КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2019 року місто Київ

справа № 760/10155/16

Київський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» та за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 29 липня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Кушнір С.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив:

стягнути з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на його користь банківський вклад та проценти за ним в сумі 96584,12 доларів США , що еквівалентно 2423295,57 грн. та 30918,08 Євро, що еквівалентно 866942, 96 грн.;

3% річних в сумі 6453,94 доларів США, що еквівалентно 161929,35 грн. та 2066,01 Євро, що еквівалентно 57930,92 грн.;

пеню в сумі 9658,40 доларів США, що еквівалентно 242329,26 грн. та 3091,80 Євро, що еквівалентно 86694,07 грн.

В мотивування вимог посилався на те, що у2011-2013 роках між ним та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» укладено договори банківських вкладів та внесено кошти:

на суму 96584,12 доларів США відповідно до договору банківського вкладу №SAMDN2527 (4) від 10 травня 2011 року;

на суму 30918,08 Євро відповідно до договору банківського вкладу №SAMDN073 від 22 лютого 2013 року.

Вказував, що 13 березня 2014 року він звернувся до банку з проханням про розірвання вищезазначених договорів та повернення йому вкладених коштів, внаслідок чого договори було розірвано, але кошти повернуто так і не було.

Зазначав, що він неодноразово письмово звертався до відповідача з вимогами про повернення вкладу та відсотків за ними, однак відповідач листами №20.1.0.0.0/7-20140407/441 від 16 квітня 2014 року, №20.1.0.0.0/7-20140918/1951 від 19 вересня 2014 року, №20.1.0.0.0/7-20140918/1962 від 19 вересня 2014 року, №20.1.0.0.0/7-20140918/1956 від 19 вересня 2014 року, №20.1.0.0.0/7-20140918/1940 від 19 вересня 2014 року та №20.1.0.0.0/7-20140918/1915 від 19 вересня 2014 року відмовляв йому у поверненні вкладу без посилань на причини такого неповернення та просив зачекати певний період часу.

Посилався на те, що він є споживачем фінансових послуг, які надаються йому ПАТ КБ «Приватбанк», однак послуги були надані неякісно, вклади не були повернуті вчасно, належний розрахунок та інформація про розмір та порядок нарахування процентів за вищезазначеними договорами надана не була.

Вважає, що відповідачем не виконано договірні зобов`язання із своєчасного і належного повернення банківських вкладів (грошових коштів), сум нарахованих відсотків та порушено норми законодавства України.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 29 липня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 суму коштів за договором №SAMDN073 банківського вкладу (депозиту) від 22 лютого 2013 року, а саме суму вкладу в розмірі 28564,10 Євро та відсотків за договором № SAMDN073 банківського кладу (депозиту) від 22 лютого 2013 року в розмірі 2285,12 Євро, що еквівалентно 865012,13 грн., 3% річних в розмірі 57730,71 грн. та суму пені в розмірі 80093,74 грн.

Стягнуто з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь держави судовий збір у розмірі 6890 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Частково не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 банківського вкладу та процентів за ним в сумі 96584,12 доларів США, 3% річних в сумі 6453,94 доларів США, пені в сумі 9658,40 доларів США та постановити в цій частині нове, яким вказані вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що 10 травня 2011 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» був укладений договір №SAМDN42527 (Вклад «Мультивалютний на 12міс.»), з відсотковою ставкою 14% річних для гривні, 8,5% річних для доларів США.

Вказував, що на виконання вказаного договору, позивач вніс у касу банку 693287,55 грн. та 10025,06 доларів США на строк 12 місяців по 10 травня 2012 року включно.

Зазначав, що депозитний вклад було внесено на рахунки № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 відповідно, що підтверджують квитанція №292814103 Tr. №CAGRAGR18248 від 10 травня 2011 року про внесення 10025,06 доларів США на рахунок № НОМЕР_2 за Договором №SAMDN НОМЕР_3 та квитанція №292813237 Тг. №CAGRAGR18140 від 10 травня 2011 року про внесення 693287,55 грн. на рахунок № НОМЕР_1 за Договором №SAMDN НОМЕР_4 .

Посилався на те, що відповідно до умов договору та заяв на конвертацію коштів з 11 по 23 травня 2011 року, було конвертовано 693287,55 грн. у 86559,06 доларів США, які зараховано на базовий рахунок № НОМЕР_2 та загальна сума вкладу за договором № SAMDN2527(4) у доларах США склала 96584,12 доларів США.

