Постанова

Іменем України

30 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 755/4144/15-ц

провадження № 61-19437св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 02 листопада 2015 року у складі головуючого-судді Чех Н. А. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 06 березня 2017 року у складі колегії суддів: Вербової І. М., Поливач Л. Д., Шахової О. В., та касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 06 березня 2017 року

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди та зобов`язання видати трудову книжку.

Вимоги за позовом обґрунтовував тим, що 24 грудня 2007 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 як фізичною особою-підприємцем був укладений безстроковий трудовий договір, згідно з яким відповідач повинен був виплачувати йому заробітну плату не нижче мінімальної заробітної плати. З травня 2009 року відповідач перестав виплачувати заробітну плату в повному обсязі. Після розірвання трудового договору відповідач усі належні розрахунки з ним не здійснив, трудову книжку не видав.

Позивач зазначає, що постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 08 грудня 2011 року було встановлено, що відповідач умисно вчинив грубе порушення трудового законодавства, оскільки невчасно виплачував заробітну плату. В листі Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (Київське міське відділення) від 29 січня 2010 року зазначено, що заборгованість відповідача з виплати заробітної плати ОСОБА_1 в період з травня по грудень 2009 року складає 5 098,35 грн та не виплачена допомога по тимчасовій непрацездатності у сумі 94,62 грн. Крім того, відповідач не виплачував заробітну плату і в 2010 році та фактично розірвав трудовий договір, однак трудову книжку не повернув. На його звернення до Дніпровського районного центру зайнятості, йому надано письмову відповідь про те, що трудовий договір розірвано 30 вересня 2010 року. Однак, ні в указану дату, ні в подальшому відповідачем не здійснено виплату всіх належних йому сум, чим порушено вимоги трудового законодавства.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на його користь невиплачені в день розірвання трудового договору кошти, а саме: заробітну плату у розмірі 5 098,35 грн; допомогу по тимчасовій непрацездатності в сумі 94,62 грн; середній заробіток за весь час затримки розрахунку за період з жовтня 2010 року по жовтень 2015 року у розмірі 53 280 грн, виходячи з мінімальної заробітної плати в розмірі 888 грн, яка була встановлена станом на вересень 2010 року. Крім того, позивач просив відшкодувати на його користь моральну шкоду в розмірі 25 000 грн, заподіяну йому протиправними діями відповідача щодо невиплати заробітної плати, та зобов`язати відповідача видати трудову книжку.

Короткий зміст рішень судів

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02 листопада 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у сумі 5 098,35 грн, допомогу по тимчасовій непрацездатності - 94,62 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 53 280 грн, моральну шкоду в розмірі 1 000 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки на час звільнення позивача йому не була виплачена відповідачем заробітна плата в повному обсязі, тому окрім заборгованості із заробітної плати та допомоги по тимчасовій непрацездатності з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з жовтня 2010 року по жовтень 2015 року та моральна шкода. При цьому, визначаючи розмір заборгованості із заробітної плати та допомоги по тимчасовій непрацездатності за 2009 рік, суд першої інстанції виходив із суми, зазначеної позивачем в позовній заяві, а також в листі Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 29 січня 2010 року.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 02 березня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та в цій частині ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, та ухвалюючи в цій частині нове рішення, апеляційний суд виходив із відсутності вини ФОП ОСОБА_2 у несвоєчасному розрахунку із ОСОБА_1 при звільненні, оскільки починаючи з серпня 2010 року ФОП ОСОБА_2 вживав заходів, шляхом направлення на адресу позивача телеграм, для вирішення питання про виплату всіх сум, що належали йому при звільненні, однак позивач не з`являвся. В іншій частині апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 задоволені частково, рішення Апеляційного суду міста Києва від 02 березня 2016 року скасовано та справу направлено на новий розгляд до апеляційного суду.

Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції та направляючи справу на новий розгляд до апеляційного суду, суд касаційної інстанції виходив із того, що в апеляційному суді відсутні висновки про те, чи можуть докази, на підставі яких суд встановив обґрунтованість позову в частині стягнення заборгованості із заробітної плати, достовірно й достатньо підтверджувати обставини щодо обсягів заробітної плати, які мав отримати ОСОБА_1 за фактично відпрацьований час, період невиплати заробітної плати, оскільки у постанові Дніпровського районного суду міста Києва від 08 грудня 2011 року вказано борг роботодавця за червень-вересень 2009 року у розмірі 2 432,62 грн. В той час як відповідач зазначає, що ОСОБА_1 не вийшов на роботу з 01 грудня 2009 року, а трудовий договір знято із реєстрації у центрі зайнятості 30 вересня 2010 року. Крім того, скасовуючи рішення апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд касаційної інстанції вказав на те, що в трудовому договорі зазначена дата його розірвання - 30 листопада 2009 року, на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, а тому з цієї дати роботодавець згідно вимог статті 116 КЗпП України мав повідомити працівника про належні йому при звільненні нараховані суми, однак відповідач вчинив вказані дії лише 19 серпня 2010 року, а тому висновки апеляційного суду про дотримання ФОП ОСОБА_2 . строків розрахунку із ОСОБА_1 при звільненні є передчасними.

Оскаржуваною ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 06 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 задоволено частково, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 листопада 2015 року змінено, зменшено розмір заборгованості по заробітній платі, стягнутої з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , з 5 098,35 грн до 2 432,62 грн, та зменшено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 53 280 до 7 548 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що лист Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 29 січня 2010 року в якому зазначено, що заборгованість із заробітної плати відповідача перед позивачем за травень-грудень 2009 року складає 5 098,35 грн, не є належним та допустимим доказом, який підтверджує заборгованість по заробітній платі позивача, у зв`язку з чим дійшов до висновку про зменшення розміру заробітної плати, яка підлягає стягненню на користь позивача, з 5 098,35 грн до 2 432,62 грн, оскільки саме такий розмір заборгованості із заробітної плати визначений у постанові Дніпровського районного суду м. Києва від 08 грудня 2011 року. Крім того, зменшуючи розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 53 280 грн до 7 548 грн, апеляційний суд застосував принцип справедливості та співмірності, пославшись на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року № 6-113цс16.

Короткий зміст касаційних скарг та узагальнення їх доводів

У квітні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що посилання апеляційного суду щодо відсутності позивача на роботі, починаючи з грудня 2009 року без поважних причин, є помилковим, оскільки не підтверджено належними доказами та спростовується листом фонду соціального страхування від 29 січня 2010 року в якому зазначено, що заборгованість по заробітній платі нарахована за весь грудень 2009 року. Неправильним є висновок апеляційного суду про те, що відсутня вина ОСОБА_2 у невиплаті позивачу всіх належних сум при звільненні, оскільки вина відповідача у невиплаті заробітної плати була доведена постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 08 грудня 2011 року. Крім того, апеляційний суд з надуманих причин не прийняв до уваги письмовий доказ - лист Фонду соціального страхування з тимчасової непрацездатності в якому визначений розмір заборгованості по заробітній платі.

Крім того ОСОБА_2 , не погоджуючись із судовими рішеннями першої та апеляційної інстанцій, подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги та те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази наявності заборгованості відповідача перед позивачем щодо виплати заробітної плати. Посилання судів на постанову Дніпровського районного суду м. Києва від 08 грудня 2011 року, як на доказ наявності заборгованості по заробітній платі, є помилковим, оскільки відповідно до норм статті 61 ЦПК України підставами для звільнення від доказування є, зокрема, вирок у кримінальній справі, а не постанова. Поза увагою судів залишилось те, що позивача було звільнено з роботи 30 листопада 2009 року, а також те, що у день звільнення позивач не працював і станом на дату розгляду цього спору судами, не звертався до відповідача з вимогою про розрахунок у порядку, визначеному статтею 116 КЗпП України. Також суди попередніх інстанцій не застосували позовну давність до вимог про стягнення заробітної плати, оскільки заборгованість з депонованої заробітної плати є кредиторською заборгованістю підприємства до якої застосовується загальний строк позовної давності. Відтак у позивача було три роки для звернення до суду з позовом про стягнення такої заборгованості, однак він не звернувся в належний строк з вимогою про її виплату, а тому пропустив позовну давність. Суди попередніх інстанцій, визначаючи розмір моральної шкоди, не зазначили якими діями відповідача така шкода завдана та не зазначили будь-яких доказів, які б підтверджували розмір такого відшкодування. Крім того, суди в порушення норм цивільного процесуального кодексу, не залишили позов без розгляду, оскільки позивач неодноразово не з`являвся у судові засідання без поважних причин, що свідчить про зловживання позивачем своїми процесуальними правами.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У червні 2017 року ОСОБА_1 подав заперечення на касаційну скаргу, в яких просить касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, оскільки наведені у ній доводи надумані, а його касаційну скаргу задовольнити.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

11 травня 2018 року справу № 755/4144/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди та зобов`язання видати трудову книжку передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року вищевказану справу призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди попередніх інстанцій установили, що 24 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений трудовий договір, який належним чином зареєстрований у Київському міському центрі зайнятості.

Трудовий договір розірвано сторонами 30 листопада 2009 року на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України (прогул) та 30 вересня 2010 року знято із реєстрації у центрі зайнятості.

У постанові Дніпровського районного суду міста Києва від 08 грудня 2011 року про закриття кримінальної справи (за фактом вчинення грубого порушення законодавства про працю) щодо ОСОБА_2 на підставі Закону України «Про амністію» зазначено, що заборгованість відповідача із виплати заробітної плати перед ОСОБА_1 за червень-вересень 2009 року становить 2 432,62 грн.

У листі Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 29 січня 2010 року зазначено, що заборгованість відповідача перед позивачем за травень-грудень 2009 року складає 5 098,35 грн та не виплачена допомога по тимчасовій непрацездатності за 2009 рік в сумі 94,62 грн.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про оплату праці» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У разі, коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам.

За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця.

За вимогами частини другої статті 30 Закону України «Про оплату праці» роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 60 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 59 ЦПК України).

Позивач, звертаючись до суду з указаним позовом, просив стягнути з відповідача на його користь невиплачені в день розірвання трудового договору кошти, а саме: заробітну плату в сумі 5 098,35 грн та допомогу по тимчасовій непрацездатності в сумі 94,62 грн. При цьому доказом, який підтверджує розмір заборгованості по заробітній платі, позивач вважає лист Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 29 січня 2010 року в якому зазначено, що під час перевірки діяльності ФОП ОСОБА_2 щодо повноти нарахування й своєчасності перерахування страхових внесків, правильності використання коштів Фонду, встановлено, що заборгованість із заробітної плати відповідача перед позивачем за травень-грудень 2009 року складає 5 098,35 грн та не виплачена допомога по тимчасовій непрацездатності за 2009 рік в сумі 94,62 грн.

У постанові Дніпровського районного суду міста Києва від 08 грудня 2011 року про закриття кримінальної справи (за фактом вчинення грубого порушення законодавства про працю) щодо ОСОБА_2 на підставі Закону України «Про амністію» зазначено, що заборгованість по заробітній платі перед ОСОБА_1 згідно платіжно-розрахункових відомостей за червень-вересень 2009 року становить 2 432,62 грн.

Трудовий договір розірвано сторонами 30 листопада 2009 року на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України (прогул).

Інших доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_1 працював у відповідача в грудні 2009 року матеріали справи не містять.

Визначаючи розмір заборгованості по заробітній платі, апеляційний суд правильно зазначив про те, що лист Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 29 січня 2010 року не є належним та допустимим доказом в розумінні статей 58, 59 ЦПК України 2004 року, оскільки Фонд соціального страхування України не є органом контролю за своєчасністю та повнотою нарахування і виплати заробітної плати найманим працівникам (застрахованим особам) роботодавцями (страхувальниками), які перебувають на обліку в робочих органах Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

В той же час апеляційний суд, визначаючи заборгованість по заробітній платі, у порушення вимог частини четвертої статті 338 ЦПК України, не виконав вказівок, викладених в ухвалі Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року, які є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи, а саме не з`ясував період невиплати заробітної плати, з урахуванням того, що у постанові Дніпровського районного суду міста Києва від 08 грудня 2011 року вказано борг роботодавця за червень-вересень 2009 року в сумі 2 432,62 грн; відповідач зазначає, що ОСОБА_1 не вийшов на роботу з 01 грудня 2009 року.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Згідно із частиною другою статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Апеляційний суд, вирішуючи спір в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України, правильно виходив із того, що оскільки в день звільнення (30 листопада 2009 року) ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці, тому роботодавець з саме з цієї дати відповідно до вимог частини першої статті 116 КЗпП України повинен був повідомити працівника про належні йому при звільненні нараховані суми, однак вчинив вказані дії лише 19 серпня 2010 року.

При вирішенні питання про розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача у зв`язку з незаконним звільненням, суд пивинен керуватися Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок № 100), згідно з яким з цією метою середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно абзацу 3 пункту 2 Порядку № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку № 100).

З урахуванням викладеного, оскільки виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні залежить від середньомісячної заробітної плати, яка обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення працівника з роботи, а апеляційним судом неправильно визначено дату звільнення позивача, тобто не визначено розміри заробітних плат за останні два місяці, які необхідні для обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тому рішення апеляційного суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні також підлягає скасуванню.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовних вимог, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Колегія суддів вважає, що суд не виконав своїх обов`язків, визначених законом, рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 06 березня 2017 року скасувати справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов

Судді: В. С. Жданова

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук