Справа 2-2408/11
Провадження 6/331/127/2019
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2019 року м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд міста Запоріжжя в складі:

головуючого судді - Жукової О.Є.

за участю секретаря - Качан К.К.

представника заявника Скрипка О.В.

державного виконавця Куліченко О.М.

розглянувши заяву ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження права виїзду закордон ,

ВСТАНОВИВ:

Заявник 29.08.2019 року звернувся до суду із заявою, в якій просив скасувати тимчасове обмеження в праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документу до виконання ним своїх обовязків, передбачених у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа № 2-2408/2011, виданого Жовтневим районним судом м. Запоріжжя, застосоване щодо нього ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17.11.2015.

В обґрунтування заяви заявник зазначив, що наразі виконавче провадження ВП № 4860639 завершено, будь-які докази, які б свідчили про його ухилення від виконання судового рішення, відсутні, а отже на теперішній час неправомірно порушується його право на свободу пересування.

В судовому засіданні представник заявника адвокат Скрипка О.В. заяву підтримав, наполягав на її задоволенні.

Державний виконавець в задоволенні заяви просила відмовити з тих підстав, що судове рішення наразі не виконане, і стягував, незважаючи на повернення йому виконавчого листа, не позбавлений можливості повторно пред`явити його до виконання до 2020 року.

Представник стягувача ПАТ «Таскомбанк» повідомлений належним чином про час та місце розгляду заяви, до суду не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Суд, вислухавши вступне слово учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що ухвалою Жовтневого районного суду м. Запопріжжя від 17.11.2015 тимчасово обмежено ОСОБА_1 в праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документу до виконання ним своїх обовязків, передбачених у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа № 2-2408/2011, виданого Жовтневим районним судом м. Запоріжжя.

Зі змісту вказаного судового рішення вбачається, що воно було ухвалене у зв`язку з ухилення боржника від виконання виконавчого листа № 2-2408/2011, виданого Жовтневим районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Таскомбанк» суми заборгованості у розмірі 486423,07 грн.

Матеріалами справи підтверджено, що у Олександрівському відділі державної виконавчої служби міста Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області на примусовому виконанні перебували виконавчі провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-2408/11 виданого 27.04.2012 року Жовтневим районним судом м.Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ТАСкомбанк» заборгованості у сумі 486 423,07 грн.

Згідно інформації Автоматизованої системи виконавчого провадження у перше виконавчий лист пред`явлено на виконання до відділу державної виконавчої служби 25.05.2012 року (постанова про відкриття виконавчого провадження від 30.05.2012 року ВП №32766313). Завершено 28.12.2012 року.

У друге, виконавчий лист пред`явлено на виконання 31.03.2014 року (постанова про відкриття виконавчого провадження від 04.04.2014 року ВП № 42753258). Завершено 25.05.2015 року.

В-трете, виконавчий лист пред`явлено на виконання 07.09.2015 року( постанова про відкриття виконавчого провадження від 10.09.2015 року ВП № 48650639). Завершено 28.12.2015 року.

В четвертий раз виконавчий лист пред`явлено на виконання 07.09.2015 року ( постанова про відкриття виконавчого провадження від 04.03.2016 року ВП № 50338148). Завершено 27.12.2017 року.

Всі вищезазначені виконавчі провадження щодо боржника ОСОБА_1 наразі завершені , будь-які виконавчі дії не здійснюються.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Передбачені у законі обмеження у праві виїзду за межі України є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

В ході розгляду заяви встановлено, що виконавчий лист повернутий стягувачу 27.12.2017 року , до теперішнього часу повторно до виконання не пред`явлений.

Доказів того, що саме з вини боржника виконавчий лист не пред`явлений до виконання та виконавчі дії не здійснюються, матеріали справи не містять.

Юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду передбачені саме за ухилення від виконання зобов`язань, а не за наявність факту їх невиконання.

Відповідно до ч.5 ст. 441 ЦПК України суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

З огляду на те, що тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, за відсутності підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням та має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення, подальше обмеження боржника у праві виїзду за межі України буде становити надмірне обмеження прав останньої у свободі пересуванні та вільного вибору місця проживання.

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 рішення «Гочев проти Болгарії» зазначив, що таке обмеження є виправданим лише настільки, наскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78 - 82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

У пункті 50 вказаного рішення Європейський суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. згадуване вище рішення європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 124 і згадуване вище рішення Європейського Суду «Фельдеш и Фельдешне Хайлик против Венгрии"» § 35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 року за справою «Сіссаніс проти Румунії»), скарга № 23468/02, § 70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 року за справою «Ле Конт, Ван ОСОБА_2 і Де Мейере проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, § 60).

Тобто, застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

За відсутності доказів того, що позбавлення права особи залишати Україну є виправданим та пропорційним втручанням за встановлених обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав для скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документу ОСОБА_1 , застосованого на підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Запоріжжя по справі 2-2408/11 (провадження 6/331/248/15) від 17.11.2015 .

Керуючись ст. 441 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження права виїзду закордон задовольнити.

Скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документу ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , застосованого на підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Запоріжжя по справі 2-2408/11 (провадження 6/331/248/15) від 17.11.2015 .

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом 15 днів з дня її проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції .

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст ухвали складений 14 листопада 2019 року.

Суддя: О.Є. Жукова

13.11.2019