Вказував, що 22 лютого 2013 року зазначений договір №SAMDN2527(4) було переоформлено, при цьому зазначено, що вклад Мультивалютний №SAMDN2527(4) оформлений 10 травня 2011 року, строк розміщення базових правочинів з 10 травня 2012 року по 10 травня 2013 року, процентна ставка 9,75% річних для доларів США, розмір внесених коштів 96584,12 доларів США.

Зазначав, що у жовтні 2014 року банк на прохання позивача надати копію договору №SAMDN2527(4) надав копію договору №SAMDN2524, при цьому у супровідному листі підтвердив що це саме договір №SAMDN2527.

Вважає, що договір №SAMDN2527 та №SAMDN2524 є одним й тим самим договором.

Зазначав, що лист від ОСОБА_4 (на той час керівника центру УІР-обслуговування індивідуальних клієнтів Севастопольської філії ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») від 13 березня 2014 року, який адресований позивачу та відповіді ОСОБА_4 від 11 вересня 2017 року на адвокатський запит, також свідчать про те, що договір №SAMDN2527 та №SAMDN2524 є одним і тим самим договором.

Вказував, що посилання ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на те, що у зв'язку з окупацією території АР Крим він не може перевірити інформацію щодо спірних банківських договорів не є переконливими, оскільки договір банківського вкладу був укладений безпосередньо з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» як юридичною особою, а не його філією АР Крим, відтак у відповідача повинна бути наявна вся необхідна інформація за вказаними договорами.

Зазначав, що суд першої інстанції неправильно застосував ст.ст.625, 1056, 1058, 1060, 1066, 1074 ЦК України, ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Частково не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду скасувати в частині задоволених позовних вимог позивача та постановити в цій частині нове, яким у задоволенні позовних вимоги ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що відокремлений підрозділ ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на території АР Крим та міста Севастополя не мав правових підстав та можливості здійснювати банківську діяльність після окупації АР Крим та Севастополя, а тому доступ ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до первинних документів, в т.ч. оригіналів договорів та касових документів, клієнтів Кримського РУ ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на даний час є обмежений.

Вказував, що серед наведених позивачем документів в обґрунтування позовних вимог відсутні документи, які підтверджують дотримання письмової форми договорів про депозитний вклад та внесення грошових коштів до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Зазначав, що суд першої інстанції помилково задовольнив позовні вимоги позивача, оскільки договір вкладу «Мультивалютний» №SAMDN5073 від 22 лютого 2013 року не містить мокрої печатки банку та у позові зазначено про внесення грошових коштів на суму 30918,08 Євро, що не підтверджено жодним доказом.

Посилався на те, що позивачем розраховані відсотки невірно, оскільки, як зазначає позивач, він звернувся з заявою про повернення вкладу 13 березня 2014 року, отже, з урахуванням вимоги про повернення коштів, договір є розірваним через 2 банківських дні після отримання заяви вкладника, що відповідає також ч.3 ст.651 ЦК України.

Вважає неправомірною вимогу позивача про стягнення відсотків за весь період за відсотковою ставкою 8,0 % річних.

Зазначав, що стягнення з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 3% річних є безпідставним, оскільки 3% річних повинні нараховуватися на суму основного боргу без урахування вже нарахованих процентів за користування чужими грошовими коштами.

Посилався на те, що позивачем нарахована пеня у розмірі 3% за кожен день прострочення на підставі ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п.6 ст.3, ч.3, ст.509 та ч.ч.1, 2 ст.627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити

18 жовтня 2019 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив від представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на апеляційну скаргу відповідача, в якому останній просив апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість та безпідставність.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача доводи апеляційної скарги, поданої в інтересах позивача підтримав, просив її задовольнити, проти доводів апеляційної скарги відповідача заперечував.

Представник відповідача у судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги банку підтримала, просила її задовольнити, проти доводів апеляційної скарги позивача заперечувала.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що скарга представника позивача задоволенню не підлягає, а скарга відповідача підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Звертаючись до суду з позовом, позивач, зокрема просив стягнути з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на його користь банківський вклад за довогором №SAMDN073 від 22 лютого 2013 рокута проценти за ним в загальному розмірі 30918,08 Євро, який складається з: 28564,10 Євро - сума вкладу, 2285,12 Євро - сума відсотків за період з 22 лютого 2013 року по 22 лютого 2014 року, 68,86 Євро - відсотки за період з 23 лютого 2014 року по день розірвання договору вкладу.

