Провадження № 2-о/686/338/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.10.2019

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області у складі:

головуючого судді Логінової С.М.,

при секретарі судового засідання Д`яковичу О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Хмельницького цивільну справу за заявою ОСОБА_1 за участю заінтересованих осіб - Міністерства соціальної політики України, Посольства Російської Федерації про встановлення факту, що має юридичне значення,

встановив:

ОСОБА_1 за участю заінтересованих осіб - Міністерства соціальної політики України, Посольства Російської Федерації звернувся до суду про встановлення факту, що має юридичне значення, посилаючись на те, що він , ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Женешківці Віньковецького району Хмельницької області. Був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується паспортом громадянина України серія НОМЕР_1 .

Він є пенсіонером за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням № серія НОМЕР_2 .

На тимчасово окупованій території Донецької області в нього залишилося нерухоме майно, а саме: квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Право власності підтверджується договором купівлі продажу квартири від 04.09.2001 року №2665.

У грудні 2014 року заявник був вимушений переміститись з АДРЕСА_3 , де зараз проживає, а отже дана адреса є його фактичним місцем проживання, про що свідчить довідка про взяття на облік особи, яка переміщуються з тимчасово

окупованої території України або району проведення антитерористичної операції від 05.01.2015року № НОМЕР_3 .

Вказана довідка, що видана заявнику, як внутрішньо переміщеній особі, була дійсна на момент набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 24 грудня 2015 року № 921-/ЧІІ, тобто станом на 13.01.2016 року, та відповідно до ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» діє безстроково.

Збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20.02.2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації всупереч міжнародно-правовим зобов`язанням Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28.05.1997 року, для блокування українських військових частин. На початковій стадії агресії особовий склад окремих російських збройних формувань не мав розпізнавальних знаків.

Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07.04.2014 року) та «Луганської народної республіки» (27.04.2014 року).

11.05.2014 року на окупованій території Донецької і Луганської області відбувся так званий референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з погано прихованою метою відокремлення та проголошення так званих «Луганської Народної Республіки» та «Донецької Народної Республіки».

Заявник посилається на те, що до вимушеного переселення з окупованої Російською Федерацією частини території Донецької області, він був повноцінним громадянином своєї держави, де її життя та здоров`я, безпека і недоторканість визнаються найвищою соціальною цінністю, я мав житло, працювала, виховувала дітей.

Приблизно з березня 2014 року, політична ситуація в місті Макіївка почала змінюватися в гіршу сторону, стало небезпечно висловлювати свою думку про те, що відбувається в регіоні, про підтримку єдності України, почали проходити антиукраїнські акції протесту, а також проросійські мітинги за участю місцевого населення, які супроводжувалися викликами до приєднання до Росії. Місто опинилося під контролем незаконних збройних формувань Російської Федерації і стало однією з гарячих точок війни.

В квітні 2014 року у Макіївці члени незаконних збройних формувань Російської Федерації, силовим шляхом захоплювали адміністративні будівлі, знімали українські прапори та встановлювали прапори Російської Федерації.

ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Макіївка, був проведений референдум щодо незалежності тимчасово окупованої території Донецької області. Особисто заявник та його родичі, участі в референдумі не приймали тому що вважає себе патріотом нашої рідної України, має чітку проукраїнську позицію і завжди виступав за єдність нашої країни.

Поступово місто наповнювалось військовими Російської Федерації, можна було спостерігати пересування важкої російської військової техніки, а також встановлення блокпостів на виїзді та в`їзді в місто. Крім того, була введена комендантська година. На блокпостах, чергували проросійські бойовики, повсюди на блокпостах майоріли російські прапори та прапори окупаційної адміністрації Російської Федерації. Всі вони були озброєні, постійно зупиняли транспорт, і людей, перевіряли документи, питали про мету переміщення. Багато людей серед місцевого населення зникло. Члени збройних формувань Російської Федерації змушували затриманих людей рити окопи, траншеї, могли забирати людей з магазинів, зупинок, з роботи та навіть дому для того щоб вони воювали на їх боці. Також заявник став свідком вибухів і обстрілів міста членами збройних формувань Російської Федерації в серпні 2014 року. Майже весь час, коли проходили бойові дії, переховувався в підвалах, постійно чув вибухи, бачив смерті людей, він переживав за своє життя. Після пережитих подій, заявник підірвав своє здоров`я і психологічно виснажився.

