Постанова

Іменем України

30 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 190/1312/16-ц

провадження № 61-29458св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_4 , на заочне рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2017 року у складі судді Легкошерст Ю. В. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Максюти Ж. І., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та просила визнати недійсним договір дарування 48/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 ятихатки, укладений 29 вересня 1992 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 і посвідчений державним нотаріусом П'ятихатської державної нотаріальної контори Клоповою Н. І.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що її матір ОСОБА_6 за життя перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , який розірвано 25 квітня 1991 року. Рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 1991 року здійснено поділ майна, що є спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , зокрема жилого будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_5 виділено у власність 48/100 частини вказаного будинку, а ОСОБА_6 - 52/100.

Після смерті матері вона як спадкоємець за заповітом прийняла спадщину та стала власницею 52/100 частини зазначеного домоволодіння.

В 2013 році їй стало відомо, що ОСОБА_5 подарував належну йому на праві власності 48/100 частину будинку ОСОБА_2 Укладений договір дарування є недійсним, оскільки на момент його укладення ОСОБА_5 не зареєстрував своє право власності на частину нерухомого майна. Крім того, підпис, що міститься у спірному договорі дарування, належить не її батьку.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просила позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанції

Рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що державний нотаріус П`ятихатської державної нотаріальної контори під час посвідчення спірного договору встановив особи сторін договору, перевірив їх дієздатність, а також належність ОСОБА_5 частини житлового будинку, яка відчужувалася, тому відсутні підстави для задоволення позову. Посилання на те, що оспорюваний договір ОСОБА_5 не підписував, є безпідставними, оскільки вказана обставина не доведена належними та допустимими доказами, позивач клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи не заявляла.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У вересні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2017 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування касаційної скарги зазначав, що спірний договір дарування не був зареєстрований у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів, що було обов`язковим відповідно до чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства. Суди при ухваленні оскаржуваних рішень керувалися Законом України «Про нотаріат», який було прийнято після укладення спірного договору дарування.

При посвідченні договору дарування нотаріус діяв усупереч вимогам Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, не пересвідчився у наявності письмової згоди іншого співвласника на укладення такого договору.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

23 травня 2018 року справу № 190/1312/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що рішенням виконавчого комітету П`ятихатського міської ради народних депутатів Дніпропетровської області № 99 від 26 червня 1990 року у зв`язку з відсутністю правоустановлюючих документів на жилі будинки міста П`ятихатки оформлено право власності на будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 , на підставі чого 13 червня 1990 року виконавчим комітетом П`ятихатської міської ради народних депутатів ОСОБА_5 видано свідоцтво про право власності на вищевказаний житловий будинок.

Рішенням П`ятихатського районного народного суду Дніпропетровсьої області від 25 квітня 1991 року розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 01 березня 1948 року, та здійснено поділ спільного сумісного майна подружжя, зокрема, житлового будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_5 виділено у власність 48/100 частини вказаного будинку, а ОСОБА_6 - 52/100 частини будинку.

05 липня 1991 року ОСОБА_5 отримав свідоцтво про право власності на 48/100 частини будинку АДРЕСА_1 .

20 серпня 1992 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_2 прийняла у дар 48/100 частини будинку АДРЕСА_1 . Дарунок сторони оцінили у 3 386, 00 карбованців.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до пунктів 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України зазначений кодекс набув чинності з 01 січня 2004 року та застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Таким чином, спірні правовідносини регулюються ЦК УРСР.

Відповідно до статті 243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Згідно з частиною першою статті 244 ЦК УРСР договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений.

Статтею 48 ЦК УРСР визначено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

За правилами цієї статті, угода визнається недійсною при невідповідності її закону та іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції, у тому числі при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов`язків, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними за статтями 45-47, 49-58 ЦК УРСР. Правила зазначеної статті застосовуються також до наслідків визнання недійсною угоди при недодержанні форми, в якій угода під страхом недійсності має бути укладена.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування ОСОБА_1 зазначала, що він був укладений з порушенням статті 48 ЦК УРСР, ОСОБА_5 у відсутність правовстановлюючого документу подарував у 1992 році ОСОБА_2 . 48/1000 частини будинку АДРЕСА_1 .

Встановивши, що на момент укладення оспорюваного договору ОСОБА_5 належала на праві власності 48/100 частини житлового будинку, що підтверджується свідоцтвом про право власності на жилий будинок від 05 липня 1991 року, суди дійшли обґрунтованих висновків про відмову у задоволенні позову, оскільки що вказаний договір укладено з додержанням вимог до форми та змісту такого договору, визначених ЦК УРСР.

При цьому, суди у своїх рішеннях помилково послалися на положення статей 43-46 Закону України «Про нотаріат», який був прийнятий 02 вересня 1993 року, тобто після укладення спірного договору. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції), норми вказаного закону застосовуються до правовідносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 02 вересня 1993 року. Разом з тим, неправильне застосування норм матеріального права не вплинуло на правильність вирішення судами спору по суті. Оцінюючи доводи касаційної скарги в цілому, суд має виходити з імперативного припису правила частини другої статті 410 ЦПК України, згідно з яким не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання у касаційній скарзі на те, що при укладенні спірного договору ОСОБА_5 не отримав згоду іншого співвласника на укладення такого договору, що є підставою для визнання його недійсним, оскільки відповідно до статті 113 ЦК УРСР кожний учасник спільної часткової власності має право на оплатне або безоплатне відчуження іншій особі своєї частки в спільному майні. Водночас законодавством не передбачений обов`язок співвласника у разі безоплатного відчуження його частки у спільному майні повідомляти інших співвласників про намір подарувати свою частку.

Відтак, оскільки спірний будинок є об`єктом спільної часткової власності, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що права ОСОБА_1 як одного із співвласників вказаного будинку внаслідок відчуження ОСОБА_5 за договором дарування належної йому частки у цьому будинку порушені не були, тому дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Інші доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для їх скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_4 залишити без задоволення, а заочне рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2017 року залишити без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Заочне рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Ю. Тітов

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук