ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 532/85/19 Номер провадження 22-ц/814/2525/19Головуючий у 1-й інстанції Омельченко І. І. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Абрамов П.С., Чумак О.В.,

секретар Зеленська О.І.,

з участю відповідача ОСОБА_1 , її представника адвоката Бердніченко О.П., представника позивача адвоката Монастиренка С.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (із повідомленням учасників справи) у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 10 липня 2019 року, постановлене суддею Омельченко І.І. (повний текст складено 20 липня 2019 року),

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договорів дарування недійсними,

в с т а н о в и в:

10.01.2019 ОСОБА_2 звернувся в суд із цим позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог від 10.04.2019, просить визнати недійсними посвідчені 05 грудня 2016 року державним нотаріусом Кобеляцької державної нотаріальної контори Полтавської області договори дарування:

- житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 ;

- земельної ділянки площею 0,1000 га, передану для будівництва і обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 0:50:005:0809, та земельної ділянки площею 0,0564 га, передану для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :50:005:0810, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що при укладенні вказаних догорів помилився щодо правової природи договору, вважаючи, що укладав договір довічного утримання, оскільки за віком та станом здоров`я потребував допомоги. Договір дарування не відповідав його внутрішній волі та життєвим обставинам, що склалися, був укладений під впливом помилки з огляду на те, що на момент укладення оспорюваних правочинів у нього було відсутнє волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність відповідача, він мав намір передати належні йому житловий будинок та земельні ділянки ОСОБА_1 лише за умови здійснення нею його довічного утримання.

Просив також скасувати державну реєстрацію права власності відповідача на зазначені об`єкти нерухомості.

Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 10 липня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , від 05.12.2016, посвідчений державним нотаріусом Кобеляцької державної нотаріальної контори, серія та номер НВІ 494268, зареєстрований в реєстрі за № 1-2846 від 05.12.2016.

Визнано недійсним договір дарування приватизованої земельної ділянки площею 0,1000 га, розташовану в АДРЕСА_1 , передану для будівництва і обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 0:50:005:0809,реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 18 від 05.12.2016, посвідчений державним нотаріусом Кобеляцької державної нотаріальної контори, серія та номер НВІ 494269, зареєстрований в реєстрі за № 1-2848 від 05.12.2016.

Визнано недійсним договір дарування приватизованої земельної ділянки площею 0,0564 га, розташовану в АДРЕСА_1 , передану для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :50:005:0810, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 18 від 05.12.2016, посвідчений державним нотаріусом Кобеляцької державної нотаріальної контори, серія та номер НВІ 494270, зареєстрований в реєстрі за № 1-2850 від 05.12.2016.

Скасовано державну реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 218, проведену на підставі рішення державного реєстратора №32727114 від 05.12.2016, власник ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 .

Скасовано рішення державного реєстратора №32727114 від 05.12.2016 про державну реєстрацію права власності на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 218, власник ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 .

Скасовано державну реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на приватизовану земельну ділянку площею 0,1000 га, передану для будівництва і обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 0:50:005:0809, розташовану в АДРЕСА_1 , проведену на підставі рішення державного реєстратора №32727114 від 05.12.2016, власник ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 .

Скасовано рішення державного реєстратора №32727393 від 05.12.2016 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на земельну ділянку 0,1000 га, передану для будівництва і обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 0:50:005:0809, розташовану в АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 18, власник ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 .

Скасовано державну реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на земельну ділянку площею 0,0564 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :50:005:0810, розташовану в АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 18, проведену на підставі рішення державного реєстратора №32727745 від 05.12.2016, власник ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 .

Скасовано рішення державного реєстратора №32727745 від 05.12.2016 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на земельну ділянку площею 0,0564 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :50:005:0810, розташовану в АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 18, власник ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 .

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення районного суду вмотивовано тим, що позивач, укладаючи спірні договори дарування, помилився щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо природи правочину, не розуміючи, що укладає договір дарування, а не договір довічного утримання, на яке розраховував.

ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції й ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Зазначає, що ініціатором укладення оскаржуваних правочинів був саме позивач, який упродовж 2012-2013 років умовляв її батька укласти з ним договір дарування, обумовлюючи це відсутністю у нього спадкоємців. Із 2014 року батько на прохання позивача за власні кошти займався виготовленням проектно-технічної документації на будинок, допоміг приватизувати земельні ділянки, обладнати будинок газовою плитою та оформити субсидію, оплачував комунальні послуги.

Посилаючись на текст договорів дарування, які були підписані сторонами в присутності нотаріуса, заперечує доводи позивача про введення його в оману та перебування під впливом помилки під час їх укладення.

Посилаючись на ст.ст.203, 722, 728 ЦК України наполягає на тому, що на момент укладення правочинів позивач розумів значення, умови та правові наслідки укладення договорів дарування, підписавши їх, тим самим підтвердив свою волю та намір на їх вчинення. Вважає, що позивач під впливом третіх сторін через два роки змінив своє волевиявлення на їх укладення. Заявлені позовні вимоги вважає недоведеними, такими, що спростовуються показаннями свідків та відеозаписами. Зазначає, що похилий вік позивача, його стан здоров`я та подальше проживання у відчуженому будинку не можуть вважатися помилкою в розумінні ст.ст. 203, 229, 717 ЦК України.

Вважає, що оскільки за змістом оскаржуваних правочинів обов`язки виникають лише у дарувальника, такі договори слід вважати односторонніми, що в силу ст.233 ЦК України та відповідно до роз`яснень, викладених в п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9, виключає можливість застосування до спірних правовідносин наслідків ст.230 ЦК України.

09.10.2019 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач з підстав, викладених у позові, просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

В суді апеляційної інстанції відповідач та її представник підтримали доводи апеляційної скарги, наполягаючи на її задоволенні. Представник позивача проти апеляційної скарги заперечував.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Із матеріалів справи вбачається та не оспорюється сторонами, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживав із дружиною, ОСОБА_3 , 1933 року народження, а після її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 сам у будинку АДРЕСА_1 , який належав йому на праві власності./а.с.8,20-22/

05.12.2016 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_1 прийняла у дар житловий будинок з господарського побутовими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Відповідно до умов договору право власності на житловий будинок виникає з моменту його прийняття. Прийняття від дарувальника ключів від житлового будинку, з господарсько-побутовими будівлями свідчить про те, що передача речі відбулась /а.с.14/.

Державна реєстрація права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 218, проведена на підставі рішення державного реєстратора №32727114 від 05.12.2016, власник ОСОБА_1 ../а.с.15/

Крім того, 05.12.2016 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено два договори дарування земельних ділянок, розташованих у АДРЕСА_1 : площею 0,1000 га, переданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 0:50:005:0809, та земельної ділянки площею 0,0564 га, переданої для ведення особистого селянського господарства.

Вказані договори дарування посвідчені державним нотаріусом Кобеляцької державної нотаріальної контори Полтавської області та зареєстровані в реєстрі відповідно за № 1-2846, 1-2848, 1-2850 від 05.12.2016 та здійснена державна реєстрація права власності ОСОБА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно /а.с.16,17,18/.

Приймаючи рішення про визнання недійсними вказаних договорів дарування, районний суд вважав доведеними обставини, які вказують на помилку при укладенні договору, зокрема, неправильне сприйняття позивачем істотних умов правочинів, що вплинуло на його волевиявлення при укладенні договорів дарування замість договору довічного утримання, внаслідок похилого віку позивача, потребу в сторонньому догляді за станом здоров`я, відсутність будь-якого іншого житла.

Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції погоджується, оскільки вони ґрунтуються на повно з`ясованих фактичних обставинах справи, правильній правовій оцінці спірних правовідносин та вірно застосованих нормах матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зазначених висновків районного суду не спростовують, зводяться до незгоди з судовим рішенням, переоцінки доказів на власну користь та довільного тлумачення норм права.

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203,717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Отже, наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає на підставі встановлених під час судового розгляду обставин конкретної справи. Такий правовий висновок Верховний Суд України виклав у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16.

Доводи апеляційної скарги про те, що що ініціатором укладення оскаржуваних правочинів був саме позивач, який упродовж 2012-2013 років умовляв її батька укласти з ним договір дарування, обумовлюючи це відсутністю у нього спадкоємців, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони не спростовують висновку районного суду про те, що позивач помилявся щодо природи оспорюваних правочинів, оскільки укладав їх з метою одержання від відповідача довічного догляду та утримання.

Не заслуговують на увагу та відхиляються доводи апеляційної скарги про понесені батьком відповідача витрати на виготовлення проектно-технічної документації на будинок, земельні ділянки, обладнання будинку газовою плитою та оформлення субсидії, оскільки ці дії вчинені до укладення спірних договорів не вливають на юридичну природу правочинів.

Доводи апеляційної скарги з посиланням на текст договорів дарування, які буди підписані сторонами в присутності нотаріуса, що, на думку відповідача, спростовують доводи позивача про перебування дарувальника під впливом помилки під час їх укладення, є неспроможними. Факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору та роз`яснення нотаріусом суті договору не спростовує встановлених районним судом обставин, які вплинули на помилковість сприйняття позивачем істотних умов договору вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку з цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдарованому та продовження проживання позивача в спірному будинку після укладення договору. Також судом першої інстанції встановлено, що на момент укладення договору дружина позивача тяжко хворіла, постійного стороннього догляду сім`я не мала, а відповідач надавала допомогу шляхом періодичного відвідування сім`ї, приготування їжі та медичної допомоги.

Тому апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що при укладенні оспорюваних договорів позивач помилявся щодо істотних умов договору, помилково вважаючи, що такими договорами узгоджено надання йому відповідачем догляду та матеріальної допомоги, як особі похилого віку. Отже, фактично позивач помилився відносно правової природи правочину.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу та відхиляються апеляційним судом, оскільки зводяться до переоцінки доказів, довільного тлумачення норм права, зокрема, щодо трактування суб`єктного складу договору дарування.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення районного суду без змін.

Керуючись ст.ст.367,368, 374,375, 381- 384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 10 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11.11.2019.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді П.С. Абрамов

О.В. Чумак