З кожним днем ситуація ускладнювалася, тому побоюючись за власну безпеку, заявник вкрай рідко виходив до магазину або аптеки, намагаючись обходитись тим, що було в квартирі. Спілкування з друзями та родичами теж було обмеженим.

Крім того, стрімко погіршилась соціально-економічна ситуація. Через порушення роботи банківської системи, відсутності готівки в банкоматах, населення залишилося без зарплат, стипендій, пенсійного забезпечення та інших соціальних виплат. Почали припинятися трансляції деяких українських телеканалів, натомість з`явилось багато російських. Води, газу теж не було, більшість магазинів не працювало, робота міського транспорту була паралізована.

Фактичне проживання в умовах війни, давало підстави реально сприймати загрозу бути вбитим від рук російських окупантів. Описані вище обставини, призвели до неможливості подальшого проживання на рідній землі, а тому в грудні 2014 року, внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України, заявник був змушений переїхати до міста Хмельницький.

ОСОБА_1 посилається на те, що після вимушеного виїзду з окупованої частини Донецької області, він був змушений прилаштовуватись до нових життєвих умов, один в чужому місті, в чужих квартирах, шукати житло і роботу.

Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

За змістом ч. 1, ст. 4, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 року №1706-V1I, факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року №509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» з наступними змінами і доповненнями було затверджено Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, додаток до якого визначає форму довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Однак, дана форма не передбачає внесення відомостей про конкретну причину (підставу), яка змусила залишити або покинути своє місце проживання внутрішньо переміщену особу (ч. 1 ст. ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 року № 1706-VII).

Тобто, отримана заявником довідка про взяття на облік внутрішньо-переміщеної особи від 05.01.2015року №, яка видана Управлінням праці та соціального захисту населення Хмельницької міської ради на ім`я ОСОБА_2 , посвідчують лише факт його вимушеного переселення з АДРЕСА_4 , і не містить в собі зазначення причини такого переселені, оскільки даний орган не має таких повноважень.

Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 року №1706-VII не визначено порядку підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту та/або тимчасової окупації території України, як причини переселенні тимчасово окупованих територій, та не виключає можливості звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення такої конкретної причини внутрішнього переміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦПК України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

Просить встановити юридичний факт, що вимушене переселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у грудні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України;

Ухвалою судді Хмельницького міськрайонного суду від 20 серпня 2019 року заява прийнята до провадження та справа призначена до судового розгляду в порядку окремого провадження.

У судове засідання заявник не прибув, звернувся до суду з заявою про розгляд справи у його відсутність, просив заяву задовольнити, з підстав, які викладені у ній.

Представники заінтересованих осіб у судове засідання не прибули, належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Женешківці Віньковецького району Хмельницької області. Був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується паспортом громадянина України серія НОМЕР_1 .

Він є пенсіонером за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням № серія НОМЕР_2 .

На тимчасово окупованій території Донецької області в нього залишилося нерухоме майно, а саме: квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Право власності підтверджується договором купівлі продажу квартири від 04.09.2001 року №2665.

У грудні 2014 року заявник був вимушений переміститись з АДРЕСА_4 , де зараз проживає, а отже дана адреса є його фактичним місцем проживання, про що свідчить довідка про взяття на облік особи, яка переміщуються з тимчасово

окупованої території України або району проведення антитерористичної операції від 05.01.2015року № НОМЕР_3 .

Вказана довідка, що видана заявнику, як внутрішньо переміщеній особі, була дійсна на момент набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 24 грудня 2015 року № 921-/ЧІІ, тобто станом на 13.01.2016 року, та відповідно до ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» діє безстроково.

Збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20.02.2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації всупереч міжнародно-правовим зобов`язанням Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28.05.1997 року, для блокування українських військових частин. На початковій стадії агресії особовий склад окремих російських збройних формувань не мав розпізнавальних знаків.

Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07.04.2014 року) та «Луганської народної республіки» (27.04.2014 року).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, прийнято постанову Верховної Ради України від 17.03.2015 року №254-УІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

Факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписами ч. З ст. 82 ЦПК України.

ОСОБА_1 до вимушеного переселення з окупованої Російською Федерацією частини території Донецької області, він був повноцінним громадянином своєї держави, де його життя та здоров`я, безпека і недоторканість визнаються найвищою соціальною цінністю, він мав житло, працював.

Приблизно з березня 2014 року, політична ситуація в місті Макіївка почала змінюватися в гіршу сторону, стало небезпечно висловлювати свою думку про те, що відбувається в регіоні, про підтримку єдності України, почали проходити антиукраїнські акції протесту а також проросійські мітинги за участю місцевого населення, які супроводжувалися викликами до приєднання до Росії. Місто опинилося під контролем незаконних збройних формувань Російської Федерації і стало однією з гарячих точок війни.

В квітні 2014 року у Макіївці члени незаконних збройних формувань Російськ Федерації, силовим шляхом захоплювали адміністративні будівлі, знімали українські прапори та встановлювали прапори Російської Федерації.

ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Макіївка, був проведений референдум щодо незалежності тимчасово окупованої території Донецької області. Особисто заявник та його родичі, участі в референдумі не приймали тому що вважає себе патріотом рідної України, має чітку проукраїнську позицію і завжди виступав за єдність нашої країни, також особисто знаю, що їх проводили в приміщеннях навчальних закладів.

Поступово місто наповнювалось військовими Російської Федерації, можна було спостерігати пересування важкої російської військової техніки, а також встановлення блокпостів на виїзді та в`їзді в місто. Крім того, була введена комендантська година. На блокпостах, чергували проросійські бойовики, повсюди на блокпостах майоріли російські прапори та прапори окупаційної адміністрації Російської Федерації. Всі вони були озброєні, постійно зупиняли транспорт, і людей, перевіряли документи, питали про мету переміщення. Багато людей серед місцевого населення зникло. Члени збройних формувань Російської Федерації змушували затриманих людей рити окопи, траншеї, могли забирати людей з магазинів, зупинок, з роботи та навіть дому для того щоб вони воювали на їх боці. Також заявник став свідком вибухів і обстрілів міста членами збройних формувань Російської Федерації в серпні 2014 року. Майже весь час, коли проходили бойові дії, переховувався в підвалах, постійно чув вибухи, бачив смерті людей, він переживав за своє життя. Після пережитих подій, я підірвав своє здоров`я і психологічно виснажився.

ОСОБА_1 посилається на те, що з кожним днем ситуація ускладнювалася, тому побоюючись за власну безпеку, заявник вкрай рідко виходив до магазину або аптеки, намагаючись обходитись тим, що було в квартирі. Спілкування з друзями та родичами теж було обмеженим.

Крім того, стрімко погіршилась соціально-економічна ситуація. Через порушення роботи банківської системи, відсутності готівки в банкоматах, населення залишилося без зарплат, стипендій, пенсійного забезпечення та інших соціальних виплат. Почали припинятися трансляції деяких українських телеканалів, натомість з`явилось багато російських. Води, газу теж не було, більшість магазинів не працювало, робота міського транспорту була паралізована.

Фактичне проживання в умовах війни, давало підстави реально сприймати загрозу бути вбитим від рук Російських окупантів. Описані вище обставини, призвели до неможливості подальшого проживання на рідній землі, а тому в грудні 2014 року, внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України, ОСОБА_1 був змушений переїхати до міста Хмельницького.

Заявник посилається на те, що після вимушеного виїзду з окупованої частини Донецької області, він був змушений прилаштовуватись до нових життєвих умов, один в чужому місті, в чужих квартирах, шукати житло і роботу.

ОСОБА_1 вважає, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Донецької області було порушено цілу низку його прав і свобод, передбачених Конвенцією «Про захист прав людини та основоположних свобод» від 04.11.1950 року, Протоколом (Перший протокол) до цієї Конвенції від 20 березня 1952 року та Протоколом № 4 до цієї Конвенції від 16 вересня 1963 року, зокрема: право на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 року №1706-VII внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Таким чином, причиною внутрішнього переміщення фізичної особи з її постійного місця проживання до іншого місця проживання на території України може бути обумовлено безпосередньо: 1) збройним конфліктом; 2) тимчасовою окупацією; 3) повсюдними проявами насильства, порушеннями прав людини; 4) надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру або метою уникнення негативних наслідків однієї з цих подій.

За змістом ч. 1, ст. 4, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 року №1706-V1I, факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року №509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» з наступними змінами і доповненнями було затверджено Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, додаток до якого визначає форму довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Однак, дана форма не передбачає внесення відомостей про конкретну причину (підставу), яка змусила залишити або покинути своє місце проживання внутрішньо переміщену особу (ч. 1 ст. ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 року № 1706-VII).

Тобто, отримана заявником довідка про взяття на облік внутрішньо-переміщеної особи від 05.01.2015року №, яка видана Управлінням праці та соціального захисту населення Хмельницької міської ради на ім`я ОСОБА_2 , посвідчують лише факт його вимушеного переселення з АДРЕСА_4 , і не містить в собі зазначення причини такого переселені, оскільки даний орган не має таких повноважень.

Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 року №1706-VII не визначено порядку підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту та/або тимчасової окупації території України, як причини переселенні тимчасово окупованих територій, та не виключає можливості звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення такої конкретної причини внутрішнього переміщення.

Відповідно до ч. 4 статті 294 Цивільного процесуального кодексу України справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб.

Коло заінтересованих осіб визначається взаємовідносинами із заявником у зв`язку з обставинами, які підлягають встановленню і які можуть вплинути на їх права та обов`язки. Участь у справі цих осіб зумовлюється тим, що із установленням окремих обставин заявник може реалізувати свої права у правовідносинах, у яких беруть участь і заінтересовані особи. Для цих осіб характерним є те, що їхні суб`єктивні права та обов`язки мають юридичний зв`язок із суб`єктивними правами і обов`язками заявників.

Відповідно до ст. З Віденської конвенції щодо дипломатичних зносин від 18.04.1961 року, ратифікованої указом Президії ВР УРСР 21.03.1964 року, функції дипломатичного представництва складаються, зокрема в представництві акредитуючої держави в країні перебування.

Посольство Російської Федерації в Україні - офіційне дипломатичне представництво Російської Федерації в Україні, відповідає за підтримання та розвиток добросусідських стосунків між Росією та Україною.

Також, згідно зі статтею 1 розділу І Положення про Посольство Російської Федерації, затвердженого Указом Президента Російської Федерації 28.10.1996 року №1497, Посольство Російської Федерації є державним органом зовнішніх відносин, що здійснюють представництво Російської Федерації в країні перебування.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного процесуального кодексу України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

Суд приходить до висновку, що слід встановити юридичний факт, що вимушене переселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у грудні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України.

Керуючись ч. 1 ст. 316 Цивільного процесуального кодексу України, ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» суд

вирішив:

заяву ОСОБА_1 за участю заінтересованих осіб - Міністерства соціальної політики України, Посольства Російської Федерації про встановлення факту, що має юридичне значення задовольнити.

Встановити юридичний факт, що вимушене переселення ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає АДРЕСА_5 ) у грудні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Хмельницького апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкриття чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Логінова С.М.