Справа № 639/3725/19
Провадження № 2/639/1451/19
17 жовтня 2019 року Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:
головуючого - судді Баркової Н.В.,
за участю секретарів - Кузнецової А.О., Волкової С.І.,
представника позивача - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину квартири в порядку набувальної давності,-
03.06.2018 року представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який в подальшому був уточнений, до відповідача ОСОБА_3 і просить суд визнати за позивачем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_4 , в порядку набувальної давності.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що з 2008 року він почав проживати в квартирі АДРЕСА_1 , з дозволу ОСОБА_5 , яка, як вважав позивач, була власником вищезазначеної квартири. З цього часу зазначена квартира постійно знаходиться у володінні та користуванні ОСОБА_2 . 09.08.2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено Договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом П`ятої Харківської державної нотаріальної контори Кожушною Л.М., відповідно до якого до ОСОБА_2 перейшло право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_2 . Після смерті ОСОБА_5 єдиним спадкоємцем є її онук - ОСОБА_2 , який фактично прийняв спадщину, оскільки на момент смерті спадкодавця проживав разом з нею. 3 метою оформлення своїх спадкових прав ОСОБА_2 у 2018 році звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом про визнання права власності на спірну 1/3 частину квартири в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 . Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 24.01.2019 року у справі №639/5351/18 у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання права власності на спірну 1/3 частину квартири в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 - відмовлено. В ході розгляду даної справи виявилось, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_4 - 1/3 частина та ОСОБА_5 - 2/3 частини, що вбачається з Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 24.01.2007 року №13329113. 29.06.2002 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Лічевецькою Л.Г. було посвідчено заповіт, яким ОСОБА_4 належну їй 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , заповіла своїй дочці, ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_3 , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси Черкаського міського управління юстиції Черкаської області 08.11.2005 року. Після смерті ОСОБА_4 , ОСОБА_5 за життя не встигла належним чином оформити свої спадкові права на вищезазначену 1/3 частину спірної квартири, яка належала померлій ОСОБА_4 . Позивач зазначає, що у 2008 році добросовісно заволодів квартирою АДРЕСА_2 та на даний час продовжує відкрито, безперервно володіти цим нерухомим майном. ОСОБА_2 самостійно сплачує за комунальні послуги, здійснює догляд за квартирою, проводить поточний та капітальний ремонт, а інші особи не заявляють вимог щодо повернення вказаного нерухомого майна, і визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а також враховуючи той факт, що 2/3 частини зазначеної квартири належать ОСОБА_2 на підставі Договору довічного утримання, посвідченого державним нотаріусом П`ятої Харківської державної нотаріальної контори, ОСОБА_6 Л ОСОБА_7 , наявні всі підстави, відповідно до чинного законодавства України, визнати за ним право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку набувальної давності.
У зв`язку з викладеним позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 11.06.2019 року позов позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину квартири в порядку набувальної давності - залишено без руху. Надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 10 днів з дня отримання копії даної ухвали.
На виконання ухвали суду від 11.06.2019 року позивачем вказані недоліки були усунуті та ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 24.06.2019 року прийнято позов до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину квартири в порядку набувальної давності. Призначено підготовче засідання.
23.08.2019 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину квартири в порядку набувальної давності закрито. Призначено справу до судового розгляду по суті. Заяву представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_1 про виклик свідків у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину квартири в порядку набувальної давності задоволено. Викликано в судове засідання свідків: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .
Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 приймала участь у судових засіданнях надала вступне слово, позов підтримала, просила задовольнити, однак в судове засідання, призначене судом на 17.10.2019 року, не з`явилася, надала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності та письмові пояснення, просила позов задовольнити та не заперечувала проти заочного розгляду вказаної цивільної справи. В письмових поясненнях представник позивача, зокрема, зазначила, що відповідач по справі ОСОБА_3 , є рідною сестрою ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 рідна мати ОСОБА_3 та ОСОБА_5 . При цьому ОСОБА_3 прийняла та належним чином оформила свої спадкові права на частину спадкового майна, яке залишилось після смерті ОСОБА_10 , однак не оформила спадкові права на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , саме тому позов пред`явлено до ОСОБА_3
Судом, на підставі досліджених письмових доказів та показань свідків, встановлені такі фактичні обставини і визначений зміст спірних правовідносин.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно КП «ХМБТІ» від 24.01.2007 року, квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_10 1/3 частина та ОСОБА_5 2/3 частини (а.с.16).
