Постанова

Іменем України

13 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 558/482/15-ц

провадження № 61-30899св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_6 , на рішення Апеляційного суду Рівненської області від 08 червня 2017 року в складі колегії суддів: Григоренка М. П., Бондаренко Н. В., Шимківа С. С., та касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Демидівського районного суду Рівненської області від 04 січня 2017 року в складі судді Феха Т. С., додаткове рішення Демидівського районного суду Рівненської області від 31 січня 2017 року в складі судді Феха Т. С. та рішення Апеляційного суду Рівненської області від 08 червня 2017 року в складі колегії суддів: Григоренка М. П., Бондаренко Н. В., Шимківа С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що у період із 15 жовтня 1994 року по 16 березня 2015 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . За час перебування в шлюбі подружжя спільно побудувало та набуло у спільну сумісну власність житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .

Враховуючи наведене, позивачка з урахуванням уточнених позовних вимог просила визнати спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , поділити цей будинок, виділивши їй частину будинку площею 150 кв. м у житловому будинку А-2, а саме: на першому поверсі коридор (1-1) площею 11,3 кв. м, підсобну (1-2) площею 38,7 кв. м, котельню (1-3) площею 7,2 кв. м, коридор (1-6) площею 9,1 кв. м, підсобну (1-11) площею 5,8 кв. м, жилу (1-12) площею 8,8 кв. м; на другому поверсі сходову клітку (1-13) площею 9,1 кв. м, жилу (1-17) площею 60.0 кв. м; східці (а), 1/2 частину сараю (Б).

Позивач також просила суд виділити ОСОБА_2 частину будинку 143,0 кв. м у житловому будинку А-2, а саме: на першому поверсі підсобну (1-4) площею 5,3 кв. м, вбиральню (1-5) площею 0,9 кв. м, коридор (1-6) площею 2,4 кв. м, коридор (1-7) площею 5,5 кв. м, жилу (1-8) площею 23,2 кв. м, жилу (1-9) площею 12,1 кв. м, кухню (1-10) площею 20,7 кв. м; на другому поверсі сходову клітку (1-13) площею 9,1 кв. м, жилу (1-14) площею 22,6 кв. м, жилу (1-15) площею 18,5 кв. м, жилу (1-16) площею 22,7 кв. м; 1/2 частину сараю (Б), льох (Пг/Б), льох (Пг1/Б). У спільному користуванні залишити вбиральню (В).

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_2 зазначив, що на підставі рішення Демидівської сільської ради народних депутатів Млинівського району Рівненської області від 09 червня 1994 року № 19 йому було відведено земельну ділянку для будівництва житлового будинку і господарських споруд. У червні цього ж року ним був виготовлений будівельний паспорт та розпочато будівництво спірного будинку з господарськими будівлями на вказаній земельній ділянці. До реєстрації шлюбу ним особисто збудовано хлів (сарай), залито фундамент під будинок, а також придбано будівельні матеріали на загальну суму 153 млн. 831 тис. карбованців. Після укладення шлюбу з ОСОБА_1 він не міг продовжити будівництво будинку, оскільки гроші заробляв він один, яких не вистачало на потреби сім`ї.

ОСОБА_1 також не мала змоги ні фінансово, ні особистою працею брати участь в будівництві будинку, оскільки з грудня 1994 року до червня 1998 року за першою дитиною, та з кінця 1998 року до березня 2002 року з другою дитиною перебувала у відпустці по догляду за дітьми. Тому витрати на будівництво будинку взяли на себе його батьки, а він лише інколи мав змогу фізично допомагати на будівництві. Закупівлю всіх необхідних будівельних матеріалів та витрати на оплату праці будівельників здійснювали його батьки за власні кошти. Будівництво будинку його батьки закінчили в середині 1998 року. Вважає, що житловий будинок і надвірні будівлі АДРЕСА_1 є його особистою приватною власністю та поділу, як спільне майно подружжя, не підлягають.

Рішенням Демидівського районного суду Рівненської області від 04 січня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 64/100 житлового будинку, надвірних будівель АДРЕСА_1 .

Виділено ОСОБА_1 . 32/100 житлового будинку, надвірних будівель АДРЕСА_1 .

Виділено ОСОБА_2 . 32/100 житлового будинку, надвірних будівель АДРЕСА_1 .

В решті позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на 36/100 житлового будинку, надвірних будівель АДРЕСА_1 .

У решті позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що з наявних у матеріалах справи доказів убачається, що 36/100 частки будинку збудовано за особисті кошти ОСОБА_2 до моменту одруження, а інша частина добудована під час перебування сторін у шлюбі за рахунок спільних коштів та зусиль.

Додатковим рішенням Демидівського районного суду Рівненської області від 31 січня 2017 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням Демидівського районного суду Рівненської області від 04 січня 2017 року в частині визнання 64/100 частки спірного житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя та виділення кожному з них по 32/100 його частини, ОСОБА_2 оскаржив рішення місцевого суду в цій частині в апеляційному порядку.

ОСОБА_1 не оскаржувала рішення суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_2 права приватної власності на 36/100 частин спірного житлового будинку з надвірними будівлями.

Тобто предметом перегляду апеляційним судом було рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про визнання 64/100 частки спірного житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя та виділення кожному з подружжя по 32/100 його частини.

Отже, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про визнання за ОСОБА_2 права приватної власності на 36/100 частин спірного житлового будинку та надвірних будівель не переглядалося апеляційним судом.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 08 червня 2017 року рішення суду першої інстанції в частині виділення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 32/100 частин житлового будинку, надвірних будівель АДРЕСА_1 скасовано.

У задоволені позову ОСОБА_1 про виділ майна в натурі відмовлено.

У решті оскаржуване рішення залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині виділення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 32/100 частин спірного житлового будинку та надвірних будівель та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що згідно уточнених позовних вимог ОСОБА_1 просила здійснити поділ всього житлового будинку з надвірними спорудами в натурі, виділивши їй частину будинку площею 150 кв. м, а ОСОБА_2 - 143,0 кв. м., із зазначенням конкретних приміщень.

Проведеною у справі судовою будівельно-технічною експертизою визначено варіант поділу спірного житлового будинку з надвірними будівлями за умови, що кожна із сторін у цій справі має право на 1/2 частини цього житлового будинку з надвірними будівлями.

Разом із тим, враховуючи, що спільна сумісна власність сторін у спірному будинковолодінні становить 64/100, а не будинок у цілому, суд без проведення відповідної експертизи щодо можливості поділу в натурі між подружжям спірного будинку та господарських будівель, виходячи з того, що спільним сумісним майном подружжя є не будинок в цілому, а лише його 64/100 частина, позбавлений можливості виділити кожному із подружжя по 32/100 частин вказаного будинку в натурі.

Проте сторони не звернулися до суду з клопотанням про призначення експертизи, виходячи саме з того, що спільним сумісним майном подружжя є не будинок в цілому, а лише його 64/100 частина. Навпаки, ОСОБА_1 наполягала на поділі майна в натурі за тим варіантом, який зазначений нею в уточненій позовній заяві, однак такий поділ є неможливим, оскільки він не відповідає часткам сторін у спірному майні.

Водночас ОСОБА_1 не позбавлена можливості ставити питання про поділ в натурі 64/100 часток спірного житлового будинку з надвірними будівлями, які були визнані судами спільним сумісним майном подружжя.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг

У червні 2017 року ОСОБА_6 , діючи в інтересах ОСОБА_1 , подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу нарішення Апеляційного суду Рівненської області від 08 червня 2017 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної або першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що через відсутність коштів не оскаржувала рішення суду першої інстанції та змирилася з визначеною судом для неї часткою у спільному майні подружжя, проте з висновками суду не погоджується, оскільки вважає їх помилковими з огляду на те, що при визначенні частки ОСОБА_2 суд першої інстанції помилково не врахував того факту, що значна кількість будівельних матеріалів придбана останнім у період із березня 1993 року по жовтень 1994 року використана на будівництво сараю, льоху та фундаменту під будинок, а на будівництво будинку з придбаних ОСОБА_7 будівельних матеріалів витрачено 53 567,00 грн, тобто частка останнього складає 28/100 від вартості усього домоволодіння, а 72/100 частки є спільною власністю подружжя.

У липні 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу нарішення Демидівського районного суду Рівненської області від 04 січня 2017 року, додаткове рішення Демидівського районного суду Рівненської області від 31 січня 2017 року та рішення Апеляційного суду Рівненської області від 08 червня 2017 року, в якій просить скасувати судові рішення в частині визнання 64/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та додаткове рішення в частині розподілу судових витрат та ухвалити в цій частині нове рішення, яким 64/100 частки спірного житлового будинку визнати його особистою приватною власністю та здійснити перерозподіл судових витрат, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. У решті рішення судів просив залишити без змін.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що суд першої інстанції проігнорував його доводи про те, що завершення будівництва житлового будинку, яке було розпочато ще до шлюбу, після укладення шлюбу відбувалося не за рахунок спільних коштів подружжя та спільної праці, а виключно за рахунок коштів та праці його батьків.

Суд, спростовуючи цей факт, не навів жодного обґрунтування та не мотивував свій висновок про набуття 64/100 частки спірного будинковолодіння за рахунок коштів подружжя та їхньої спільної праці.

У свою чергу апеляційний суд всупереч доводам апеляційної скарги не перевірив законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції щодо встановлених обставин, не зазначив на підставі яких доказів дійшов такого висновку.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 , витребувано матеріали справи та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , витребувано матеріали справи та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

За вимогами підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» у зазначеній справі призначено повторний автоматизований розподіл.

Справу розподілено судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року справу призначено до розгляду колегією у складі п`яти суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

За частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина третя статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, а касаційна скарга ОСОБА_1 - задоволенню частково.

Виклад фактичних обставин справи

Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 жовтня 1994 року по 16 березня 2015 року.

Від шлюбу сторони у справі мають двох дітей - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно з актом про відведення в натурі присадибної земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку, господарських будівель і споруд ОСОБА_2 на підставі рішення Демидівської сільської ради народних депутатів Млинівського району від 09 червня 1994 року № 19 встановлено в натурі межі присадибної земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 1 500 кв. м по АДРЕСА_3 .

Рішенням Виконавчого комітету Демидівської селищної ради Рівненської області від 09 жовтня 2001 року № 174 ОСОБА_2 надано дозвіл на оформлення права приватної власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок з надвірними будівлями від 09 жовтня 2001 року ОСОБА_2 є власником житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 .

Згідно з умовами договору про будівництво індивідуального житлового будинку від 25 жовтня 1994 року ОСОБА_2 доручає, а ОСОБА_9 та ОСОБА_7 беруть на себе зобов`язання завершити за власні кошти та своїми силами будівництво індивідуального житлового будинку на земельній ділянці площею 1500 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_3 , яка виділена ОСОБА_2 для будівництва індивідуального житлового будинку, господарських будівель і споруд до стадії готовності 100 %.

У договорі зазначено про те, що на час його укладення на земельній ділянці станом на 25 жовтня 1994 року знаходиться збудований хлів та залитий фундамент житлового будинку. Також ОСОБА_2 для будівництва будинку передав ОСОБА_9 та ОСОБА_7 10 кв. м каменю бутового, 3,5 тони цементу, 16-ть штук панелей та 16 метрів труб.

У пункті 2 вказаного договору визначено, що після завершення будівництва будинок належатиме ОСОБА_2 , а ОСОБА_9 і ОСОБА_7 не мають права на відшкодування вартості затрачених ними будівельних матеріалів і робіт.

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно зі статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), у редакції, чинній на момент здійснення сторонами прибудов та споруд до будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Частиною першою статті 28 КпШС України передбачено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

За змістом статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Таким чином, існує презумпція, встановлена статтею 22 КпШС України, згідно з якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. При цьому тягар доказування, що вказане майно не належить до спільної сумісної власності покладається на того з подружжя, хто вважає, що майно не є спільним.

Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно із частинами першою, третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Так, відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Системний аналіз норм статей 183, 358, 364 ЦК України дає підстави для висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Відтак, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією Україниправ і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

Враховуючи наведене, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про визнання спільною сумісною власністю подружжя 64/100 частин спірного житлового будинку та надвірних будівель, з огляду на те, що саме вказана частина спірного будинку побудована подружжям під час перебування їх у шлюбі та за рахунок спільних коштів і зусиль, належних та допустимих доказів на спростування цих обставин ОСОБА_2 не надано.

Разом із тим, встановивши, що 64/100 частин спірного житлового будинку та надвірних будівель є спільною сумісною власністю подружжя, суд першої інстанції дійшов помилково висновку про виділення кожному з подружжя по 32/100 частин спірного майна, замість визнання за кожним із них права власності на вказані частини.

Основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї головної функції - ухвалення обов`язкового рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися.

При цьому суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині виділення сторонам по 32/100 частин спірного нерухомого майна та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог, повинен був виділити ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ідеальні частки у житловому будинку та надвірних будівлях.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Враховуючи наведене та виходячи з інтересів сторін у справі, принципу рівності часток у спільному майні подружжя, Верховний Суд дійшов висновку про скасування рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 про виділення майна в натурі та зміну рішення суду першої інстанції в цій частині шляхом визнання за кожним з подружжя права власності на Ѕ частини спірного майна, замість виділення їм цих частин, як зазначено в резолютивній частині рішення суду першої інстанції, з огляду на те, що після вирішення спору саме таким чином ОСОБА_1 не буде позбавлена можливості в майбутньому ставити питання про виділення в натурі належних їй на праві власності 32/100 частин спірного будинку та надвірних будівель.

Керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_6, задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Рівненської області від 08 червня 2017 року в частині вирішення позовних вимог про виділ майна в натурі скасувати.

Рішення Демидівського районного суду Рівненської області від 04 січня 2017 року в цій частині змінити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 32/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 32/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

В іншій частині рішення Демидівського районного суду Рівненської області від 04 січня 2017 року та рішення Апеляційного суду Рівненської області від 08 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська