Справа № 333/981/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.11.2019 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Ярошенко А.Г.,

за участю секретаря Мінаєвої В.В.

позивача ОСОБА_1

представник позивача ОСОБА_2

представника відповідачів ОСОБА_3

відповідачі ОСОБА_4

ОСОБА_5

розглянувши цивільну справу у судовому засіданні за позовною заявою ОСОБА_1 , ( АДРЕСА_1 ) ОСОБА_6 , ( АДРЕСА_1 ) ОСОБА_7 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_5 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 , про виселення та позовною заявою третьої особи ОСОБА_8 до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_6 ( АДРЕСА_1 ) про виселення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , ОСОБА_7 просять виселити відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_4 обґрунтовуючи свій позов наступним: Сторони по справі зареєстровані та проживають у двохкімнатній квартирі АДРЕСА_3 , житловою площею 25.3 кв. м. Квартира перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Запоріжжя.

Одну кімнату в квартирі займають позивачі, іншу - відповідачі. Для позивачів вказана квартира є єдиним житлом, іншого об`єкта нерухомості не зареєстровано за жодним з позивачів. Відповідачам на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_4 , що підтверджується Інформаційною довідкою з державного реєстру прав власності на нерухоме майно від 21.09.2015 року.

Звернутися позивачів до суду змусили конфліктні, неприязні відносини з відповідачами, які не можливо усунути в позасудовому порядку. Причиною цього є те, що відповідачі постійно влаштовують сварки, спричиняють тілесні ушкодження, постійно провокують конфліктні ситуації. Протягом останніх чотирьох років, поведінка відповідачів змушувала позивачів звертатися до правоохоронних органів, а саме:

22.11.2013 року було подано заяву до Комунарського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області про вчинення кримінального правопорушення, в якому повідомлялося про вчинення злочину, а саме про те, що ОСОБА_5 , 1979 р.н., створює постійні конфлікти, вчиняє бійки, погрожує фізичною розправою.

22.06.2013 року було подано заяву до Комунарського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області про вчинення кримінального правопорушення, в якому повідомлялося про вчинення злочину, а саме про те, що ОСОБА_5 , 1979 р.н., створює постійні конфлікти, вчиняє бійки, погрожує фізичною розправою.

Також подібні звернення з боку позивачів були подані до Комунарського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області 04.07.2014 року, 07.10.2014 року, 07.03.2016 року, 04.09.2016 року, 27.01.2017 року.

Висновки про результати розгляду цих звернень є у матеріалах цивільної справи.

Правоохоронними органами неодноразово проводилися заходи запобігання протиправної поведінки а саме - профілактичні бесіди на тему недопустимості насильства, Однак вказані заходи не мали ніяких наслідків, відповідачі в подальшому продовжують створювати неможливі умови для проживання позивачів у квартирі. Таким чином позивачі були змушені звернутися до суду за захистом своїх порушених прав в порядку ст. 116 ЖК України.

Третя особа за первісним позовом ОСОБА_8 подала позовну заяву до позивачів за первісним позовом - ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про виселення. Свої позовні вимоги обґрунтувала наступним. ОСОБА_8 є рідною матір`ю ОСОБА_5 та бабусею ОСОБА_4 які у справі є відповідачами, з якими вона спільно проживає за адресою АДРЕСА_5 і отримує за цією адресою соціальну допомогу як переселенка. Предметом розгляду справи у суді є виселення саме її доньки і онука за позовною заявою її рідного брата ОСОБА_1 . Таким чином, порушуються і її права, так як, якщо вони будуть виселені то вона буде позбавлена права там проживати і отримувати соціальну допомогу, як переселенка.

ОСОБА_8 мати ОСОБА_5 має статус переселенця, де зараз отримує державну допомогу і має постійне право на проживання. З 2014р проживає разом зі своєю донькою та онуком за адресою АДРЕСА_5 .

Відповідачі, а саме ОСОБА_1 , ОСОБА_6 протягом тривалого часу здійснюють протиправні дії, щодо її доньки та її онука, а також вже і відносно неї, наносили тілесні ушкодження, виганяли з житлового приміщення, змушуючи проживати у своїх друзів. До них застосовувалися попереджувальні заходи правоохоронними органами, але це не призвело до зміни їх поведінки на краще.

15.09.2017року ОСОБА_1 , ОСОБА_6 скориставшись коли в будинку знаходилася сама ОСОБА_5 , накинулися на неї, і нанесли їй численні тілесні ушкодження і погрожуючи подальшою фізичною розправою змусили покинути житлове приміщення. ОСОБА_5 потрапила у лікарню і проходила курс лікування, що підтверджується епікризом № 2820. Подана заява до органів поліції про відкриття кримінального провадження. Протягом місяця ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 у ОСОБА_10 не могли потрапити до свого житлового приміщення за адресою АДРЕСА_5 , так як здійснювалися погрози з боку відповідачів.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник вимоги позовної заяви підтримав повністю, просить позов задовольнити. Проти задоволення позову третьої особи ОСОБА_8 заперечував посилаючись на те, що не має жодного доказу в підтвердження викладених у її позовній заяві обставин. Крім того вважає що її права не порушені взагалі.

Позивачі ОСОБА_6 , ОСОБА_7 позов підтримали та просили суд розглянути позов за їх відсутністю

Відповідачі та їх представник позов ОСОБА_1 , ОСОБА_6 ОСОБА_7 не визнали, вважають, що позивачем не наведено жодних належних та достовірних доказів на підтвердження своїх вимог.

Під час судового засідання були допитані свідки, які дали наступні покази.

Свідок ОСОБА_11 пояснила, що вона є сусідкою сторін по справі. Їй відомо, що ОСОБА_6 постійно влаштовує бійки та скандали за місцем проживання сторін. Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 після конфліктів вимушені тимчасово у неї проживати. Всі викладені факти вона знає зі слів відповідачів, особисто вона не бачила як сварилися сторони по справі.

Свідок ОСОБА_12 пояснила, що вона проживає по сусідству зі сторонами конфлікту. Причину їх неприязних відносин вона повідомити не може. Під час сварок дуже часто приїжджає поліція.

Свідок ОСОБА_13 дав аналогічні пояснення аналогічні поясненням свідка ОСОБА_12 та зазначив, що про причину конфліктів він не знає.

Свідок ОСОБА_14 пояснив, що є знайомим ОСОБА_4 його слів знає, що у місці його мешкання виникають постійні конфлікти з позивачами за первісним позовом. Одного разу він був свідком як ОСОБА_4 не пустили додому і він телефонував йому, щоб він під`їхав допоміг. Коли він під`їхав побачив виламані двері на дворі. Пізніше с також під`їхала поліція. Також повідомив що під час конфлікту у нього намагалися вибити мобільний телефон оскільки він здійснював відеозапис.

Свідок ОСОБА_15 дав аналогічні пояснення поясненням ОСОБА_14 крім того пояснив, що має також в наявності відеоматеріали одного з конфліктів.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Як встановлено судом між сторонами по справі внаслідок неприязних відносин вже тривалий час відбуваються сварки та конфліктні ситуації. Зазначені обставини підтверджені численними зверненнями до органів поліції та соціальних служб з обох сторін, які є в матеріалах справи. На думку суду саме неприязні відносини є єдиною підставою для звернення до суду з відповідними позовами. Суду сторонами не надано доказів систематичного руйнування та псування житлового приміщення або використання його не за призначенням, що є підставою для виселення передбаченою в вимогах ст. 116 ЖК України

Відповідно до пункту 17 постанови Пленуму ВСУ від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, тощо.

Отже Верховним Судом роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України потрібно враховувати порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що допущені відповідачем в інших правовідносинах та не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням. Однак жодна із сторін не довела суду на не надала доказів, що виниклі неприязні відносини стосуються саме порушення правил співжиття у сфері житлових відносин, чи мали ці порушення відношення до користування спірним жилим приміщенням.

Крім того, події викладені сторонами про виниклі неприязні відносини, що стали підставою звернення з позовом, були зафіксовані правоохоронними органами 10.10.2005 року, 21.04.2013 року, 04.10.2013 року, 27.11.2013 року, 22.06.2014 року, 04.07.2014 року, 07.10.2014 року, 07.03.2016 року 04.09.2016 року, 27.01.2017 року після перевірки яких встановлено порушення громадського порядку в наслідок виниклих конфліктів між сторонами однак в жодному з матеріалів перевірки не зазначено, що причиною конфлікту є саме житлові відносини між сторін по справі. Окрім цього, 31.10.2017 року винесено постанову Комунарським районим судом відносно ОСОБА_1 за частиною 1 ст. 173 -2 відносно ОСОБА_4 однак підстава даної конфлікту також не визначена, як така що відноситься до житлових правовідносин. Отже, докази про обставин систематичного порушення сторонами відносно один до одного правил співжиття, а також вжиття щодо будь-кого з них заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів, після вказаних у позовних заявах конфліктних ситуаціях сторони суду не надали. Дані обставини також випливають з пояснень свідків, які вказали, що їм не відомо причину конфліктів.

Наслідки конфліктної ситуації, а саме = відключення постачання газу суд розцінює також як загальну відповідальність сторін. Оскільки відключення від системи газопостачання відбулося в результаті взаємної несплати сторонами коштів за надану послугу.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що сторонами не надано суду будь-яких доказів, підтверджуючих свої вимоги, викладені в позовних заявах, суд вважає, що позовна заява ОСОБА_1 ОСОБА_6 ОСОБА_7 до ОСОБА_5 ОСОБА_4 про виселення не підлягає задоволенню з вище викладених підстав.

Позовна заява третьої особи ОСОБА_8 також є не обґрунтованою та задоволенню не підлягає з вище викладених підстав.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що ЦПК України встановлено процедуру визнання судом доказів наданих сторонами по справі належними та допустимими, що відповідає практиці Європейського суду з якої випливає, що конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (Рішення Суду «Артіко проти Італії» (Artico c. Italie) від 13 травня 1980).

Крім того, цивільним процесуальним законом забезпечена рівність, змагальність сторін та можливість реалізувати свої процесуальні права в наданні доказів в межах та в кількості, які на думку сторін можуть підтвердити або спростувати викладені у справі обставини, реалізовувати право надання сторонам правової допомоги та інші права передбачені законом. Однак саме суд оцінює докази та керуючись діючими нормативно правовими актами України виносить відповідне рішення право на оскарження якого надано сторонам по справі.

Тому, розглядаючи дану справу слід зазначити та звернути увагу сторін на неприпустимість у подальшому вирішення виниклих між сторонами правовідносин шляхом конфліктів та неприязних особистих стосунків, які виникли в наслідок невідомих суду обставин які не пов`язанні з житловими відносинами. Тому в даному випадку конфлікт між сторонами із застосуванням подібних засобів шляхом виселення один одного з помешкання де вони проживають не вирішить виниклих між ними конфліктних ситуацій. Тому користуючись своїми конституційними правами передбаченими ст. 55 Конституції України кожна із сторін повинна здійснювати свій захист керуючись нормами моралі в передбачений законом порядок.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки судом відмовлено у задоволенні первісного позову та у задоволенні позову третьої особи судовий збір покладається на кожного із позивача та стягненню не підлягає.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Тому, оскільки судом відмовлено у задоволенні позову третьої особи витрати за надано правову допомогу не можуть бути стягнуті з відповідача ОСОБА_1 .

На підставі викладеного, керуючись ст. 55 Конституції України, Керуючись ст. ст. 3, 12, 13, 76, 78, 79, 80, 81, 141 ЦПК України, ст. 116 ЖК України постанови Пленуму ВСУ від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , ( АДРЕСА_1 ) ОСОБА_6 , ( АДРЕСА_1 ) ОСОБА_7 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_5 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 ) про виселення відмовити.

У задоволенні позовної заяви третьої особи ОСОБА_8 до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_6 ( АДРЕСА_1 ) про виселення відмовити.

Повний текст рішення виготовлено 13.11.2019 року.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції може бути подана протягом 30 днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду через Комунарський районний суд м. Запоріжжя.

Суддя Комунарського районного

суду м. Запоріжжя: А.Г.Ярошенко