ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/3222/19 Номер провадження 22-ц/814/2797/19Головуючий у 1-й інстанції Кривич Ж. О. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі Ачкасовій О.Н.

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 19 вересня 2019 року, ухвалене суддею Кривич Ж.О., повний текст рішення складено - 24 вересня 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального вищого навчального закладу І рівня акредитації Полтавської обласної ради «Кременчуцький медичний коледж» імені В.І. Литвиненка про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Комунального вищого навчального закладу І рівня акредитації Полтавської обласної ради «Кременчуцький медичний коледж» імені В.І. Литвиненка про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 працював у коледжі на посаді викладача акушерства та гінекології з 1992 року. 24 квітня 2019 року його звільнено з займаної посади за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України. Звільнення вважає вимушеним і незаконним, таким, що суперечить статті 38 КЗпП України, оскільки звільнятися він не бажав, а написав заяву про звільнення з роботи під тиском з боку адміністрації. Вважав, що відповідач порушив вимоги закону, звільнивши його в день подання ним заяви, хоча він у заяві на звільнення поважних причин, які б давали відповідачу підстави звільнити його раніше двотижневого строку попередження про звільнення, не наводив. ОСОБА_1 просив суд визнати незаконним та скасувати наказ № 15-П від 24.04.2019 р. про звільнення його з посади викладача 24.04.2019 р. за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням; поновити його на посаді викладача у Комунальному вищому навчальному закладі I рівня акредитації Полтавської обласної ради «Кременчуцький медичний коледж» імені В.І. Литвиненка; стягнути з коледжу середній заробіток за час вимушеного прогулу по день ухвалення судом рішення із розрахунку середнього заробітку за один день роботи у сумі 582,83 грн.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 19 вересня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального вищого навчального закладу І рівня акредитації Полтавської обласної ради «Кременчуцький медичний коледж» імені В.І. Литвиненка про визнання незаконним та скасування наказу № 15-П від 24.04.2019 року про звільнення його з посади викладача за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням; поновлення на посаді викладача Комунального вищого навчального закладу І рівня акредитації Полтавської обласної ради «Кременчуцький медичний коледж» імені В.І. Литвиненка, стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виходячи із середнього заробітку в розмірі 582,83 грн., починаючи з 24.04.2019 року по день ухвалення рішення суду залишено без задоволення.

