Постанова

Іменем України

30 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 522/20835/16-ц

провадження № 61-1254св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач: публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», в особі Одеської обласної дирекції публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Таранська Аліна Миколаївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси, у складі судді Нікітіної С. Й., від 15 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області, у складі колегії суддів: Гірняк Л. А., Цюри Т. В.,Сегеди С. М., від 30 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі -

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»), в особі Одеської обласної дирекції публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі -

ООД ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»), ОСОБА_2 про витребування нежилих приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 653,6 кв. м, визнання недійсним договору іпотеки

від 29 вересня 2006 року, укладеного між ОСОБА_3 та акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», скасування записів про заборону та іпотеку.

Позовна заява мотивована тим, що нежилі приміщення, загальною площею 653,6 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , належать йому на праві власності та вибули з його володіння поза його волею.

25 січня 2006 року між ним та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу зазначених приміщень.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27 березня

2006 року вказаний договір купівлі-продажу визнано недійсним та визнано за ОСОБА_4 і ОСОБА_5 право власності на спірне майно в рівних частках.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 22 серпня 2006 року заочне рішення цього ж суду від 27 березня 2006 року було скасоване.

За договором купівлі-продажу від 29 вересня 2006 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 продали, а ОСОБА_2 купила спірні приміщення та в цей же день 29 вересня 2006 року між ОСОБА_2 та акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» був укладений договір іпотеки

від 29 вересня 2006 року (на виконання умов кредитного договору

№ 014/03-5/06-518 від 04 вересня 2006 року щодо видачі кредиту в сумі 240 000 доларів США), відповідно до умов якого іпотекодавець передав, а іпотекодержатель прийняв в іпотеку спірні приміщення.

В подальшому заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси

від 29 жовтня 2007 року договір купівлі-продажу від 25 січня 2006 року нежитлових приміщення, що знаходяться за адресою:

АДРЕСА_1 , загальною площею 653, 6 кв.м, визнано дійсним.

Посилаючись на зазначені обставини, просив витребувати на його користь у ОСОБА_2 нежилі приміщення, що знаходяться за адресою:

АДРЕСА_1 , загальною площею 653, 6 кв.м; визнати недійсним договір іпотеки, укладений 29 вересня 2006 року між ОСОБА_2 та акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А. М., та зареєстрований за № 19772; скасувати запис про державну реєстрацію іпотеки (реєстраційний номер обтяження 3813156) та скасувати заборону на нерухоме майно (реєстраційний номер обтяження 3811201) на зазначені нежитлові приміщення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м Одеси від 15 червня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Витребувано у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 нежилі приміщення, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 653,6 кв.м.

Скасовано запис про державну реєстрацію іпотеки, реєстраційний номер обтяження 3813156 та заборону на нерухоме майно, реєстраційний номер обтяження 3811201, щодо вказаних нежилих приміщень.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що власник може захистити порушене право із застосуванням способу захисту, передбаченого пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України, у тому числі у випадках, зазначених у статті 388 ЦК України, за позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння.

Оскільки ОСОБА_2 не є власником спірного майна, вона позбавлена права бути іпотекодавцем, а отже записи про державну реєстрацію іпотеки та заборона на нерухоме майно обмежують право власності ОСОБА_1 , у зв`язку із чим такі записи підлягають скасуванню.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог щодо визнання недійсним договору іпотеки від 29 вересня 2006 року, судом враховано, що

ОСОБА_1 у вересні 2012 року вже звертався до Приморського районного суду м. Одеси із позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_2 про визнання недійсним того ж договору іпотеки та рішенням апеляційного суду Одеської області від 02 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 18 червня 2014 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», в особі

ООД ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», відхилено, а заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 червня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд виходив із того, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами, та вірно застосовано норми матеріального права.

Колегією суддів враховано, що позивачем вичерпано всі можливі заходи для поновлення порушеного права, а тому скасування записів про реєстрацію іпотеки та заборони відновлює його порушені права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позову ОСОБА_1

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 03 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і витребувано матеріали цивільної справи № 522/2083/16-ц з місцевого суду.

20 червня 2019 року справу № 522/2083/16-ц на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду передано судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 21 жовтня 2019 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів попередніх інстанцій є помилковими, суперечливим і взаємовиключним за своїм змістом.

Реєстрація запису про державну реєстрацію іпотеки, а також реєстрація заборони на нерухоме майно здійснюється на підставі договору іпотеки мають похідний характер від відповідного договору, і в даному випадку скасування записів та заборони на спірній об`єкт нерухомого майна є безпідставним.

Оскільки договір іпотеки є дійсним та не настав жоден юридичний факт, який може бути підставою припинення іпотеки, скасування записів про іпотеку та заборону на нерухоме майно є таким, що не відповідає чинному законодавству та суттєво порушує права та законні інтереси банку.

Судами першої та апеляційної інстанції не були вивчені та не надана належна правова оцінка обставинам набуття права власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , правовий статус спірного об`єкта нерухомості на час прийняття відповідних судових рішень, що призвело до невірного застосування норм матеріального права.

Відсутні будь-які судові рішення про припинення права власності

ОСОБА_2 на спірний об`єкт нерухомості, у тому числі і шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між нею та ОСОБА_4 і ОСОБА_5

Учасниками справи відзив (заперечення) на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що нежитлові приміщення, які знаходяться за адресою:

АДРЕСА_1 , загальною площею 653,6 кв.м, є власністю ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 25 січня 2006 року, укладеного з ОСОБА_4 , посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Комісаровою С.О., зареєстрованим в реєстрі за № 296 .

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27 березня

2006 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі продажу недійсним та визнання права власності, третя особа - ОСОБА_5 визнано недійсним договір купівлі-продажу

від 25 січня 2006 року та визнано за ОСОБА_4 і ОСОБА_5 право власності на спірне майно в рівних частках.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 22 серпня 2006 року вказане заочне рішення скасоване.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 18 липня 2007 року справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі продажу недійсним та визнання права власності, третя особа - ОСОБА_5 передано на розгляд до Приморського районного суду

м. Одеси.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 жовтня

2007 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі продажу недійсним та визнання права власності, третя особа - ОСОБА_5 та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності, третя особі - ОСОБА_5 , визнано дійсним договір купівлі-продажу від 25 січня 2006 року нежитлових приміщення, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 653.6 кв. м.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 29 вересня 2006 року

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 продали, а ОСОБА_2 купила нежитлові приміщення, що знаходяться за адресою:

АДРЕСА_1 , загальною площею 653,6 кв. м.

29 вересня 2006 року між ОСОБА_2 та акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» укладений договір іпотеки (на виконання умов кредитного договору N 014/03-5/06-518 від 04 вересня 2009 року на суму 240 000 дoларів США), відповідно до якого іпотекодавець передав, а іпотекодержатель прийняв в іпотеку нежилі приміщення. що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 653,6 кв. м.

10 вересня 2012 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»,

ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору іпотеки від 29 вересня 2006 року.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2013 року в справі № 1522/21787/12 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені в повному обсязі.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 02 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 18 червня 2014 року, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2013 року скасоване та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . При цьому, судом апеляційної інстанції зазначено, що позивачем обраний неправильний спосіб захисту порушених прав, однак це не позбавляє його права повторно звернутися до суду із використанням правового механізму, передбаченого статтею 388 ЦК України (віндикаційний позов).

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 213 ЦПК України (в редакції, що діяла на час ухвалення оскаржуваних судових рішень) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.

Відповідно до частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Згідно з частиною першою статті 576 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Відповідно до частини другої статті 583 ЦК України заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано виходив з того, що нежитлові приміщення, що знаходяться за адресою:

АДРЕСА_1 , загальною площею 653,6 кв. м, вибули із володіння

ОСОБА_1 поза його волею, а тому вимоги останнього про витребування зазначеного нерухомого майна із володіння ОСОБА_2 підлягають задоволенню.

Також касаційний суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій щодо необхідності для ефективного захисту прав позивача скасування записів про державну реєстрацію іпотеки та заборони на нерухоме майно.

При цьому, необхідно врахувати, що згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

ОСОБА_2 не є власником спірного нерухомого майна, а отже і не може бути іпотекодавцем за відповідним договором іпотеки.

Очевидно, що наявні записи про державну реєстрацію іпотеки та заборону на нерухоме майно перешкоджають ОСОБА_1 у здійсненні права на розпорядження своїм майном.

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції»

від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року та інші) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

За обставин встановлених судами у справі № 522/20835/16-ц відмова у скасуванні записів про державну реєстрацію іпотеки та заборони на нерухоме майно призведе до фактичної неможливості позивачу розпоряджатися своїм майном та відповідно до незаконного, невиправданого та непропорційного втручання у його право на мирне володіння майном.

ОСОБА_1 в касаційному порядку заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 червня 2017 року та ухвала Апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2017 року в частині вирішення позовних вимог про визнання договору іпотеки недійсним не оскаржується, а тому, в силу статті 400 ЦПК України, касаційним судом в цій частині не переглядається.

Доводи касаційної щодо безпідставного розгляду судом першої інстанції справи без участі представника банку підлягають відхиленню, оскільки

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»належним чином було повідомлено про судові засідання 03 березня 2017 року, 10 квітня 2017 року, 15 червня 2017 року. Однак у всі вказані засідання представник банку подавав заяви про відкладення розгляду справи.

Вирішуючи клопотання представника банку про відкладення судового засідання 15 червня 2017 року, у зв`язку із його зайнятістю в іншому процесі, суд першої інстанції обґрунтовано визнав причини неявки представника відповідача неповажними.

При цьому необхідно врахувати, що отримавши копію позову ОСОБА_1 ще у грудні 2016 року жодних заперечень проти позову та доказів, які б підтверджували такі заперечення, банк, на день ухвалення рішення судом першої інстанції, не подав.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність оскаржених судових рішень не впливають, обґрунтовані помилковим тлумаченням норм матеріального права та зводяться до необхідності переоцінки доказів, що відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Суди попередніх інстанцій, розглядаючи справу, правильно визначили характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно з статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» залишити без задоволення.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 червня

2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта В. В. Шипович