29.06.2002 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Лічевецькою Л.Г. було посвідчено заповіт, яким ОСОБА_4 належну їй 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , заповіла своїй дочці, ОСОБА_5 (а.с.20).
09.08.2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено Договір довічного утримання, який посвідчений державним нотаріусом П`ятої Харківської державної нотаріальної контори Кожушною Л.М., відповідно до умов якого до ОСОБА_2 перейшло право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 (а.с.18-19).Вказані відомості також підтверджуються витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень від 14.02.2019 року (а.с.17).
Згідно зі звітом про визначення ринкової вартості нерухомого майна - станом на 18.09.2018 року оціночна вартість 1/3 частини квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 становить 166 820,00 грн. без урахування ПДВ (а.с.25-29)
Позивач ОСОБА_2 використав своє право і звернувся з позовом до Жовтневого районного суду м. Харкова про визнання права власності на вищезазначену частку спірної квартири в порядку спадкування за законом. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 24.01.2019 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до Харківської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом відмовлено (а.с.22-24). При цьому зазначеним рішенням встановлено ряд обставин, зокрема, наступні.
Спадкодавець ОСОБА_4 на момент смерті проживала у м. Черкаси, а спадкоємець ОСОБА_5 у м. АДРЕСА_2 , отже остання мала звернутися до нотаріальної контори у встановлені ч.1 ст. 1270 ЦК України строки з заявою про прийняття спадщини за місцем проживання спадкодавця.Однак, матеріали справи не містять будь-яких доказів того, що ОСОБА_5 зверталась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, а отже, її не можна вважати такою, що прийняла спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 . За життя ОСОБА_5 заповіту не залишила. Також у рішенні судом встановлено, що спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_5 є її син, ОСОБА_11 . З відповіді П`ятої Харківської державної нотаріальної контори від 04.10.2018 року вбачається, що згідно алфавітних книг обліку спадкових справ і книг обліку та реєстрації спадкових справ П`ятої харківської державної нотаріальної контори, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_5 , заяви про прийняття та про відмову від прийняття спадщини не подавалися, спадкова справа не заводилася. Отже, спадкоємець ОСОБА_11 спадщину після смерті своєї матері - ОСОБА_5 не прийняв та не оформив.
ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_11 помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_5 , виданим Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 19 липня 2016 року. 31.08.2018 року позивач ( ОСОБА_2 ) звернувся до Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 батька, ОСОБА_11 на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 , але оскільки у нього відсутні правоустановлюючі документи на квартиру і 1/3 частка вищевказаної квартири зареєстрована за його прабабкою, ОСОБА_4 , у вчиненні нотаріальної дії позивачу відмовлено. ОСОБА_2 в установлений законом строк до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 не звернувся.
Також судом у рішенні, що набрало законної сили встановлено, що на момент смерті ОСОБА_5 позивач ОСОБА_2 не проживав із нею за однією адресою, та в установлений законом строк не звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, тому суд прийшов до висновку, що ОСОБА_2 пропустив строк звернення з заявою про прийняття спадщини, а тому вважається таким, що не прийняв її. В свою чергу, ОСОБА_5 , на момент її смерті, спадщину після смерті ОСОБА_4 не прийняла. Отже їй, як спадкодавцеві на момент відкриття спадщини не належала на праві власності 1/3 частина квартири АДРЕСА_1 , яка і не може бути частиною спадкового майна.
Допитана у даному судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила, що до її сусідки, яка нині померла - ОСОБА_5 приблизно з 2007-2008 року переїхав проживати онук ОСОБА_12 . Він працював на Південному вокзалі в чоботарській майстерні. У Артема матір померла, батько згодом теж помер, тому він проживав з бабусею до її смерті, поховав її, сплачував за квартиру, опікувався нею. Окрім ОСОБА_13 та бабусі в квартирі АДРЕСА_1 інші особи не проживали.
Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні дав показання про те, що він разом з ОСОБА_14 працювали в чоботарській майстерні на Південному вокзалі, товаришують вже більше 10 років, свідок неодноразово приходив в гості до ОСОБА_13 до квартири на 5 поверсі, номер він не пам`ятає, по вул. АДРЕСА_2 , де мешкала бабуся ОСОБА_13 , останній за нею доглядав і проживав у вказаній квартирі.
Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до статті 12 ЦПК України та згідно з ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Частиною 2 статті 78 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути зокрема визнання права.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 24.01.2019 року у цивільній справі №639/5351/18, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до Харківської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Отже позивачем, який не знав до ухвалення рішення суду про те, що він володіє чужим майном, вважаючи, що він набув право власності на дане майно в порядку спадкування після померлої бабусі, на даний час обрано інший спосіб захисту, ніж визнання права власності в порядку спадкування.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Як на правову підставу звернення до суду позивач посилається на ст. 344 ЦК України.

У частині першій статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном.

Як роз`яснено у п. 13 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 5 від 7 лютого 2014 року, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини 4 статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності.

Згідно з п.п. 9, 11, постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України).

Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно.

При цьому слід враховувати, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. Позивачі, як незаконні володільці, протягом всього часу володіння майном повинні бути впевнені, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випадку при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності слід виходити з того, що задоволення таких вимог можливе лише за наявності необхідних умов, а саме: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, виходячи зі змісту вказаної правової норми, цей спосіб набуття права власності встановлюється на сукупності обставин, зазначених у цій статті, а саме тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном, як своїм власним. При цьому тривалість означає, що повинен закінчитися передбачений у законі строк, добросовісність означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно, відкритість означає, що володіння є відкритим, безперерервність означає, що на протязі зазначеного у законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов`язку повернути річ власнику, а також йому не пред`явлено позовів про повернення майна.

За положеннями статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, що не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, або на майно, що придбано добросовісним набувачем і у витребуванні якого власнику було відмовлено.

За змістом роз`яснень пункту 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року №3 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі, а також на безхазяйну річ.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.).

Враховуючи викладені положення закону на підставі показань допитаних у судовому засіданні свідків, досліджених письмових доказів та обставин, встановлених рішенням суду, які доказуванню не підлягають, судом встановлено, ще у 2008 роках позивач ОСОБА_2 добросовісно заволодів квартирою АДРЕСА_1 , при цьому 09.08.2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено Договір довічного утримання, відповідно до умов якого до ОСОБА_2 перейшло право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 , а 1/3 частиною зазначеної квартири він продовжував і продовжує більше 10 років безтитульно, але добросовісно, відкрито і безперервно володіти, самостійно сплачує за комунальні послуги, здійснює догляд за квартирою, проводить поточний та капітальний ремонт. Інші особи не заявляють вимог щодо повернення вказаного нерухомого майна, хоча відповідач ОСОБА_3 , прийнявши спадщину у передбачений законом спосіб після матері ОСОБА_10 , мала прийняти у власність зазначену частину спірної квартири, яка входила до спадкової маси, однак право власності не оформлювала. При цьому визнання права власності за набувальною давністю на спірне майно в даному випадку не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, враховуючи в тому числі факт належності на праві власності 2/3 частин зазначеної квартири ОСОБА_2 . Отже, суд приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку набувальної давності, оскільки даний спосіб набуття права власності можна віднести до первісного, через те, що права набувача не ґрунтуються на попередній власності, а залежать тільки від сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого, безперервного володіння майном як своїм, таким чином позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.1-18, 76-82, 95, 141, 228, 229, 235, 244, 245, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 16, 328, 335, 344, 345 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину квартири в порядку набувальної давності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку набувальної давності.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через Жовтневий районний суд м. Харкова до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України, запис №152, документ №002072406, РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , проживає за адресою: АДРЕСА_6 ;

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , останнє відоме місце проживання : АДРЕСА_7 .

Суддя Н.В. Баркова