Задовольняючи позов в частині стягнення з відповідача грошових коштів за договором банківського вкладу (депозиту) №SAMDN073 від 22 лютого 2013 року, а саме суму вкладу в розмірі 28564,10 Євро та відсотків в розмірі 2285,12 Євро суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості вказаних позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, діяльність відокремленого підрозділу відповідача на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя було припинено постановою Правління Національного банку України «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» від 6 травня 2014 року №260. Згідно з пунктом 5 цієї постанови банкам, серед яких зазначено й ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», визначено припинити діяльність відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України.

Згідно з пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року №516 залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до пункту 2.1 вказаного Положення грошові кошти в національній та іноземній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту) або договору банківського рахунку та інших документів відповідно до законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України з питань відкриття банками рахунків у національній та іноземній валюті.

Пунктом 2.9 Положення передбачено, що укладення договору банківського рахунку та договору банківського вкладу (депозиту) може здійснюватися відокремленим підрозділом банку - юридичної особи за наявності належним чином оформленої уповноваженим особам довіреності на підписання документів.

Згідно з пунктом 2.1 Положенняпро організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою Національного банку України від 30 грудня 1998 року №566 будь-яка система обліку повинна забезпечити хронологічне та систематичне відображення всіх операцій банку в регістрах бухгалтерського обліку на підставі первинних документів.

Таким чином, відкриття банківських рахунків та обліковування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту), є обов`язком банку.

Пунктом 3.3 глави 3 Положення №516 передбачено, що за договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

У разі невиконання (неналежного виконання) банком вимоги фізичної особи про повернення вкладу (депозиту) або його частини (документ на переказ/заява про повернення коштів тощо) (далі - вимога) банк зобов'язаний: прийняти вимогу шляхом проставлення на ній: дати отримання, підпису уповноваженої особи, відбитка штампа банку та видачі фізичній особі письмового повідомлення про невиконання (неналежне виконання) цієї вимоги із зазначенням причини, дати взяття вимоги на облік, дати видачі повідомлення, прізвища, ім'я та по батькові уповноважених осіб і відбитка печатки банку; взяти вимогу на облік за відповідним позабалансовим рахунком.

Банк зобов'язаний виконати вимогу відповідно до умов договору банківського вкладу (депозиту). Після виконання вимоги банк списує вимогу з відповідного позабалансового рахунку.

Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року №492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за №1172/8493 (далі - Інструкція № 492),банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8); договір банківського вкладу укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов'язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10).

Пункт 10.1 Інструкції №492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред'явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01червня 2011 року №174 передбачено, що банк (філія, відділення) зобов'язаний надати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибутковою касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі у вигляді паперового або електрнного документа відповідно до законодавства, умов договору та згідно з внутрішньобанківськими правилами, правилами платіжної системи. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі її здійснення в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Підпунктами 1.1, 1.3, 1.17 глави 1 «Загальних вимог до оформлення касових документів» розділу IV«Касові операції банків (філій, відділень) з клієнтами» Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01 червня 2011 року №174 передбачено, що до касових документів, які оформляються згідно з касовими операціями, визначеними цією Інструкцією, належать, зокрема - квитанція, чек банкомата, що формуються платіжними пристроями. Касові документи мають містити такі обов`язкові реквізити: найменування банку, який здійснює касову операцію, дату здійснення операції, зазначення платника та отримувача, суму касової операції, призначення платежу, підписи платника або отримувача та працівників банку, уповноважених здійснювати касову операцію.

За операціями з видачі готівки або приймання її для зарахування на відповідний рахунок із застосуванням платіжних пристроїв формується та роздруковується відповідний касовий документ (квитанція/чек банкомата, сліп) на паперовому носії, який видається клієнту. За операціями з видачі готівки із застосуванням банкомата формується і роздруковується чек банкомата на вимогу клієнта.

Відповідно до ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

У постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року (№ 6-17цс12) міститься правовий висновок про те, що відповідні юридичні факти - відсутність банківських рахунків, необлікування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу, за наявності ощадної книжки (сертифіката) чи іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту, - слід кваліфікувати як невиконання банком своїх обов`язків за договором банківського вкладу.

Відповідно до положень ст.ст.526, 530, 610, ч.1 ст.612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частииною 1 ст.627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цьог Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 1058 ЦК України передбачено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад) (частина перша статті 1060 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Вирішуючи питання щодо стягнення грошових коштів за договорами банківського вкладу, судам необхідно встановити факт укладення відповідного договору, з'ясувати повноваження сторін на його укладення, факт внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника, а також дотримання вимог, передбачених законами та іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності щодо укладення договору банківського вкладу та внесення грошових коштів.

Як вбачається з матеріалів справи, 22 лютого 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» був укладений договір №SAMDN073 (Вклад «Мультивалютний на 12 міс.»), із сумою вкладу 28564,10 Євро, строком з 22 лютого 2013 року по 22 лютого 2014 року, зі сплатою 8% річних.

На підтвердження укладання договору №SAMDN073 (Вклад «Мультивалютний на 12 міс.») від 22 лютого 2013 року, позивач надав копію платіжного доручення № від 22 лютого 2013 року, оригінал якого був оглянутий в суді, згідно якого ОСОБА_1 було внесено на депозитний рахунок №8060 суму у розмірі 28564,10 Євро.

Вказане платіжне доручення містить усі необхідні реквізити: найменування банку (філію, відділення); дату здійснення касової операції; відомості про платника; призначення платежу; підпис працівника банку; електронний цифровий підпис.

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що між сторонами був укладений вищезазначений договір банківського вкладу, а позивачем внесені кошти на депозитний рахунок у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Доказів, які б спростовували твердження позивача щодо не укладення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» договору №SAMDN073 (Вклад «Мультивалютний на 12 міс.») від 22 лютого 2013 рокудо суду надано не було.

Позивач вказував на те, що 13 березня 2014 року він звернувся до банку з проханням про розірвання договору №SAMDN073 (Вклад «Мультивалютний на 12 міс.») від 22 лютого 2013 року та повернення йому вкладених коштів, внаслідок чого договір було розірвано, але кошти повернуто так і не було.

З матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогами про повернення йому вкладів та нарахованих відсотків, однак йому в цьому було відмовлено в зв`язку з тим, що рахунки позивачем було відкрито в АР Крим, а банком було призупинено обслуговування клієнтів та подальшу діяльність українських банківських установ та їх відокремлених підрозділів ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на зазначеній території, відповідно до Постанови НБУ «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» від 06 травня 2014 року №260.

Зазначене підтверджується копіями заяв про повернення вкладів за договорами про надання банківських послуг від 13 березня 2014 року, від 09 вересня 2014 року про повернення вкладу за договором про надання банківських послуг №SAMDN073 від 22 лютого 2013 р.; вимоги від 09 вересня 2014 року про повернення вкладу за договором про надання банківських послуг №SAMDN2527 від 10 травня 2011 р.

На вищезазначені вимоги позивачу були надіслані відповіді від ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» №20.1.0.0.0/7-20140407/441 від 16 квітня 2014 року, № 20.1.0.0.0/7-20140918/1951 від 19 вересня 2014 року, №20.1.0.0.0/7-20140918/1962 від 19 вересня 2014 року, №20.1.0.0.0/7-20140918/1956 від 19 вересня 2014 року, №20.1.0.0.0./7-20140918/1940 від 19 вересня 2014 року та №20.1.0.0.0/7-20140918/1915 від 19 вересня 2014 року, у яких банк повідомляв позивача про відмову у поверненні вкладу.

Посилання апеляційної скарги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на порушення судом першої інстанції ст.1059 ЦК України, зокрема ухвалення рішення про стягнення вкладу та відсотків за відсутності доказів укладення договору банківського вкладу та доказів внесення грошових коштів на депозитний рахунок, не врахування судом, що договір вкладу «Мультивалютний» №SAMDN5073 від 22 лютого 2013 року не містить мокрої печатки банку колегія суддів відхиляє, оскільки в оскаржуваному рішенні зазначено про огляд у судовому засіданні оригіналу укладеного між сторонами договору №SAMDN073 банківського вкладу (депозиту) від 22 лютого 2013 року про розміщення грошових коштів на депозитному рахунку за програмою «Вклад «Мультивалютний на 12 міс.» та оригіналуплатіжного доручення № від 22 лютого 2013 року про внесення коштів в сумі 28564,10 Євро на рахунок банку.

Доводи ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про те, що відокремлений підрозділ ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на території АР Крим та міста Севастополя не мав правових підстав та можливості здійснювати банківську діяльність після окупації АР Крим та Севастополя, а тому доступ ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до первинних документів, в т.ч. оригіналів договорів та касових документів, клієнтів Кримського РУ ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на даний час є обмежений, що не дає можливість ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» перевірити інформацію щодо спірних банківських договорів є необґрунтованими так як не ґрунтуються на вимогах закону і суперечать принципам зобов`язального права.

Договір банківського вкладу укладений позивачем безпосередньо з юридичною особою - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», а не з його філією, що не є суб`єктом цивільного права, не наділена правосуб`єктністю. Відтак банк зобов'язаний зберігати інформації щодо банківських договорів, й за усіма обставинами у банку має бути наявна вся необхідна інформація за цими договорами, зокрема, у регістрах аналітичного обліку, як то передбачено Положенням НБУ №254.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є власником наявних у нього на рахунку грошових коштів, вказане право власності є непорушним в силу приписів ст.41 Конституції України, а відтак суд першої інстанцій правомірно стягнув з відповідача на користь позивача грошові кошти за договором банківського вкладу №SAMDN073 (Вклад «Мультивалютний на 12 міс.») від 22 лютого 2013 рокуу розмірі 28564,10 Євро та відсотки за час дії договору за період з 22 лютого 2013 року по 22 лютого 2014 року в розмірі 2285,12 Євро.

Разом з тим, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивач також просив стягнути з відповідача на його користь відсотки за договором №SAMDN073 (Вклад «Мультивалютний на 12 міс.») від 22 лютого 2013 року за період з 23 лютого 2014 року по день розірвання договору вкладу у розмірі 68,86 Євро.

Як вбачається з матеріалів справи, умовами договору банківського вкладу №SAMDN073 (Вклад «Мультивалютний на 12 міс.») від 22 лютого 2013 року визначено строк його дії - з 22 лютого 2013 року по 22 лютого 2014 року.

Відповідно до ч.4 ст.1060 ЦК України якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором.

Пунктом 11договору №SAMDN073 (Вклад «Мультивалютний на 12 міс.») від 22 лютого 2013 рокувстановлено, що якщо після закінчення строку вкладу вкладник не заявив банку про бажання забрати свої кошти, вклад автоматично продовжується ще на один строк, зазначений у розділі «Дані по вкладу» цього договору. Строк вкладу продовжується неодноразово без явки вкладника в банк. Новий строк вкладу починається із дня, наступного за датою закінчення попереднього строку вкладу.

Пунктом 14 вказаного договорупередбачено, що у вкладника і у банка є право достроково розірвати даний договір, повідомивши про це один одного за два банківські дні до дати розірвання договору.

Згідно з п.16 договору вкладу якщо вкладник вимагає розірвати договір, а строк вкладу ще не закінчився, вкладнику повертається сума вкладу. За неповний строк вкладу проценти виплачуються по кожному вкладному рахунку по зниженій у 2 рази процентній ставці (з урахуванням п.13 договору) за фактичну кількість днів, які минули з дати оформлення вкладу або з дати продовження строку вкладу до дня розірвання договору.

Відповідно до п.17 договору якщо вкладник вимагає достроково розірвати договір, а строк вкладу вже був продовжений один або декілька разів, проценти за кожен повний строк вкладу виплачуються у повному обсязі. Проценти за останній строк вкладу, який на момент розірвання договору ще не закінчився, нараховуються по умов, передбачених у п.16 цього договору.

13 березня 2014 року позивач звернувся до банку з заявою про розірвання договору банківського вкладу.

Виходячи з умов договору, датою розірвання договору та повернення коштів у повному обсязі є 15 березня 2014 року.

Оскільки договір №SAMDN073 (Вклад «Мультивалютний на 12 міс.») від 22 лютого 2013 року, відповідно до його умов, міг продовжувати свою дію автоматично на такий же встановлений договором первісний строк, то, відповідно, наступний строк дії договору становить з 23 лютого 2014 року по 23 лютого 2015 року.

Отже, позивач звернувся з заявою про розірвання договору у період його дії з 23 лютого 2014 рокупо 23 лютого 2015 року.

А відтак, відсотки за вкладом позивача повинні нараховуватися у період з 23 лютого 2014 року по 15 березня 2014 року за зниженою у 2 рази відсотковою ставкою,а саме - 4%.

Так, розрахунок відсотків у період дії договору з 23 лютого 2014 року по 15 березня 2014 рокурозраховується за зниженою ставкою у розмірі 4%:

28564,10 Євро * 4% * 21 день : 365 днів = 65,74 Євро.

Таким чином, з відповідача підлягають стягненню відсотки за період з 23 лютого 2014 року по 15 березня 2014 року у розмірі 65,74 Євро, що згідно курсу НБУ станом на день подачі позову (02 червня 2016 року) становить 1843,35 грн.

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом вказував, що відповідачем не виконано договірні зобов`язання із своєчасного і належного повернення банківського вкладу, а тому також просив стягнути з відповідача на свою користь 3% річних.

Задовольняючи позов про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних від простроченої суми 30849,22 Євро за договором №SAMDN073 від 22 лютого 2013 року, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем було порушено передбачений договором порядок виплати суми вкладу та відсотків за ним.

Згідно з ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.

За положеннями статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Разом із тим, несвоєчасне повернення суми вкладу та відсотків по ньомудопускає можливість застосування до відносин, які виникли між сторонами положень ч.2 ст.625 ЦК України, відповідно до умов якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Дійшовши висновків про наявність правових підстав для стягнення 3% річних, суд першої інстанції невірно визначився з періодом їх нарахування, не звернув увагу, що прострочення грошового зобов`язання щодо повернення коштів у повному обсязі почалося з 17 березня 2014 року (перший робочий день після розірвання договору вкладу на підставі заяви позивача від 13 березня 2014 року), а не з 13 березня 2014 року.

Також суд першої інстанції не врахував, що сума відсотків за період з 23 лютого 2014 року по 15 березня 2014 року становить 65,74 Євро.

Так, розрахунок 3% річних проводиться за формулою: RPS=S*Q*V/D/100, де S - сума заборгованості, Q - кількість днів прострочки, V -3%, D - кількість днів у році, 100 - 100%:

28564,10 Євро * 3% * 809 днів : 365 днів = 1899,32 Євро, що згідно курсу НБУ станом на день подачі позову (02 червня 2016 року) становить 53256,93 грн.;

2285,12 Євро * 3% * 809 днів : 365 днів = 151,94 Євро, що згідно курсу НБУ станом на день подачі позову (02 червня 2016 року) становить 4260,40 грн.;

65,74 Євро * 3% * 809 днів : 365 днів = 4,37 Євро, що згідно курсу НБУ станом на день подачі позову (02 червня 2016 року) становить 122,53 грн.

Отже, з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню 3% річних за період з 17 березня 2014 року по 02 червня 2016 року в розмірі 2055,63 Євро, що згідно курсу НБУ станом на день подачі позову (02 червня 2016 року) становить 57639,86 грн.

А відтак, рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 29 липня 2019 року в частині стягнення з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 3% річних у розмірі 57730,71 грн. підлягає зміні, шляхом зменшення суми стягнутих 3% річних до 57639,86 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача пені, виходячи з наступного.

Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору; клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку.

За положеннями статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника; продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб; послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги.

Відповідно до ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі.

Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, передбачає додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання.

Крім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію, і навпаки, з моменту порушення - являє собою міру відповідальності.

Аналіз зазначених норм матеріального правасвідчить про те, що вкладник за договором банківського вкладу (депозиту) є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем і несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені в розмірі 3% вартості послуги за кожен день прострочення.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 11 травня 2016 року у справі №6-37цс16, від 01 червня 2016 року у справі №6-2558цс15, від 28 вересня 2016 року у справі №6-1699цс16, від 13 березня 2017 року у справі №6-2128цс16.

При цьому тлумачення статей 549, 625 ЦК України та частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» свідчить, що пеня та 3% річних є різними правовими категоріями. Пеня та 3% річних є подібними за способом обчислення та виражаються в певному відсотковому співвідношенні, проте 3% річних не є видом забезпечення виконання зобов'язання. Відповідно не виключається одночасне стягнення пені, передбаченої у частині п'ятій статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та 3 % річних, встановлених у частині другій статті 625 ЦК України.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі №607/10080/16-ц.

Разом з тим, реалізація права позивача щодо стягнення пені на підставі ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» не є безмежною та обмежується позовною давністю.

Згідно з ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно вимог ст.258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач просивзастосувати строк позовної давності до вимог про стягнення пені, про що надав суду відповідну заяву.

З урахуванням положень ст.ст.256, 258 ЦК України стягнення пені обмежується останніми 12 місяцями перед зверненнями позивача до суду.

Висновки суду стосовно необхідності обчислення спеціальної позовної давності щодо стягнення пені з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, відповідають правовому висновку Верховного Суду, що викладений в Постанові від 28 березня 2018 року по справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки позовна давність до основної вимоги не спливла, а відтак наявні підстави для стягнення з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь позивача пені в межах річного строку позовної давності.

Звертаючись до суду з вимогами про стягнення пені, позивач обґрунтовував їх ч. 5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.32.2. ст.32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до п.32.2. ст.32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», у разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених цим Законом строків виконання доручення клієнта на переказ, цей банк зобов`язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними. У разі порушення банком, що обслуговує отримувача, строків завершення переказу цей банк зобов`язаний сплатити отримувачу пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними. В цьому випадку платник не несе відповідальності за прострочення перед отримувачем.

Судом першої інстанції вірно встановлено порушення прав позивача щодо розпорядження грошовими коштами, а саме неповернення депозитного вкладу та нарахованих відсотків за договором №SAMDN073 банківського вкладу (депозиту) від 22 лютого 2013 року, тому до відповідача мають бути застосовані санкції, передбачені Законом України «Про захист прав споживачів» та наявність підстав для стягнення з відповідача пені на користь позивача.

Сума вкладу за договором №SAMDN073 та відсотками становить 30914,96 Євро, що станом на 02 червня 2016 року складає 866855,47 грн.

Розмір пені за останній рік становить 316400,25 грн. (866,85 грн. (0,1% від суми прострочення) * 365 = 316400,25 грн.).

Позивач просив стягнути пеню в розмірі 3091,80 Євро.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що сума пені, яка підлягає стягненню з відповідача за договором №SAMDN073 банківського вкладу (депозиту) від 22 лютого 2013 року становить 80093,74 грн. (сума вкладу 28564,10 Євро, що еквівалентно 800937,36 грн. х 10% = 80093,74 грн.).

Виходячи з принципу диспозитивності, розумності та справедливості, колегія суддів погоджується з розрахунком пені здійсненого судом першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що пеня повинна нараховуватися лише на розмір відсотків, колегія суддів відхиляє, оскільки пеня згідно з ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» нараховується не тільки на невиплачені відсотки, а також і на сам вклад.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача коштів за договором банківського вкладу №SAMDN НОМЕР_3 (4) від 10 травня 2011 року, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертаючись до суду з вимогами про стягнення з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на його користь суми банківського вкладу та відсотків за ним в сумі 96584,12 доларів США посилався на те, що 10 травня 2011 року між ним та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» був укладений договір №SAMDN НОМЕР_3 (4) банківського вкладу (депозиту) (Вклад «Мультивалютний на 12міс.»), з відсотковою ставкою 14% річних для гривні, 8,5% річних для доларів США.

Вказував, що на виконання вказаного договору, позивач вніс у касу банку 693287,55 грн. та 10025,06 доларів США на строк 12 місяців по 10 травня 2012 року включно.

Зазначав, що відповідно до заяв на конвертацію коштів з 11 по 23 травня 2011 року було конвертовано 693287,55 грн. у 86559,06 доларів США, які зараховано на базовий рахунок № НОМЕР_2 . Загальна сума вкладу за договором №SAMDN2527(4) у доларах США склала 96584,12 доларів США.

Зауважував, що 22 лютого 2013 року договір №SAMDN НОМЕР_3 (4) було переоформлено. При цьому зазначено, що вклад Мультивалютний №SAMDNНОМЕР_3 (4) оформлений 10 травня 2011 року, строк розміщення базових правочинів з 10 травня 2012 року по 10 травня 2013 року, процентна ставка 9,75% річних для доларів США, розмір внесених коштів 96584,12 доларів США.

На підтвердження своїх вимог позивач надав:

копію договору №SAMDN2524 від 10 травня 2011 року, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», із сумою вкладу у гривні - 693287,55 грн., строком 12 місяців, зі сплатою 14% річних та із сумою вкладу у доларах США 10025,06 доларів США, строком 12 місяців, зі сплатою 8,5% річних;

копію договору №SAMDN2524 від 22 лютого 2013 року, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», із сумою вкладу у доларах США 96584,12 доларів США, строком 12 місяців, зі сплатою 9,75% річних.

Представник позивача у судовому засіданні пояснював, що договір №SAMDN2527 від 10 травня 2011 року та договір №SAMDN2524 від 10 травня 2011 рокує одним і тим самим договором.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України).

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлю наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

Відповідно до ст.95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Нормами цивільно-процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доводів сторін у справі та доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Як зазначав позивач, на його лист щодо надання договору №SAMDN2527 від 10 травня 2011 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» направив на адресу ОСОБА_1 завірену копію договору №SAMDN2524 (Вклад «Мультивалютний на 12міс.») від 10 травня 2011 року.

Разом з тим, позивачем ні у суді першої, ні у суді апеляційної інстанції не було надано договору №SAMDN2527 від 10 травня 2011 року.

Також, матеріали справи не містять доказів, зокрема оригіналу квитанції чи іншого документа, який відповідає вимогам Інструкції №174 про внесення на відповідний депозитний рахунок відповідача грошових коштів в сумі 96584,12 доларів США, які позивач просить стягнути з відповідача.

Посилання в апеляційній скарзі представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на те, що на виконання умов договору №SAMDN2527 банківського вкладу (депозиту) (Вклад «Мультивалютний на 12міс.») позивач вніс у касу банку 693287,55 грн., що підтверджується квитанцією №292813237 Тr. №САGRAGR18140 від 10 травня 2011 року, колегія суддів відхиляє, оскільки доказів того, що суми у гривнях вносилися на виконання договору №SAMDN2524, з якого потім ці кошти конвертувалися та вносилися на виконання договору №SAMDN2527 у доларах США матеріали справи не містять.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що до апеляційної скарги представником позивача було долучено копію квитанції №292813237 Тr. №САGRAGR18140 від 10 травня 2011 року на суму 693287,55 грн. на рахунок № НОМЕР_1 .

Частиною 3 ст.367 ЦПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів не приймає додану до апеляційної скарги копію квитанції №292813237 Тr. №САGRAGR18140 від 10 травня 2011 року на суму 693287,55 грн., оскільки вказаний доказ у суд першої інстанції не подавався позивачем, він не був предметом дослідження суду першої інстанції та позивач із будь-якими заявами щодо долучення до справи вказаних доказів не звертався, а також не обґрунтував на не надав доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Представник позивача на підтвердження того, що договір №SAMDN НОМЕР_3 та №SAMDN НОМЕР_4 є одним й тим самим договором посилався на лист від ОСОБА_4 , яка на час укладення спірних договорів була керівником центру VIP-обслуговування індивідуальних клієнтів Севастопольської філії ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») від 13 березня 2014 року, який адресований позивачу та відповідь ОСОБА_4 від 11 вересня 2017 року на адвокатський запит.

Як вбачається з відповіді ОСОБА_4 від 11 вересня 2017 року остання вказувала на те, що вона підтверджує факт укладення договору №SAMDN2527 від 10 травня 2011 року та договору №SAMDN073 від 22 лютого 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». Зазначала, що вона може підтвердити факт внесення ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 10025,06 доларів США на рахунок № НОМЕР_2 , відкритий в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» по договору №SAMDN2527 від 10 травня 2011 року. Кошти були внесені в касу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 10 травня 2011 року. Одночасно готівкою в касу були внесені кошти на рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» по договору №SAMDN2524 від 10 травня 2011 року у розмірі 693287,55 грн. Пояснювала, що договори №SAMDN2527 та №SAMDN НОМЕР_4 відкриті в рамках одного мультивалютного вкладу, перевагою якого було право клієнта відкрити одночасно три рахунки в валютах долар США, Євро, гривня з правом необмеженої кількості раз конвертувати грошові кошти по курсу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на час подачі клієнтом заяви про намір перерахувати валюту між рахунками вкладу, але не більше загального об`єму грошових коштів, які були спочатку внесені на рахунок договорів Мультивалютного вкладу.

Разом з тим, колегія суддів не бере до уваги вказані листи ОСОБА_4 та заяви на конвертацію коштів по депозитному договору №SAMDN НОМЕР_4 , оскільки останні не є належними доказами у розумінні ст.77 ЦПК України, які б підтверджувати факт, що договір №SAMDN НОМЕР_3 та №SAMDN НОМЕР_4 є одним й тим самим договором та що кошти у розмірі 96584,12 доларів США були внесені позивачем на рахунок ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на виконання умов договору №SAMDN2527.

А відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми банківського вкладу за договором №SAMDN2527(4) в розмірі 96584,12 доларів США, 3% річних та пені.

Згідно з ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відсотків за договором №SAMDN073 від 22 лютого 2013 року за період з 23 лютого 2014 року по 15 березня 2014 року та зміні в частині стягнення з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 3% річних.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 29 липня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» відсотків за договором №SAMDN073 від 22 лютого 2013 року за період з 23 лютого 2014 року по 15 березня 2014 року скасувати та ухвалити в цій частині нове.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», місцезнаходження: місто Київ, вул. Грушевського, 1д, ідентифікаційний код 14360570 на користь ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 відсотки за договором №SAMDN073 від 22 лютого 2013 року за період з 23 лютого 2014 року по 15 березня 2014 року у розмірі 65 Євро 74 цента, що за курсом НБУ станом на день звернення позивача до суду з позовом 02 червня 2016 року року становить 1843 грн. 35 коп.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 29 липня 2019 року в частині стягнення з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 3% річних у розмірі 57730 грн. 71 коп. змінити, зменшити суму стягнутих 3% річних з 57730 грн. 71 коп. до 57639 грн. 86 коп.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 18 листопада 2019 року.

Головуючий:

Судді: