22-ц/804/2583/19

Головуючий у І інстанції Шатілова Л.Г.
Номер провадження 22-ц/804/2583/19
Доповідач Барков В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2019 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В.М.,

суддів Мальцевої Є.Є.,

Биліни Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 серпня 2019 року, ухвалене в м. Маріуполі Донецької області та повний текст якого складено 06 серпня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до відповідачки ОСОБА_1 про стягнення суми боргу.

В обґрунтування позову зазначав, що 26 березня 2018 року він передав відповідачці ОСОБА_1 у борг грошові кошти в розмірі 62 465 грн. зі строком повернення до 05 квітня 2018 року, про що була складена розписка. У вказаний строк відповідачка борг йому не повернула, тому просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь суму боргу в зазначеному розмірі.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 06 серпня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 62 465 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 704 грн. 80 коп.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 , посилаючись на необ`єктивність суду першої інстанції, просить рішення суду скасувати.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги показання свідків, які підтвердили факт повернення нею боргу. Зазначала, що при поверненні нею боргу позивач не віддав їй розписку пославшись на її знаходження у юриста, який на той час перебував у м. Києві, та пообіцяв повернути розписку після його повернення. Вказані обставини також були підтвердженні в судовому засідання показаннями свідків, проте суд першої інстанції також не взяв їх до уваги.

У своєму відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити рішення суду без змін, оскільки на його думку суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив законне і обґрунтоване рішення. Доводи апеляційної скарги не містять ніяких нових відомостей на спростування висновків суду.

За правилами ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 серпня 2019 року розглядається апеляційним судом у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача про стягнення з відповідачки заборгованості за договором позики є законними та обґрунтованими, тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

З такими висновками не можна не погодитися.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 26 березня 2018 року власноруч написала розписку про отримання нею від ОСОБА_2 у борг грошових коштів в розмірі 62 465 грн., які вона зобов`язалась повернути в строк 05 квітня 2018 року.

Оригінал вказаної розписки долучено до матеріалів справи (а.с. 56).

Факт підписання вказаної розписки відповідачем не заперечувався, договір позики нею не оспорювався.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно з вимогами статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Зміст наведених норм у сукупності свідчить про те, що прийняття виконання зобов`язання по поверненню позики підлягає документальному оформленню та має підтверджуватися відповідною розпискою позикодавця про погашення боргу за позикою або розпискою про неможливість повернути борговий документ.

Із урахуванням встановлених обставин справи суд першої інстанцій дійшов правильного висновку, що знаходження оригіналу розписки у позикодавця свідчить про непогашення боргу позичальника перед ним.

Відповідно до ст.ст. 78, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, тягар доказування тих обставин, що позику повернуто кредитору, покладається на позичальника.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не взято до уваги показання свідків, які підтверджують факт повернення позивачу боргу не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до положень частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Показаннями свідка не може бути підтверджено факт виконання зобов`язання за договором позики. Наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

Доводи скарги про те, що в день повернення боргу у позивача була відсутня розписка, а тому він не мав можливості її повернути є неспроможними, оскільки не підтвердженні належними доказами. У випадку повернення боргу відповідачка не була позбавлена можливості вимагати від позивача видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання, а у разі відмови позикодавця у цьому не повертати борг.

Інші доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, фактично зведені до посилання на ті обставини, які були предметом розгляду в суді першої інстанції і яким суд надав відповідну правову оцінку, тому висновків суду вони не спростовують.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, правильно оцінив докази, що надані сторонами, дав їм належну правову оцінку, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 06 серпня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 07 листопада 2019 року.

Судді В.М. Барков

Т.І. Биліна

Є.Є. Мальцева