Провадження № 2/235/1346/19
Справа № 235/3605/19
1 листопада 2019 року м. Покровськ
Красноармійський міськрайонний суд Донецької області
у складі: головуючого - судді Назаренко Г.В.
за участю секретаря Полуянчик В.В.
позивача ОСОБА_1
представника позивача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особистою приватною власністю дружини, -
В травні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що є власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та знаходиться в її власності на підставі договору купівлі-продажу від 10 березня 1992 року, посвідченого Красноармійською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 642.
5 жовтня 1974 року вона уклала шлюб з ОСОБА_3 , який зареєстрований міським відділом ЗАГС міста Красноармійська Донецької області. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 28 лютого 2019 року шлюб між ними розірвано.
Відповідач не мешкає у вищевказаній квартирі з початку 1995 року, а з 16 липня 2008 року знаходиться в місцях позбавлення волі за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.
4 серпня 1972 року вона була прийнята до Динасового заводу ім. Дзержинського в місті Красноармійськ. Від підприємства отримала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 для проживання. дана квартира була придбана у Динасового заводу ім. Дзержинського в місті Красноармійськ за 4434 рубля. Вона внесла власні кошти на розрахунковий рахунок № НОМЕР_1 Динасового заводу ім. Дзержинсього в місті Красноармійськ у сумі 2217 рублів, а решту суми 2217 рублів взяв на себе збитки Динасовій завод ім. Дзержинського в місті Красноармійськ, про що вказано в договорі купівлі-продажу від 10.03.1992 року.
Підтвердженням того, що кошти в розмірі 2217 рублів були її особистими коштами, свідчить розписка від 11.03.1992 року, згідно якого взяла в борг 3000 рублів у своєї сусідки - ОСОБА_4 . Вона повернула їй всі гроші особисто, про що свідчить наявність у неї оригіналу розписки. Грошові кошти нею були передані в рахунок боргу також були її особистими коштами, оскільки вона продала свої коштовності та інші речі, які були подаровані на день народження та інші свята її батьками та родичами за декілька років. Відповідач жодної копійки на придбання цієї квартири не надав. Вищевказана квартира не придбана нею та відповідачем за спільні кошти, всі кошти були її особистим майном.
Таким чином, позивач вважала, що спірна квартира не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки вона її придбала за особисті кошти, а частина коштів була сплачена підприємством, на якому вона працювала, що фактично є даром.
Відповідач не визнає дану житлову квартиру її особистою приватною власністю, не бажає знятися з реєстраційного обліку місця проживання, жодних витрат на оплату комунальних послуг не несе. На даний час її право особистої приватної власності обґрунтовано не визнається відповідачем та іншими особами.
На підставі наведеного, просила визнати її особистою приватною власністю житлову квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.2-5).
В судовому засіданні позивач та її представник ОСОБА_2 підтримали позов, просили його задовольнити, не заперечували проти заочного розгляду справи.
Відповідач про дату, час і місце судового розгляду повідомлений належним чином, в судове засідання не з`явився, не повідомив про причини неявки, відзив не подав.
Згідно ст.280 ЦПК України по справі ухвалено заочне рішення на підставі наявних в ній доказів.
Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, суд вважає, що в позові необхідно відмовити з наступних підстав.
Судом встановлені такі фактичні обставини та відповідна суть спірних правовідносин.
Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 5 жовтня 1974 року по 2 квітня 2019 року (а.с.9, 10).
З 15.08.1972р. по 29.06.1993р. ОСОБА_1 працювала в Динасовому заводі ім. Дзержинського (а.с.11-14).
Відповідно договору купівлі-продажу, укладеному 10 березня 1992 року між Динасовим заводом ім. Дзержинського в м. Красноармійську та ОСОБА_1 , ОСОБА_1 є власником трикімнатної квартири загальною площею 54,5 кв.м, в тому числі жилою 39,1 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , яка становить 1/1000 частин багатоквартирного будинку. Договір купівлі-продажу зареєстрований в Красноармійському БТІ 13 березня 1992 року в реєстровій книзі № 8 за реєстровим № 18 сторінка 37 (а.с.16, 17).
Згідно п.2 цього договору зазначена квартира продана на 4 464 рубля, з яких покупець внесла на розрахунковий рахунок динасового заводу 2 217 рублів до підписання цього договору, а залишок суми - 2 217 рублів взяв себе на збитки динасовий завод.
Згідно копії розписки 11 березня 1992 року ОСОБА_1 взяла в борг у ОСОБА_4 грошові кошти на придбання квартири в сумі 3 000 рублів, які зобов`язалась повернути в строк до 20 грудня 1992 року (а.с.15).
Стаття 58 Конституції України 1996 року закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.
Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.
Принцип незворотності дії в часі поширюється також на Конституцію, яка є Основним Законом держави (Преамбула Конституції України).
Виняток з цього принципу допускається лише у випадках, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи (частина перга статті 58 Конституції України).
Про це неодноразово зазначав у своїх рішеннях Конституційний суд України (від 13.05.1997 № 1-зп/1997, від 09.02.1999 № 1-рп/1999, від 05.04.2001 № 3-рп/2001, від 02.07.2002 № 13-рп/2002, від 26.01.2011 № 1-рп/2011).
Законом України від 10 січня 2002 року за № 2947-111 було прийнято Сімейний кодекс України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто 1 січня 2004 року.
З вступом в дію Сімейного кодексу України визнано таким, що втратив чинність, Кодекс про шлюб та сім`ю України, крім розділу У «Акти громадянського стану», який зберіг свою чинність у частині, що не суперечив цьому Кодексу, до прийняття спеціального закону, Закону УРСР від 20.06.1969р. «Про затвердження Кодексу про шлюб та сім`ю Української РСР», Указ Президії Верховної Ради української РСР від 29.12.1969р. «Про порядок введення в дію Кодексу про шлюб та сім`ю Української РСР».
Враховуючи принцип незворотності дії в часі нормативно-правових актів, суд вважає, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин положення Кодексу про шлюб та сім`ю Української РСР 1969р.
Згідно ст.22 КпШС УРСР 1969р. майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Відповідно до ст.24 КпШС УРСР 1969р. майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.
Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовносте та предметів розкоші.
Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.
Положеннями ст.25 КпШС УРСР 1969р. передбачено, що якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнано судом спільною сумісною власністю подружжя.
Отже, КпШС УРСР 1969р. було передбачено два режими майна подружжя: спільна сумісна власність подружжя та роздільне майно подружжя. Такого режиму майна як майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, КпШС УРСР 1969р. не передбачав.
Оскільки квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , була нажита подружжям за час їх шлюбу, а інше сторонами не доведено, суд вважає, що на неї поширюється режим спільної сумісної власності подружжя.
На підставі наведеного, суд приходить до висновку про те, що права позивача не були порушені відповідачем і не підлягають судовому захисту, тобто в позові необхідно відмовити.
Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в позові понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору підлягають покладенню на неї (а.с.1).
Відповідно до ст.58 Конституції України, ст.ст.22, 24, 25 КпШС УРСР 1969р., керуючись ст.ст.4, 19, 81, 141, 263-265, 281 ЦПК України, суд, -
В позові ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) про визнання особистою приватною власністю дружини відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, повністю або частково до Донецького апеляційного суду через Красноармійський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Заочне рішення може бути переглянуте Красноармійським міськрайонним судом Донецької області за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Вступна та резолютивна частини рішення проголошені у судовому засіданні 1 листопада 2019 року. Повне рішення складене 11 листопада 2019 року.

Суддя Г.В. Назаренко