставу для представництва інтересів держави), а також обґрунтовано, у чому, з її погляду, полягає порушення цих інтересів (тобто наведено підстави позову).

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції вказав, що прокурор не надав доказів на підтвердження підстави представництва, а саме, нездійснення або неналежного здійснення захисту інтересів держави органом, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах.

Однак, незгода суду з наведеним у позовній заяві на виконання частини сьомої статті 175 ЦПК України обґрунтуванням прокурора щодо визначеної ним підстави представництва, як і неподання прокурором доказів відсутності органів влади, які мають повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, або нездійснення ними такого захисту, не є підставою для залишення позову без розгляду, як помилково вважав суд у цій справі.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема, і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади, зокрема, повноважень органів прокуратури, здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

До подібних висновків дійшли Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, провадження № 14-104/цс 19; Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25 вересня 2019 року, справа № 495/10988/17, провадження № 61-29св19.

Таким чином, підставами для звернення прокурора із вказаним позовом в інтересах держави стало порушення державних інтересів в особі територіальної громади щодо реалізації механізму визнання спадщини відумерлою, бездіяльність Харківської міської ради, як органу, уповноваженого на виконання відповідних функцій у даних правовідносинах.

Як вбачається із позовної заяви, звертаючись до суду з позовом у даній справі, прокурор відповідно до вимог статті 23 Закону України "Про прокуратуру" та статті 56 ЦПК України належним чином обґрунтувала наявність підстав для представництва інтересів держави у суді, визначила, у чому полягає порушення інтересів держави в особі територіальної громади та зазначила орган, уповноважений здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Висновок щодо того, що прокурором повідомлено Харківську міську раду про пред`явлення позову в її інтересах 26 листопада 2018 року, а подано позов 29 листопада 2018 року, не отримавши результатів розгляду зазначеного повідомлення, є необґрунтованими, оскільки у даному разі прокурором виконано вимоги частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» щодо повідомлення міської ради про вжиття заходів представницького характеру у її інтересах, та законом не передбачено обов`язку прокурора отримати відповідь на таке повідомлення.

В свою чергу, Харківська міська рада проти подання прокурором позову в її інтересах не заперечувала та не висловлювала ініціативи щодо звернення до суду з власним позовом на захист інтересів територіальної громади.

Посилання суду першої інстанції в оскаржуваній ухвалі на правові висновки Верховного Суду, згідно яких прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави; не допускається здійснення прокурором представництва інтересів у суді особи або органу без наявності чіткого та законного обґрунтування необхідності такої участі та зазначення органу (органів), уповноважених здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, який набуває статусу позивача, тобто особи, в інтересах якої (яких) подано позов про захист порушеного права та/або охоронюваного законом інтересу; неприпустимим є недотримання вимоги щодо повідомлення відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення прокурора до суду, є безпідставними, оскільки аналогічних обставин у цій справі не встановлено.

Твердження ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу щодо того, що у зв`язку з шахрайськими діями, пов`язаними з заволодінням спірною квартирою, він також звернувся до правоохоронних органів із заявою про відкриття кримінального провадження, яке не розслідується належним чином, не може бути взято до уваги, оскільки зазначений факт не відноситься до обставин, які підлягають встановленню у даному разі, та він не позбавлений права оскаржувати бездіяльність правоохоронних органів у кримінальному провадженні у порядку, передбаченому КПК України.

Доводи відзиву ОСОБА_2 щодо того, що прокурором не доведено бездіяльності органу місцевого самоврядування або його службових осіб, оскільки не відкрито кримінального провадження за фактом бездіяльності або зловживання службовим становищем, є безпідставними, оскільки для звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави не є обов`язковим відкриття кримінального провадження щодо уповноважених осіб відповідного владного органу.

Посилання ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу щодо того, що заява про визнання спадщини відумерлою не могла бути подана раніше жовтня 2018 року, та її подання є правом, а не обов`язком органу влади, є неспроможними, оскільки як вбачається з матеріалів справи попередній власник спірної квартири ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто заява про визнання спадщини відумерлою мала бути подана протягом року з дня відкриття спадщини, та згідно вимог частини 1 статті 1277 ЦК України подання відповідної заяви є саме обов`язком органу місцевого самоврядування.

Отже, враховуючи нездійснення позивачем захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, не звернення до суду із відповідним позовом, прокурор мала право звернутися до суду з даним позовом, тому висновок суду першої інстанції щодо залишення позовної заяви без розгляду є необґрунтованим.

Аналізуючи наведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин відповідно до пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Пунктом 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року визначено, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, яка перешкоджає розгляду справи, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної та/або касаційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами ЦПК України.

Отже, оскільки наразі вирішується процесуальне питання, а не розглядається справа по суті, питання щодо стягнення судових витрат не вирішується.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.6 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.379, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області - задовольнити.

Ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 31 липня 2019 року - скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 11 листопада 2019 року.