Номер провадження: 22-ц/813/4551/19
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Черевко П. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.10.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Черевка П.М.,

суддів - Дрішлюка А.І., Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 29 січня 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю третіх осіб Приморський відділ в м.Одеса Державної міграційної служби України в Одеській області, служба у справах дітей Одеської міської ради, орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації про виселення, вселення, стягнення грошових коштів, встановлення порядку користування житловим приміщенням,

встановив:

29.09.2015 року ОСОБА_1 звернулась до Приморського районного суду м.Одеси із позовом, в подальшому уточнивши його, про вселення її в квартиру АДРЕСА_1 , зобов`язання відповідачів не чинити їй перешкод у користуванні квартирою, виселення відповідачів з квартири, зобов`язання зняти відповідачів з реєстраційного обліку у спірній квартирі та стягнення з відповідачів 158 774 гривень грошової компенсації за користування жилим приміщенням.

В обґрунтування позову вона зазначала, що 1.11.2001 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 стали власниками на праві спільної часткової власності (в рівних частках) квартири АДРЕСА_1 , про що їм було видано управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради свідоцтво про право власності на житло. Станом на час розгляду справи відповідачі постійно проживають у спірній квартирі.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 15.03.2003 року, по справі №2-1218/02 визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , що раніше належало ОСОБА_2 .

Відповідно до довідки КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 12.12.2014 року за №450184.67 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_1 05.11.2003 року.

Вказана квартира відповідно до технічного паспорта від 06.05.2003 року, за № 392пр33-443 складається з двох кімнат, загальна площа квартири становить 48,7 кв.м., жила площа складає 20,3 кв.м.

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 28.11.2017 року за №26/17, визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , відповідно до часток співвласників можливо лише за умови проведення перепланування внутрішніх приміщень.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи №578 від 27.03.2018 року, визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , відповідно до часток співвласників, без суттєвих порушень діючих вимог нормативно правових актів в галузі будівництва й як наслідок втрати цільового призначення квартири не є можливим.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач вже зверталась до суду за захистом своїх прав з приводу користування квартирою АДРЕСА_1 , до відповідачів по справі. Так 15.11.2006 року Приморським районним судом міста Одеси ухвалене рішення по справі 2-5864, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задоволено частково, вселено позивача до квартири АДРЕСА_1 , зобов`язано ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 не чинити перешкоди позивачу у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Крім цього, рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 15.11.2006 року по справі 2-5864 було фактично виконано, оскільки відповідачі впустили позивача до квартири. Сторони по справі навіть дійшли до спільної згоди щодо доцільності в майбутньому здійснити купівлю-продаж 1/3 частини вказаної квартири, що належить позивачу. Однак згодом відповідачі знов стали перешкоджати позивачу у проживанні у вказаній квартирі, а домовленість щодо купівлі відповідачами у позивача 1/3 частки вказаної квартири не була виконана.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 29.01.2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участі третіх осіб Приморський відділ в м. Одеса Державної міграційної служби України в Одеській області, служба у справах дітей Одеської міської ради, орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації, ОСОБА_5 про вселення, стягнення грошових коштів, встановлення порядку користування житловим приміщенням задоволено частково.

Вселена ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у здійсненні права користування та розпорядження 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 .

В іншій частині вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою та, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просила скувати рішення Приморського районного суду м.Одеси від 29.01.2019 року в частині встановлення порядку користування житловим приміщенням та стягнення матеріальної грошової компенсації та ухвалити нове рішення в цій частині, задовольнивши зазначені вимоги повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, у разі неможливості цього, він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач вже звертався до суду за захистом своїх прав з приводу користування квартирою АДРЕСА_1 до відповідачів по справі. Так 15.11.2006 року Приморським районним судом міста Одеси ухвалене рішення по справі 2-5864, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задоволено частково, позивач вселена до квартири АДРЕСА_1 , зобов`язано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не чинити перешкоди позивачу у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

З наявних матеріалів справи вбачається, що рішення Приморського районного суду міста Одеси від 15.11.2006 року по справі 2-5864 було фактично виконано, оскільки відповідачі впустили позивача до квартири. Сторони по справі навіть дійшли до спільної згоди щодо доцільності в майбутньому здійснити купівлю-продаж 1/3 частини вказаної квартири, що належить позивачу. Однак згодом відповідачі знов стали перешкоджати позивачу у проживанні у вказаній квартирі, а домовленість щодо купівлі відповідачами у позивача 1/3 частки вказаної квартири не була виконана.

Крім того, позивач по справі також зазначала про порушення з боку відповідачів її права на розпорядження вказаною квартирою. Однак позивач не довела, що відповідачі порушили її право розпорядження зазначеною квартирою та не обґрунтувала, в чому таке порушення полягало.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 про виселення, вселення, стягнення грошових коштів, встановлення порядку користування житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 150 ЖК України встановлює, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Статтею 155 ЖК України передбачено зокрема, що жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою). Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно наявності в діях відповідачів по справі нового порушення права позивача щодо користування 1/3 частиною квартири АДРЕСА_1 . Вказане порушення відбулось вже після добровільного виконання ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 рішення Приморського районного суду міста Одеси від 15.11.2006 року по справі 2-5864.

Відповідно ч.ч.1-3 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Як вбачається з висновку судової будівельно-технічної експертизи, що містяться у матеріалах справи - за наявної технічної характеристики квартири АДРЕСА_1 , експерт ОСОБА_6 . визначила два варіанта порядку користування квартирою. Проте, суд критично віднісся до даного висновку експерта №26/17, адже в судовому засіданні ОСОБА_6 пояснила, що доступ до квартири їй надано не було, а експертиза проведене на підставі наявних матеріалів. Також суд критично поставився до висновку №578 судової будівельно-технічної експертизи ОСОБА_7 , адже експертом не враховано антресольне приміщення в одній з кімнат квартири. У зв`язку з вищевикладеним, враховуючи відсутність варіантів порядку користування квартирою, суд обґрунтовано дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині не можуть бути задоволені.

Суд першої інстанції правильно зазначав, колегія суддів також погоджується з даним висновком, що при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно врахувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. В свою чергу позивач по справі при визначенні місячного розміру матеріальної компенсації за користування спільним майном брав за основу вартість оренди двокімнатної квартири у Приморському районі АДРЕСА_2 , та вираховував з цієї суми 1/3 частину. Проте з вказаним підходом для визначення розміру компенсації суд не погодився, оскільки позивачем для порівняння за основу бралась вартість оренди окремого об`єкта нерухомості з певними житловими умовами, в яких не проживають інші мешканці, що мають частки у праві власності на такий об`єкт нерухомості.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що відповідно до ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Документи, надані позивачем на підтвердження інформації з інтернет ресурсу Aviso-Одеса щодо вартості оренди двокімнатної квартири у Приморському районі АДРЕСА_2 , не може вважатись достовірними доказами. Так за наведеними у вказаних документах інтернет посиланнями розміщені інші сторінки, зміст яких не відповідає наведеній позивачами інформації.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, у разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації; щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства, та на законність судового рішення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції у рішенні повно відобразив обставини, які мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судових засіданнях.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст.6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правова оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - немає.

Колегія суддів, приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права в зв`язку з чим, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.374, ст.ст.375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 29 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 листопада 2019 року.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: А.І. Дрішлюк

М.М. Драгомерецький