Постанова

Іменем України

07 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 333/1988/16-ц

провадження № 61-33247св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач за позовом 1 - Запорізька міська рада Запорізької області,

відповідач за позовами 1, 2 - ОСОБА_1 ,

третя особа за позовом 1 (позивач за позовом 2) - ОСОБА_2 ,

треті особи за позовом 1: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

відповідачі за позовом 2: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

треті особи за позовом 2: територіальна громада в особі Запорізької міської ради Запорізької області, орган опіки та піклування в особі районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , які діють в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_7 , на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 квітня 2017 року в складі судді Фунжия О. А. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області

від 10 серпня 2017 року в складі колегії суддів: Кочеткової І. В., Маловічко С. В., Гончар М. С.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року Запорізька міська рада Запорізької області звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про витребування квартири з чужого незаконного володіння, вилучення і передачу квартири у володіння територіальної громади, скасування реєстрації права власності на квартиру.

Позовна заява мотивована тим, що спірна квартира АДРЕСА_1 належала до державного житлового фонду. Наймачем квартири була ОСОБА_3 , членами її сім`ї, які мали право користування житлом у квартирі були ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_2 . Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2008 року ОСОБА_8 та ОСОБА_2 були визнані такими, що втратили право користування житлом. 27 лютого

2008 року розпорядженням голови районної адміністрації по Комунарському району м. Запоріжжя ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру, яку в березні 2008 року остання продала ОСОБА_4 . У подальшому протягом 2008-2011 років спірна квартира ще тричі перепродавалася, за останнім договором купівлі-продажу від 19 квітня 2013 року право власності на спірну квартиру набула ОСОБА_1 .

Посилаючись на те, що судовими рішеннями, які набрали законної сили, приватизація квартири і договір купівлі-продажу від 07 березня 2008 року визнані недійсними, відновлено право ОСОБА_8 та ОСОБА_2 на користування спірною квартирою, позивач просив суд: на підставі статті 388 ЦК України витребувати та вилучити у ОСОБА_1 об`єкт спірної нерухомості та передати його у володіння територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради Запорізької області; державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 скасувати.

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи: територіальна громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради Запорізької області, орган опіки та піклування в особі районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення, вселення.

Позовна заява мотивована тим, що вона не позбавлена у судовому порядку права користування спірною квартирою, проте у квартирі мешкають відповідачі, які чинять їй перешкоди у користуванні житловим приміщенням.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_2 просила суд усунути їй перешкоди у користуванні спірною квартирою, виселити відповідачів з квартири та вселити її в квартиру.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 10 серпня 2017 року, позов Запорізької міської ради Запорізької області задоволено.

Квартиру АДРЕСА_1 витребувано та вилучено у ОСОБА_1 , передано у володіння територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради Запорізької області.

Державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1. , номер запису про право власності 717181 від 19 квітня 2013 року, скасовано.

Позов ОСОБА_2 задоволено.

Зобов`язано усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_2 квартирою

АДРЕСА_1 , які чинять ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7

Висилено ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1 .

Вселено ОСОБА_2 у квартиру

АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що спірна квартира вибула із власності територіальної громади поза її волею на підставі судового рішення, яке згодом було скасовано, приватизація квартири і договір купівлі-продажу визнані недійсними, а тому на підставі статті 388 ЦК України вона підлягає вилученню на користь власника із чужого незаконного володіння. Оскільки ОСОБА_2 , яка є особою з

ІІ групою інвалідності, не втратила права користування житлом, вона підлягає вселенню у спірну квартиру, а відповідачі - виселенню.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , які діють в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_7 , подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, та відмовити у задоволенні позову.

Аргументи учасників справ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неналежним чином досліджено надані докази у їх сукупності, у зв`язку із чим неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 подала заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судовим рішенням у іншій справі, що набрало законної сили, встановлено, що

23 жовтня 1982 року виконавчим комітетом Запорізької міської ради народних депутатів ОСОБА_3 надано обмінний ордер № 3787 на вселення до квартири АДРЕСА_1 , згідно з яким право на проживання у вказаній квартирі, окрім наймача ОСОБА_3 , отримали члени її сім`ї, зокрема: сини ОСОБА_9 та ОСОБА_12 Згодом у зазначену квартиру вселилися в установленому порядку

ОСОБА_8 як невістка та ОСОБА_2 як онука наймача.

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня

2008 року позов ОСОБА_9 , ОСОБА_3 до ОСОБА_8 , ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, задоволено. Визнано відповідачів такими, що втратили право користування квартирою

АДРЕСА_1 , зобов`язано СГІРФО Комунарського

РВ ЗМУ УМВС України у Запорізькій області зняти ОСОБА_8 та ОСОБА_2 з реєстраційного обліку в зазначеній квартирі.

Розпорядженням голови Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради від 27 лютого 2008 року № 395р «Про приватизацію житла» спірну квартиру передано у приватну власність ОСОБА_3 27 лютого 2008 року

ОСОБА_3 видано свідоцтво № НОМЕР_1 про право власності на цю квартиру.

07 березня 2008 року між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чирвою Л. А., відповідно до якого ОСОБА_4 набула право власності на вказану спірну квартиру.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 червня 2008 року заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня

2008 року скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2010 року позовну заяву ОСОБА_9 , ОСОБА_3 до ОСОБА_8 ,

ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, залишено без розгляду.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 19 червня 2014 року, визнано незаконним розпорядження Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради від 27 лютого 2008 року № 395р про приватизацію квартири

АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_3 ; визнано незаконним свідоцтво про право власності на житло від 27 лютого 2008 року № НОМЕР_1, видане Комунарською районною адміністрацією Запорізької міської ради на ім`я ОСОБА_3 ; визнано недійсним договір купівлі-продажу вказаної квартири, укладений 07 березня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Частиною третьою статті 61 ЦПК України 2004 року передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Також встановлено, що власником спірної квартири на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 19 квітня 2013 року є ОСОБА_1

Указаний договір було укладено у той час, коли у проваджені суду першої інстанції знаходився спір між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , виконавчим комітетом Запорізької міської ради, ОСОБА_4. про визнання недійсним приватизації житла і договору купівлі-продажу.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасовано, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України

від 11 червня 2014 року в справі № 6-52цс14.

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України 2004 року), з урахуванням встановлених обставин і вимог (статей 10, 60 ЦПК України 2004 року), встановивши, що спірна квартира вибула із власності територіальної громади поза її волею на підставі судового рішення, яке було скасовано, а також те, що приватизація такої квартири та первісний договір купівлі-продажу визнано недійсними та ураховуючи те, що останній договір купівлі-продажу було укладено у той час, коли у провадженні суду розглядався спір щодо незаконності приватизації спірної квартири та її подальшого продажу, обґрунтовано вважав, що на підставі статті 388 ЦК України спірна квартира підлягає вилученню із чужого незаконного володіння на користь власника та ураховуючи те, що

ОСОБА_2 є особою з ІІ групою інвалідності, яка мешкала у спірній квартирі з народження та мала право користування такою квартирою, дійшов правильного висновку, що вона не втратила права користування спірною квартирою, а тому підлягає вселенню в таку квартиру, а відповідачі виселенню.

Докази та обставини, на які посилаються заявники у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Щодо зупинення виконання рішення

Відповідно до частини 3 статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 вересня 2017 року зупинено виконання рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 квітня 2017 року до закінчення касаційного провадження, тому виконання рішення на підставі частини 3 статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , які діють в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_7 , залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 10 серпня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя

від 07 квітня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

В. П. Курило