Судові витрати віднесено за рахунок держави.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що адміністрація коледжу не чинила тиск та не створювала умови, за яких ОСОБА_1 був змушений подати заяву про звільнення за власним бажанням. Так, сам позивач вважає, що тиск полягав у несхвальній реакції колег після прослуховування аудіозапису. Проте, навіть він не пояснював, що директор або заступник пропонували йому звільнитися. ОСОБА_1 подав заяву про звільнення з власної ініціативи. За змістом ст. 38 КЗпП України сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку. За наявності домовленості працівника можна звільнити навіть у день подачі заяви про звільнення. У заяві про звільнення ОСОБА_1 не зазначив, що бажає звільнитися саме з 24 квітня 2019 року, проте, зазначене давало роботодавцю підстави однозначно зрозуміти, що позивач бажав звільнитися саме в день подання заяви. Мотиви, які спонукали ОСОБА_1 звільнитися з роботи, чи то бажання уникнути перевірки та можливого притягнення до дисциплінарної відповідальності, чи то небажання зашкодити репутації навчального закладу, про що говорив сам позивач, правового значення не мають. Не має значення для вирішення спору і той факт, що через нетривалий проміжок часу ОСОБА_1 зважив на інші обставини, насамперед, можливі складнощі у працевлаштуванні, та пожалкував про прийняте рішення. На момент видання наказу про його звільнення позивач мав дійсну та вільно сформовану волю на припинення трудових відносин з коледжем за власним бажанням.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати з підстав порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставини, що мають значення для справи, а також невідповідністю висновків, викладених у рішенні обставинам справи, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, а саме визнати незаконним та скасувати наказ № 15-П від 24.04.2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади викладача 24 квітня 2019 року по ст. 38 КЗпП України за власним бажанням; поновити ОСОБА_1 на посаді викладача у Комунальному вищому навчальному закладі І рівня акредитації Полтавської обласної ради «Кременчуцький медичний коледж» імені В.І. Литвиненка; стягнути з Комунального вищого навчального закладу І рівня акредитації Полтавської обласної ради «Кременчуцький медичний коледж» імені В. ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу виходячи із середнього заробітку в розмірі 582,83 грн. починаючи з 24.04.2019 року по день ухвалення рішення суду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що заяву про звільнення ОСОБА_1 написав 24.04.2019 року о 13 год. 30 хв. після бесіди з адміністрацією учбового закладу, до цієї бесіди позивач не виказував бажання звільнитися. Окрім того, заява про звільнення не містить дати з якої він мав намір припинити трудові відносини. Частиною першою ст. 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору (ч.2 ст. 38 КЗпП України). Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року визначено, що у справах про звільнення особи за власним бажанням суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч.4 ст. 24 КЗпП України). Наведеним положенням КЗпП України визначено, що при розірванні трудового договору з ініціативи працівника, роботодавець може звільнити працівника у день подання останнім заяви за умови, якщо працівник сам визначає цей день датою звільнення, вказавши при цьому поважну причину, яка зумовила прийняття ним рішення про звільнення. У постанові Верховного Суду України від 26.10.2016 року у справі № 6-1269цс16 висловлена правова позиція, що розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору суди повинні з`ясувати, зокрема, чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору у момент видачі наказу про звільнення. Визначення дати звільнення є необхідною умовою досягнення взаємної домовленості між працівником та суб`єктом призначення, з метою дотримання прав та гарантій, встановлених трудовим законодавством, зокрема ч.4 ст. 24 КЗпП України. Аналогічна правова позиція висловлена у Постанові Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 821/761/17.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин вбачається, що ОСОБА_1 з 1992 року працював у Комунальному вищому навчальному закладі І рівня акредитації Полтавської обласної ради «Кременчуцький медичний коледж імені В.І. Литвиненка» на посаді викладача акушерства і гінекології з 1992 року. Студенти коледжу повідомляли адміністрацію про некоректні та брутальні висловлення ОСОБА_1 під час навчального процесу. Колишнє керівництво коледжу обмежувалось усним попередженням ОСОБА_1 про неприйнятність такої поведінки, але дисциплінарних заходів щодо нього не вживало.

24 квітня 2019 року до психолога коледжу ОСОБА_3 звернулася мати неповнолітньої студентки ОСОБА_4 ОСОБА_5 . Вона повідомила, що її донька зробила аудіозапис, який підтверджує, що під час навчання викладач ОСОБА_1 , нехтуючи етичними нормами, вдається до абсолютно неприпустимих висловлювань, розмірковуючи на теми, далекі від його предмету. Психолог ОСОБА_3 , діючи у відповідності до існуючих у коледжі правил, поставила до відома чергового педагога ОСОБА_6 . Після цього всі разом вони пішли до директора коледжу. Вислухавши претензії матері студентки, директор коледжу запросила до себе заступника директора ОСОБА_7 , щоб з`ясувати тему практичного заняття, яке проводив ОСОБА_1

До кабінету директора був запрошений ОСОБА_1 , у присутності якого була прослухана частина аудіозапису. Після цього викладач ОСОБА_1 звернувся до присутніх із запитанням: «І що мені тепер робити?» Йому відповіла мати студентки ОСОБА_5 , що на його місці вона б звільнилася. Директор коледжу сказала, що він має вирішувати сам. ОСОБА_1 вийшов за аркушем паперу, власноруч написав заяву про звільнення за власним бажанням, передав директору для накладення резолюції, а потім особисто відніс заяву до відділу кадрів.

Наказом Комунального вищого навчального закладу І рівня акредитації Полтавської обласної ради «Кременчуцький медичний коледж» імені В.І. Литвиненка № 15-П від 24 квітня 2019 року викладача ОСОБА_1 звільнено з посади 24 квітня 2019 р. по ст. 38 КЗпП України за власним бажанням та надано компенсацію за 37 календарних днів невикористаної відпустки за період роботи з 01.09.2018р. по 24.04.2019 р. (а.с. 6).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що адміністрація коледжу не чинила тиск та не створювала умови, за яких ОСОБА_1 був змушений подати заяву про звільнення за власним бажанням. ОСОБА_1 подав заяву про звільнення з власної ініціативи. За змістом ст. 38 КЗпП України сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку. У заяві про звільнення ОСОБА_1 не зазначив, що бажає звільнитися саме з 24 квітня 2019 року, проте, зазначене давало роботодавцю підстави однозначно зрозуміти, що позивач бажав звільнитися саме в день подання заяви. На момент видання наказу про звільнення ОСОБА_1 мав волю на припинення трудових відносин з коледжем за власним бажанням.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган за два тижні. Якщо після закінчення цього строку працівник не залишив роботу і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за раніше поданою заявою. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Частиною 1 ст. 39 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноваженого ним органу письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або повноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Таким чином позивач, скориставшись своїм правом, відповідно до вимог ч. 1 ст. 38 КЗпП України, написанням заяви про звільнення виявив бажання розірвати трудовий договір з відповідачем, а обставин написання позивачем заяви про звільнення за власним бажанням під тиском адміністрації коледжу позивачем, відповідно до вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України, не доведено.

Як вбачається з роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про звільнення за статтею 38 КЗпП України суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.

Твердження позивача, про те, що керівництво примусило його подати заяву про звільнення є голослівним, перевірити дане твердження не вбачається можливим за відсутності доказів на підтвердження такого факту, а тому вказані доводи є безпідставними.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що дії позивача свідчать про його бажання звільнитися з роботи в день подання заяви.

Як вбачається із матеріалів справи, заява позивача про звільнення за власним бажання не містить посилання про звільнення його в певний строк, тому відповідач пішов на зустріч позивачу та звільнив його до спливу двотижневого строку, не примушуючи відпрацьовувати цей час.

Отже, судом першої інстанції правильно зазначено, що звільнення відбулося без порушень трудового законодавства всупереч твердженням позивача, оскільки за положенням ст. 38 КЗпП України працівник може не відпрацьовувати два тижня, якщо сторони дійшли такої згоди. Матеріали справи свідчать про те, що сторони досягли вказаної згоди, що випливає із заяви позивача про звільнення з 24 квітня 2019 року та відповідного наказу про звільнення, будь-яких зауважень до наказу або клопотання про відкликання заяви матеріали справи не містять.

Доводи ОСОБА_1 стосовно тиску на нього з боку керівництва є безпідставними оскільки, позивач не скористався своїм правом звернення до відповідних органів для фіксування здійснення на нього, як на працівника, тиску з боку керівництва.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не дав належної оцінки фактичним обставинам справи, а саме в тій частині, що позивач до бесіди з адміністрацією учбового закладу не виказував бажання звільнитися та що заява про звільнення не містить дати, з якої він мав намір припинити трудові відносини, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки судом першої інстанції достатньо повно та об`єктивно встановлені фактичні обставини справи в частині бесіди адміністрації учбового закладу з позивачем та написання ним заяви про звільнення, судом першої інстанції повно мотивовано рішення в частині з`ясування позовних вимог позивача та підтвердження їх доказами.

Наявні в матеріалах справи докази, встановлені обставини справи свідчать про відсутність правових підстав вважати, що права позивача були порушені.

Таким чином, за наявності обставин, що підтверджують бажання позивача на звільнення та відсутність тиску з боку керівництва коледжу, що не були спростовані позивачем належними доказами, підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційним судом не встановлено.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, апеляційний суд у складі колегії суддів не вбачає.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 19 вересня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 листопада 2019 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов