Номер провадження: 22-ц/813/6290/19
Номер справи місцевого суду: 497/181/19
Головуючий у першій інстанції Раца В. А.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Драгомерецького М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дрішлюка А.І.,

Черевка П.М.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Болградського районного суду Одеської області від 14 травня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Болградський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» Болградської районної ради Одеської області про стягнення середньої заробітної плати,-

В С Т А Н О В И В:

12 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Комунального некомерційного підприємства «Болградський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» Болградської районної ради Одеської області про стягнення середньої заробітної плати.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 09 липня 2018 року вона була прийнята на роботу бухгалтером в КЗ «Болградський центр первинної медико-санітарної допомоги», після цього 14 грудня 2018 року після реорганізації, її звільнили за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату, але при її звільненні було порушено трудове законодавство, а саме ст. 47 КЗпП і ст. 117 КЗпП України, так як 14 грудня 2018 року їй не був вручений наказ про звільнення та не видана трудова книжка.

Лише 16 січня 2019 року при відвіданні медичного закладу відповідача їй була видана трудова книжка, вона була ознайомлена з наказом про звільнення, що вона підтвердила в журналі обліку руху трудових книжок та в наказі про звільнення.

На підставі вищезазначеного ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом та просила суд зобовязати відповідача виплати їй заробітну платню до часу затримання видачі трудової книжки.

В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, підтримав заперечення на позов, в якому відповідач посилається на те, що позивач у зв`язку зі скороченням штату була звільнена з посади бухгалтера з обліку медикаментів та господарських матеріалів та по сумісництву на 0,5 ставки оператора комп`ютерного набору. 14 грудня 2018 року у день звільнення позивач попереджувалась старшим інспектором з кадрів про необхідність з`явитися до кінця робочого дня у відділ кадрів для отримання трудової книжки, витягу з наказу про звільнення, але, незважаючи на попередження, позивач до відділу кадрів не з`явилася. Більш того, незважаючи на необхідність відпрацювати у п`ятницю 7+4 години (1,5 ставки) - до 19:45 год., на момент перевірки в 15:45 год. - позивач була відсутня на робочому місці та в подальшому до 19:45 години на робочому місці не з`явилася. 17 грудня 2018 року на домашню адресу позивача було направлено повідомлення про необхідність отримання трудової книжки, яку позивачем проігноровано. Також на неодноразові телефонні дзвінки позивач жодного разу не відповіла та не з`явилась до закладу за трудовою книжкою. Лише 16 січня 2019 року при випадковій зустрічі в закладі позивачу було вручені трудова книжка та витяг з наказу. Представник відповідача вважає, що вини відповідача у даному випадку не має, позивачем не було надано доказів порушення її прав, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 14 травня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Згідно частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що даний спір виник з трудових правовідносин, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення та виклику сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 13 листопада 2019 року.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, які містяться у відзиві КНП «Болградський районний центр первинної медико - санітарної допомоги», перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення за таких підстав.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Так судом першої інстанції встановлено, що відповідно до Наказу комунального закладу «Болградський районний центр первинної медико - санітарної допомоги» №64-к від 06.07.2018р. ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду бухгалтера з обліку медикаментів та господарських товарів з 09 липня 2018 року (а. с. 17).

Наказом №65-к від 09.07.2018р. ОСОБА_1 надано сумісництво на 0,5 ставки оператора комп`ютерного набору з 09 липня 2018 року (а. с. 18).

Відповідно до Наказу №23-к від 05.12.2018р. ОСОБА_1 14 грудня 2018 року звільнено з роботи у зв`язку із скороченням штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України (а. с. 28-31).

Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

До трудової книжки вносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України (ч. ч. 4 та 5 ст. 48 КЗпП України).

Порядок ведення трудових книжок затверджено Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58.

Пунктом 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, визначено, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Відповідно до ч. 5 ст. 235 ЦПК України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Аналіз вищевказаного положення закону свідчить про те, що для його застосування необхідна наявність таких складових: затримка у видачі трудової книжки, вина власника або уповноваженого ним органу у цій затримці.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд мотивував свої висновки встановленими обставинами справи, а саме тим, що з наказом про скорочення штатних посад №3 від 01.10.2018р., з якого вбачається, що з 15 грудня 2018 року буде скорочено штатні посади, в тому числі і посади позивача, ОСОБА_1 була ознайомлена 10 жовтня 2018 року, про що свідчить її підпис (а. с. 20-23).

Так, позивачу було відомо, що останнім її робочим днем є день звільнення, а саме 14 грудня 2018 року.

Згідно п. 3 Постанови КМУ від 27 квітня 1993 року № 301 «Про трудові книжки працівників», Інструкція ведення трудових книжок працівників, затверджена наказом трудові книжки зберігаються на підприємствах, установах, організаціях, а при звільненні працівника, трудова книжка видається йому під розписку.

З наявної у матеріалах справи доповідної записки старшого інспектора ВК Цибуха М.І. від 14.12.2018р. встановлено, що ОСОБА_1 не зважаючи на затверджений графік роботи за сумісництвом на момент перевірки не виявилась на робочому місці та зафіксовано, що прогул позивача склав 4 години (а. с. 33).

Відповідно до доповідної записки від 17.12.2018р. встановлено, що ОСОБА_1 у день звільнення не з`явилась до відділу кадрів за отриманням трудової книжки (а. с. 34).

Листами відповідача від 17.12.2018 року за вих. №289/1 (а. с. 36), від 04.01.2019р. за вих. №10/1 (а. с. 39), адресованими ОСОБА_1 , останній було повідомлено про необхідність отримати трудову книжку, або надати письмову згоду на її відправлення поштою.

Колегія суддів враховує, що предметом позовних вимог є стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки.

Основною вимогою для такого стягнення є доведеність двох важливих факторів - це затримка у видачі трудової книжки та вина власника або уповноваженого ним органу у цій затримці.

Саме на сторін у справі покладається обовязок довести чи спростувати зазначені обставини.

Факт затримки видачі трудової книжки сторонами не оспорюється і дійсно, станом на момент звільнення ОСОБА_1 14 грудня 2018 року трудова книжка їй видана не була.

Однак, матеріали справи не містять підтверджуючих даних наявності вини роботодавця в цій затримці. Позивачці було відомо про день звільнення, всі належні розрахунки та виплати при звільненні проведені з позивачем. Однак, у звязку із відсутністю позивача на робочому місці у день звільнення, ОСОБА_1 не було вручено трудову книжку та не ознайомлено із наказаом про звільнення.

Згідно ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Надаючи оцінку зібраним у справі доказам, суд першої інстанції дав належну оцінку обставинам, на які посилався позивач. Та дійшов правильного висновку про те, що сам по собі факт невидачі трудової книжки не є підставою для стягнення з відповідача середнього заробітку за час її затримки, оскільки не було доведено вини відповідача у наявності в них умислу щодо неправомірного порушення прав позивача.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо неврахування судом першої інстанції її уточненого позову не заслуговують на увагу на підставі наступного.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно ч. 3 ст. 49 цього Кодексу, позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви, до закінчення підготовчого засідання.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 197 ЦПК України у підготовчому засіданні суд у разі необхідності заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них та розглядає відповідні заяви.

Строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі стоки законом не визначені, - встановлюються судом (ст. 120 ЦПК України).

Статтею 126 цього Кодексу передбачено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи те, що заява про уточнення позовних вимог ОСОБА_1 надала до суду 16 квітня 2019 року (а. с. 61), тобто після закриття підготовчого засідання та призначення справи до судового розгляду по суті, тому судом першої інстанції правомірно вказану заяву повернуто позивачу (а. с. 64-66).

У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанцій не спростовують.

У зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382-384, 389 ЦПК України Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Болградського районного суду Одеської області від 14 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено: 13 листопада 2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду : М.М.Драгомерецький

П.М.Черевко

А.І.Дрішлюк