Справа № 303/4230/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 листопада 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Собослоя Г.Г., Готри Т.Ю.

з участю секретаря судового засідання: Чучка Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області ухваленого 30 липня 2019 року головуючим суддею Курах Л.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Стойки Надії Михайлівни та Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», де третя особа без самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 , про визнання недійсним рішення державного реєстратора, -

встановив:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк», приватного нотаріуса Тячівського РНО Стойки Н.М. про визнання недійсним рішення державного реєстратора щодо внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень за одноосібним власником ПАТ КБ «ПриватБанк» за № 17059399.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що право власності відповідач оформив не на підставі договору купівлі-продажу, а на підставі договору іпотеки одноосібно на себе, що є порушенням застосування рішення Мукачівського міськрайонного суду від 30.06.2010 року, яким надано дозвіл на укладення договору купівлі-продажу з іншою особою. Жодного письмового повідомлення вона як власник іпотечного майна не отримувала, та реєстрація права власності відбулась приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу, однак місцезнаходженням майна є м. Мукачево.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.07.2019 позов ОСОБА_1 , задоволено. Визнано недійсним рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Стойка Надії Михайлівни щодо внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень за одноосібним власником ПАТ КБ «ПриватБанк» за номером: 17059399.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову. Апеляційну скаргу мотивує тим, що реєстрація права власності за банком здійснена без порушення чинного законодавства. Вказує на те, що в іпотечному договорі є відповідне іпотечне застереження, на підставі чого можна реєструвати право власності за іпотекодержателем. Також суд дійшов помилкового висновку щодо неотримання письмової вимоги, оскільки докази цього наявні в матеріалах справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає що така не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно приписів ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що 16.03.2006 року між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 12 тис.дол. США з кінцевим терміном повернення 15.03.2010 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 17.03.2006 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приватбанк» укладено іпотечний договір, предметом якого стала квартира АДРЕСА_1 (а.с.6-7).

22.10.2016 року приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Закарпатської області винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 32016189, про реєстрацію за ПАТ Приватбанк права приватної власності на квартиру за адресою: в АДРЕСА_1 (а.с.4).

Згідно інформаційної довідки від 24.10.2017 року приватним нотаріусом Стойка Н.М. прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 згідно договору іпотеки, серія та номер 753, виданого 17.03.2006 року .

Згідно з ст. 33 Закону України «Про іпотеку» (частини перша та третя), у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом здійснення позасудового врегулювання є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Оскільки іпотечний договір між сторонами було укладено 17 березня 2006 року, то застосуванню до спірних правовідносин підлягає Закон України «Про іпотеку» в редакції від 24 січня 2006 року.

Відповідно до статті 36 цього Закону сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати в тому числі: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

При цьому згідно із частинами першою та другою статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Сторони договору досягли згоди про можливість позасудового врегулювання питання про задоволення вимог іпотекодержателя, що випливає з пунктів 21 та 26 договору іпотеки.

Разом із тим, відповідно до пункту 26 звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки про що письмово повідомляється іпотекодавець.

Тобто, укладаючи у 2006 році іпотечний договір, позивач не узгоджував з іпотекодержателем умови щодо автоматичного звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття ним права власності у порядку реєстрації такого права державним реєстратором - нотаріусом, а, значить, таку згоду він не надав, а надав лише згоду на задоволення забезпеченої іпотекою вимоги у порядку, визначеному статтею 37 Закону, тобто в порядку укладення окремого договору про задоволення таких вимог, який і міг бути єдиною підставою для реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, під час відчуження спірної квартири договору про її добровільну передачу у власність ПАТ КБ «Приватбанк» укладено не було, а ОСОБА_1 як іпотекодавець не надавала своєї згоди на передачу предмета іпотеки у власність іпотекодержателю.

За таких обставин, ураховуючи відсутність укладеного між сторонами договору про задоволення вимог іпотекодержателя, тобто у спосіб, визначений ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» (в редакції чинній на момент укладення договору), ненадання такого договору нотаріусу та залишення нею без перевірки наявності чи відсутності факту виконання відповідних умов правочину, з яким закон пов`язує можливість переходу права власності, дії приватного нотаріуса щодо реєстрації за ПАТ КБ Приватбанк права власності на спірну квартиру, не можна вважати законними.

Правова позиція щодо аналогічних правовідносин зазначена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 року по справі №199/1276/17.

Отже, суд вірно пославшись на відсутність окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, задовольнив позов.

Апеляційний суд відхиляє посилання апелянта на те, що наявність іпотечного застереження є достатньою підставою для реєстрації права власності за іпотекодержателю, оскільки чинна на момент укладення іпотечного договору редакція ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» передбачала необхідність укладення окремого договору з цього приводу, чого зроблено не було. Відповідні зміни до ст.37 ЗУ «Про іпотеку» (на які посилається апелянт), якими передбачалася можливість реєстрації права власності за іпотекодержателем на підставі самого іпотечного застереження, внесені згідно із Законом від 25.12.2008, а отже, не поширюються на правовідносини, які виникли між сторонами. З цих же підстав підлягає відхиленню посилання апелянта на постанову КМУ від 25.12.2015 за №1127.

Вказані доводи апеляційної скарги суперечать правовому висновку Великої Палати Верховного суду від 12.12.2018 року по справі №199/1276/17, а тому підлягають відхиленню.

Водночас колегія суддів знаходить слушними доводи апеляційної скарги, щодо помилковості висновку суду про відсутність доказів направлення та отримання боржником письмової вимоги, оскільки такі докази наявні в матеріалах справи (а.с.118-122, 124).

Разом з тим, в даному випадку відсутність окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя є самостійною та достатньою підставою для задоволення позову, а вказаний помилковий довід суду першої інстанції не призвів до неправильного вирішення справи по суті та не може бути підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції у цілому не спростовують, що згідно ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Виходячи з наведеного та керуючись нормами статей 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 липня 2019 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 15 листопада 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді