Справа №: 343/1974/19
Провадження №: 2/0343/730/19
Р І Ш Е Н Н Я

I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

07 листопада 2019 року м. Долина

Долинський районний суд Iвано-Франкiвської областi в складi:

головуючого судді - Керніцького І. І.,

секретаря - Оленюк Т. В.,

розглянувши у вiдкритому судовому засiданнi в залі Долинського районного суду Івано-Франківської області справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: орган опіки та піклування Долинської міської ради Івано-Франківської області, служба у справах дітей Долинської РДА Івано-Франківської області, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачка просить надити їй дозвіл на тимчасовий виїзд сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у Німеччину без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини ОСОБА_2

Свої вимоги мотивує тим, що 26 жовтня 2000 року вона уклала шлюб із відповідачем, від шлюбу у них народилися діти: ОСОБА_4 , 2001року народження, та ОСОБА_3 . Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 10 липня 2014 року шлюб розірвано. Після розірвання шлюбу із відповідачем проживають окремо, а діти згідно рішення суду проживають з нею. З моменту розлучення і по сьогоднішній день, маючи реальну можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дитини, відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не спілкується з дітьми, участі у житті сина свідомо не приймає. Із заявою про стягнення аліментів не зверталася. Вона самостійно, власними силами несе усі витрати по утриманню синів, при цьому неодноразово в усній формі зверталась до відповідача з проханням прийняти участь в утриманні спільних дітей, однак її звернення залишено відповідачем без задоволення. Має намір забезпечити повноцінний відпочинок сину ОСОБА_3 в країні Німеччина, для підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану його здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов`язків. Неодноразово зверталась в усній формі, а також з допомогою пошти до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд сина ОСОБА_3 , про те відповідач не реагує жодним чином на її звернення.

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просили надати дозвіл на тимчасовий виїзду сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі України до Німеччини без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини ОСОБА_2 , з метою відпочинку.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання на виклик не з`явився, причину своєї неявки суд не повідомив, від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, хоч про дату, час і місце судового засідання повідомлений у встановленому Законом порядку, від нього не поступив відзив на позов.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог: орган опіки та піклування Долинської міської ради Івано-Франківської області в судове засідання не прибув.

Представник третьої особа, яка не заявляє самостійних вимог: Служби у справах дітей Долинської РДА Прокопець Т.А. (довіреність від 15.01.2019 3 26/01-09/55), в судовому засіданні не заперечила проти задоволення позову.

Відповідно, до ст.ст. 223,280 ЦПК України, суд проводить розгляд справи у відсутності відповідача та на підставі наявних у справі документів та доказів, ухвалює заочне рішення.

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, які з"явились в судове засідання, дослідивши здобуті та перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних для її вирішення. Позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного:

Відповідно до ст.51 Конституції України турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обов`язком батьків.

Згідно ч.7 ст.7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст.141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно ч.ч.1,5 ст.157 СК України (із змінами, внесеними згідно із Законом України від 03.07.2018 р. № 2475-VIII, який набрав чинності 28.08.2018 року), питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі.

Той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк до одного місяця та більше з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, у разі:

1) наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів;

2) наявності заборгованості зі сплати аліментів, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три місяці, якщо аліменти сплачуються на утримання дитини з інвалідністю, дитини, яка хворіє на

тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісне орфанне захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, або на утримання дитини, яка отримала тяжкі травми, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я.

Статтею 3 Конвенції ООН "Про права дитини" від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою ВР України від 27.02.91 р. N 798-XII, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється, як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності.

В силу вимог ч.ч.1-3 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї, сприяє розвитку системи послуг з підтримки сімей з дітьми та мережі дитячих закладів.

Згідно п.1 ст.18, п.п.1,2 ст.27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Ч.1 ст.33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно ч.ч.1, 2 ст.313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка недосягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до п.4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57 - виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску або без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків за рішенням суду про надання дозволу на

виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Згідно з ч. 2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього може бути дозволено на підставі рішення суду.

Верховний Суд України у своїй Постанові від 12 квітня 2017 року у справі № 235/139/16-ц прийшов до висновку, що тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків (на підставі рішення суду) може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за межі України без згоди батька суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов`язків обох батьків у вихованні дитини, унаслідок чого батько фактично позбавляється можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуватися з нею.

Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Аналіз вказаних норм права свідчить, що у разі відсутності підстав у батьків з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини самостійно вирішити питання тимчасового виїзду за межі України дитини та відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з`ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду.

Виходячи з вказаного, чинним законодавством передбачено можливість вирішувати у судовому порядку питання про надання дозволу на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування в цій державі.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі.

За час спільного проживання в шлюбі у них народилася діти: ОСОБА_4 , 2001 року на народження, який на даний час є повнолітнім, та ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син, ОСОБА_3 , що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с.9).

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 10.07.2014 року в справі № 343/1533/14-ц шлюб між ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , зареєстрований 26.10.2000 року у виконкомі Міжрічанської сільської ради Болехівської міської ради Івано-Франківської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 13 - розірвано.

Витрати пов`язані з оформленням розірвання шлюбу в органах РАЦС в сумі 17 грн. покладено на ОСОБА_2 , звільнивши від їх оплати ОСОБА_1 .

Неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , слід залишити на проживання з матір`ю ОСОБА_1 (а.с.7-8).

Таким чином в судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_2 , з 2014 року проживає окремо від позивачки з дітьми, протягом тривалого часу не піклується про здоров`я дітей, про їх фізичний, духовний та моральний розвиток, не готує їх до самостійного життя, діти фактично обділені батьківською турботою і увагою.

З метою відпочинку сина ОСОБА_3 , позивачка ОСОБА_1 , має намір виїхати з ним до Німеччини.

Позивачка ставить питання тимчасового виїзду дитини за межі України з метою відпочинку.

Для виїзду дитини за кордон необхідно мати нотаріальний дозвіл відповідача, однак неодноразово зверталась в усній формі, а також з допомогою пошти до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд сина ОСОБА_3 , про те відповідач не реагує жодним чином на її звернення, про що свідчить лист позивачки адресований відповідачу (а.с.10).

Підставою для звернення до суду з вказаним позовом, стало те, що відповідач з 2014 року з ними не проживає і не спілкується.

Оскільки у позивачки є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, враховуючи те, що вона не може самостійного вирішити питання тимчасового виїзду за межі України, та на даний час немає підстав для самостійного вирішення питання тимчасового виїзду за межі України на строк, до одного місяця та більше з метою відпочинку дитини, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування, а виїзд в такий проміжок часу та в таку країну зумовлений необхідністю забезпечення інтересів дитини з метою відпочинку, що підтверджено наведеними вище доказами, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог та надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за кордон без згоди батька.

Оскільки дитина проживає з матір`ю, яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку; батько життям дитини не цікавиться, його місцеперебування не відомо, а мати здатна забезпечити дитину усім необхідним, а також узявши до уваги положення статей 157, 161 СК України, суд дійшов висновку, що тимчасове перебування дитини позивачки за кордоном буде виключно в інтересах самої дитини .

На підставі ст.ст. 33, 51 Конституції України, ст.ст. 7,141,157 СК України, ст. 313 ЦК України, керуючись статтями 223,258,259,260,263,265,268,280-282 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: орган опіки та піклування Долинської міської ради Івано-Франківської області, служба у справах дітей Долинської РДА Івано-Франківської області, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька - задоволити.

Надати ОСОБА_1 дозвіл на тимчасовий виїзду сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі України до Німеччини без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини ОСОБА_2 , з метою відпочинку, в період з 07.11.2019 р. по 07.02.2020 року.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду через Долинський районний суд Івано-Франківської області.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Позивачка: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог:

орган опіки та піклування Долинської міської ради Івано-Франківської області, що знаходиться за адресою: 77504 Івано-Франківська область м.Долина пр.Незалежності, 5, ,

служба у справах дітей Долинської РДА Івано-Франківської області, що знаходиться за адресою: 77504, Івано-Франківська область м.Долина пр.Незалежності, 5, .

Суддя Долинського районного суду І. І. Керніцький