Справа №613/444/19 Провадження № 2/613/287/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2019 року Богодухівський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Шалімова Д.В.,

за участю секретаря Герасимюк Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Богодухові цивільну справу №613/444/19, пров. № 2/613/ АДРЕСА_1 за позовом ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Богодухівська міська рада Харківської області, про виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення,-

В С Т А НО В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Богодухівська міська рада, про виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення, в якому після уточнення просить: виселити ОСОБА_3 з належного їй будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та зняти його з реєстрації місця проживання у цьому будинку.

Свої вимоги мотивує тим, що на підставі договору дарування від 25 липня 2018 року №523, вона є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 . Разом з нею у даному будинку зареєстровані та проживають: син ОСОБА_4 , донька ОСОБА_5 , бабуся ОСОБА_6 , та дядько ОСОБА_3 Проживання в одному будинку з дядьком, відповідачем по справі стало нестерпним, оскільки останній веде антигромадський спосіб життя, іноді зловживає спиртними напоями , влаштовує сварки, свідками яких часто стають неповнолітні діти, псує майно, висловлюється нецензурною лайкою та принизливими словами. 18 червня 2018 року відповідач вчинив сварку з позивачем, погрожував фізичною розправою, внаслідок чого вона змушена була звернутися до правоохоронних органів. Крім того, відповідач постійно принижує свою матір ОСОБА_6 , не надає їй гроші на лікування та обстеження. В утриманні будинку, проведенні ремонту, сплаті комунальних послуг він участі не приймає, хоча має таку можливість, оскільки працює офіційно. Позивач неодноразово просила ОСОБА_3 залишити будинок добровільно та знятися з реєстрації, але останній відмовляється мотивуючи тим, що йому немає де проживати, хоча має у власності будинок за адресою: АДРЕСА_3 . Внаслідок виселення ОСОБА_3 з житлового будинку, його права нічим порушені не будуть.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, пояснила, що вона проживає та зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 . За цією ж адресою зареєстровані її двоє неповнолітніх дітей, її бабуся ОСОБА_6 та дядько ОСОБА_3 , відповідач по справі. У червні 2018 року бабуся подарувала їй вищевказаний будинок, при цьому зазначила, що до цього будинок по 1/3 належав бабусі, її батьку ОСОБА_7 , який проживає в цьому ж дворі, але в окремому будинку, та її дядьку, відповідачу по справі, проте на даний час вона є власницею всього будинку. У будинку проживає вона з дітьми та чоловіком, її бабуся за якою вона доглядає та продовжує проживати відповідач по справі. Зазначила, що вони з відповідачем не ведуть спільного господарства, він не сплачує комунальні послуги, не підтримує будинок. Коли ОСОБА_3 дізнався, що будинок було їй подаровано, то почав обвинувачувати у шахрайстві та викраденні документів. Після цього між ними постійно стали виникати сварки , свідками яких є неповнолітні діти, він виражається нецензурною лайкою, лізе битися у зв`язку з чим вона змушена викликати поліцію . На даний час стосунки стали нестерпними, що змусило її звернутися до суду з даним позовом. Не заперечувала, що на момент укладення договору дарування відповідач проживав у даному будинку, та їй було відомо, що він там зареєстрований.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги своєї довірительки підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні проти позову заперечив пояснив, що у вищевказаному будинку від народився та виріс, цей будинок належав його батькам та йому. Після армії він повернувся до будинку де проживав зі своєю дружиною та дітьми. Протягом всього часу проживання в будинку він його ремонтував, підтримував у належному стані, добудував гараж, кухню, ванну, провів у будинок газ, воду, зробив водяне опалення у будинку. У 2016 році до його матері, ОСОБА_6 , звернулася ОСОБА_1 , яка є її онукою, з проханням пожити деякий час у будинку, оскільки у них виникли труднощі з житлом. На той час відповідач був власником 1/3 частини будинку, та оскільки це була його племінниця він погодився. Проте відразу почалися непорозуміння з побутових питань, на грунті чого між ними почали виникати сварки. Про те, що у будинку зареєстровані ОСОБА_8 та її неповнолітні діти, він дізнався коли у 2016 році оформляв документи на субсидію. Після цього йому ніхто ніяких пояснень з приводу будинку не давав та будь яких документів він не бачив. На його запитання мати ОСОБА_6 , відповідала, що будинок належить їй. Зазначив, що всі обвинувачення позивача є безпідставними та наклепом на нього. Вказав, що дійсно вона тричі викликала поліцію, але викладені нею факти не підтверджувалися. Підтвердив, що між ними дійсно виникають сварки, але їх ініціатором завжди є позивач, він ніколи її не бив, лише стримував, коли вона лізла до нього битися. Також зазначив, що 1/3 частина будинку належала йому, але у 2018 році до нього звернувся рідний брат - батько позивачки, та попросив переписати свою частину на маму, щоб лише вона була власницею будинку, він погодився на це, а потім дізнався, що мама подарувала і свою частину і його, ОСОБА_1 , також брат подарував їй свою частину. Наголосив, що він має намір звертатися до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним. Не заперечував, що у ОСОБА_9 йому належить будинок, але зазначив, що він зовсім маленький, та не придатний для проживання, він використовує його як дачу, у нього там вулики з бджолами, оскільки вдома він не міг їх тримати, у будинку лише зберігає інвентар та там зимують бджоли.

Представник Богодухівської міської ради у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, проти задоволення позову не заперечував.

Суд, вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи вважає, що позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Богодухівська міська рада, про виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення, задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1 ) керує ходом судового процесу; 2 ) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення згоди між сторонами; 3 ) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4 ) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5 ) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно копії паспорта серії НОМЕР_1 виданого Богодухівським РВ УМВС України в Харківській області 14 жовтня 2002 року, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 22 вересня 2015 року.

Відповідно до довідки Богодухівської міської ради №980 від 25 березня 2019 року ОСОБА_1 , 1981 року народження, остання проживає в. АДРЕСА_2 та має склад сім`ї: син ОСОБА_4 , 2003 року народження, дочка ОСОБА_5 2015 року народження, бабуся ОСОБА_6 , 1933 року народження, дядько ОСОБА_3 , 1962 року народження.

Згідно копії паспорта серії НОМЕР_2 , виданого Богодухівським РВ УМВС України в Харківській області 05 квітня 2000 року, ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 24 грудня 1982 року.

Відповідно до копії договору дарування житлового будинку від 25 липня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Богодухівського районного нотаріального округу Харківської області, ОСОБА_6 подарувала онуці ОСОБА_1 житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25 липня 2018 року, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 25 липня 2018 року, належить ОСОБА_1 .

Згідно виробничої характеристики, наданої БЕМЗ філії ДНВП « Об`єднання комунар», №132-15/164 від 16 червня 2019 року , ОСОБА_3 працює на заводі з 2007 року, за період роботи зарекомендував себе як добросовісний, старанний, знаючий свою справу спеціаліст, користується авторитетом у колективі.

Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 26 червня 2019 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів.

Згідно довідки Богодухівського ВП ГУ НП у Харківській області №3195/113/71/01-2011 від 05.07.2019, ОСОБА_1 , 1981 року народження, яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , зверталася до Богодухівського ВП ГУ НП у Харківській області 18 червня 2019 року з приводу сварки з ОСОБА_3 1962 року народження.

Відповідно до довідки ОСОБА_10 Микитівської сільської ради №02-21/254 від 05.07.2019, сільською радою посвідчений заповіт від імені ОСОБА_11 26 вересня 2013 року за реєстром №123.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до положень ст. 47 Конституції України, а також ст. 9 ЖК України, кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч. 1 ст. 108 Житлового кодексу УРСР, із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Частиною 1 ст. 116 Житлового кодексу УРСР, передбачено, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

При вирішення питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла, суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

Відповідно до ст. 156 Житлового кодексу УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб

Однією з основоположних засад цивільного законодавства, згідно п.6 ст. 3 ЦК України, є добросовісність. Тобто дії учасників цивільних правовідносин повинні відповідати певним стандартам поведінки, бути чесними, відкритими, мати повагу до інтересів іншої сторони договору або іншого правовідношення.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У рішенні ЄСПЛ від 17.05.2018 у справі « Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно з законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування . Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування . Така ж позиція викладена і в рішенні ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі « Кривіцька та Кривіцький проти України».

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Зробивши висновок про принципи застосування ст.. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи без надання іншого житлового приміщення можливе лише якщо таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та право на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на предмет пропорційності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові у справі 569/4373/16-ц від 21 серпня 2019 року, вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Виселення ОСОБА_3 в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення останнього права на житло. При цьому, суд враховує, що відповідач проживає у даному будинку з народження, постійно в ньому зареєстрований, окрім періоду коли служив у лавах Армії, весь час підтримував будинок, здійснював добудови та покращення умов, був власником 1/3 частини будинку, проте подарувавши свою частину матері, бабусі позивача, залишився користувачем спірного будинку. Крім того, як зазначає позивач у відповідача є будинок у селі і він може там проживати, але на даний час ОСОБА_3 офіційно працює на підприємстві, що знаходиться у м. Богодухові, за місцем роботи характеризується позитивно, є особою перед пенсійного віку, тому знайти роботу у зв`язку із зміною місця проживання буде складно, що позбавить його засобів до існування. Крім того, як було зазначено у судовому засідання відповідачем, будинок у селі використовується ним, як дача та він не придатний для постійного проживання

Суд вважає, що та обставина, що позивач є власником житлового будинку, сама по собі не є підставою для виселення відповідача з даного будинку. Крім того, суд не приймає до уваги, посилання позивача на те що, відповідач не є членом її сім`ї, оскільки хоча він і не є членом її сім`ї, але є її рідним дядьком, і з урахуванням принципу добросовісності вона повинна відноситися з повагою до його інтересів.

Крім того, позивач набуваючи право власності на житло на підставі договору дарування , знала про проживання у ньому відповідача, та те, що останній зареєстрований у даному будинку, але не виявила розумної дбайливості про інтереси відповідача, не з`ясувала, чи відмовляється він від свого права користування жилим приміщенням

Суд, не приймає до уваги посилання позивачки стосовно виселення ОСОБА_3 з будинку на підставі ст. 116 Житлового кодексу УРСР, оскільки нею не надано доказів систематичного руйнування чи псування відповідачем житлового приміщення, або використання його не за призначенням, або факту триваючої антисуспільної поведінки, створення неможливих для інших умов проживання у спірному будинку після вжиття до нього заходів запобігання чи громадського впливу.

Як було зазначено у судовому засіданні сторонами, дійсно між ними виникають суперечки, у зв`язку з чим позивач зверталася до поліції, але згідно відповіді Богодухівського ВП ГУНП в Харківській області таке звернення було одне, надійшло воно від ОСОБА_1 з приводу її сварки з ОСОБА_3 .

Крім того, відповідно до заяви жителів вулиці Третяківська м. Богодухів, що міститься в матеріалах справи, останні позитивно характеризують ОСОБА_3 , зазначають, що він є порядною та скромною людиною, не вживає спиртних напоїв, доброзичливо відноситься до всіх сусідів, часто допомагає їм по господарству, особливо людям похилого віку.

Також суд відмовляє у зобов`язані зняти ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки вирішення даного питання не входить до компетенції суду, тому суд не може перебирати на себе обов`язки іншого органа.

Судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

У відповідності до частини 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до пункту 4 частини 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобовязані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

У ч.ч. 1, 2, 8 ст. 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Таким чином, оскільки позивач, на виконання свого процесуального обов`язку не надала належних і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, а саме не надано доказів систематичного руйнування чи псування відповідачем житлового приміщення, використання його не за призначенням, не доведено факту триваючої антисуспільної поведінки, створення неможливих для інших умов проживання у спірному будинку.

Враховуючи вказані обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову в частині виселення ОСОБА_3 з будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та зняті його з реєстрації місця проживання у цьому будинку, тому відмовляє і у стягненні судового збору з відповідача.

Керуючись с. 47 Конституції України, ст. ст. 3, 319, 383, 391 Цивільного кодексу України, ст.. ст.. 108, 116, Житлового Кодексу УРСР, ст. 8 , ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 5, 10-13, 43, 60, 76, 83, 141, 259, 263-265, 354, 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд , -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Богодухівська міська рада Харківської області, про виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Харківського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Повний текст рішення виготовлено 11 листопада 2019 року .

СУДДЯ: