Постанова

Іменем України

30 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 754/5897/15-ц

провадження № 61-34863св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію Стрюкової Ірини Олександівни,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2016 року у складі судді Таран Н. Г. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 27 березня 2017 року у складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф., Кравець В. А., Мазурик О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У квітні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра»в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію Стрюкової І. О. (далі - ПАТ «КБ «Надра») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 14 квітня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (далі - ВАТ «КБ «Надра»), яке змінило назву на ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 93/П/04/2008-840, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 162 560 доларів США під 12,69 % річних з кінцевим терміном повернення до 08 квітня 2033 року. У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за вказаним договором станом на 08 січня 2015 року в неї утворилася заборгованість перед банком у розмірі 172 113,08 доларів США та 282 664,06 грн, з яких: 155 014,39 доларів США - тіло кредиту, 17 098,69 доларів США - проценти, а також 26 540,52 грн - пеня, 256 123,54 грн - штраф згідно з пунктом 5.3 договору. З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 14 квітня 2008 року між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 були укладені договори поруки,за якими кожен з поручителів зобов`язався перед банком нести солідарну відповідальність за виконання позичальником у повному обсязі зобов`язань за кредитним договором щодо сплати кредиту, процентів і неустойки. Враховуючи викладене, ПАТ «КБ «Надра» просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь вказану заборгованість та понесені судові витрати.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2016 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором від 14 квітня 2008 року № 93/П/04/2008-840 в сумі 172 113,08 доларів США та 282 664,06 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позов банку доведено й обґрунтовано належним чином, тому наявні правові підстави для солідарного стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором, яка утворилася внаслідок невиконання позичальником взятих на себе зобов`язань.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 27 березня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2016 року в частині солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано та викладено резолютивну частину рішення наступним чином: Позов задовольнити частково. Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором від 14 квітня 2008 року № 93/П/04/2008-840 в сумі 172 113,08 доларів США та 282 664,06 грн. Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором від 14 квітня 2008 року № 93/П/04/2008-840 в сумі 172 113,08 доларів США та 282 664,06 грн. Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 3 654 грн.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що стягуючи заборгованість за кредитним договором солідарно з усіх відповідачів, суд першої інстанції не врахував, що зобов`язання позичальника за цим договором забезпечувалося кількома поручителями, які надали поруку за різними самостійними договорами поруки. У такому випадку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , кожен окремо, повинні нести солідарну відповідальність з боржником на підставі відповідного договору, тобто кожний з них окремо.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У травні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 27 березня 2017 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що позичальник здійснила останній платіж в рахунок погашення боргу в листопаді 2008 року, а банк звернувся до суду з цим позовом у квітні 2015 року, тобто за межами трирічної позовної давності. Однак, провівши розгляд справи за відсутності ОСОБА_1 та її представника, суд першої інстанції позбавив їх можливості заявити клопотання про застосування позовної давності. В порушення умов кредитного договору ПАТ «КБ «Надра» не направило позичальнику вимоги про погашення заборгованості, у зв`язку з чим кредитор не набув права на дострокове повернення кредиту. Крім того, банк здійснив розрахунок кредитної заборгованості із суми 162 560 доларів США, хоча згідно із заявою на видачу готівки від 14 квітня 2008 року № 645 ОСОБА_1 фактично отримала кредит в розмірі 160 000 доларів США. Умовами кредитного договору передбачено сплату позичальником пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України (далі - НБУ), що діяла на час виникнення заборгованості, від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення. Встановлення розміру пені з розрахунку облікової ставки НБУ можливе лише щодо грошової одиниці України - гривні, оскільки чинним законодавством НБУ не надано повноважень на встановлення облікової ставки для іноземної валюти. Однак суди не звернули уваги на те, що за розрахунками позивача пеню обчислено в доларах США та переведено у гривневий еквівалент за курсом НБУ станом на 08 січня 2015 року, що впливає на кінцевий розмір заборгованості. Крім того, одночасно стягуючи пеню та штраф, суди не перевірили підстави нарахування зазначених сум неустойки та не з`ясували, чи не має в такому випадку місце подвійне притягнення боржника до відповідальності за одне й те ж саме порушення умов кредитного договору. Суд апеляційної інстанції безпідставно не зупинив провадження в цій справі до вирішення Деснянським районним судом міста Києва інших справ, зокрема справи за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «КБ «Надра» про визнання недійсним кредитного договору від 14 квітня 2008 року № 93/П/04/2008-840; справи за позовами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ПАТ «КБ «Надра» про визнання поруки припиненою.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Деснянського районного суду міста Києва.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

05 червня 2018 року справу № 754/5897/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу Українивід 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до частини першої статті 303, частини першої статті 304 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України 2004 року.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції у повній мірі не відповідає.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Судами встановлено, що 14 квітня 2008 року між ВАТ «КБ «Надра», яке змінило назву на ПАТ «КБ «Надра»,та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 93/П/04/2008-840, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 162 560 доларів США під 12,69 % річних з кінцевим терміном повернення до 08 квітня 2033 року.

Пунктом 3.1 кредитного договору передбачено, що надання кредиту проводиться, зокрема шляхом видачі готівки позичальнику через касу банку за наявності належним чином оформленої заяви на видачу готівки, сума в якій зазначена у валюті України - гривнях/іноземній валюті - доларах США/Євро.

14 квітня 2008 року ОСОБА_1 отримала кредит готівкою через касу банку на підставі заяви на видачу готівки № 645, яка містить підпис позичальника про отримання грошових коштів у розмірі 160 000 доларів США, що еквівалентно 808 000 грн.

Згідно з пунктом 4.3 кредитного договору позичальник зобов`язаний, зокрема: забезпечити банк всіма необхідними документами для здійснення ним дій, передбачених пунктом 3.1 цього договору (підпункт 4.3.1); суворо дотримуватися положень цього договору (підпункт 4.3.2); сплачувати мінімально необхідні платежі у розмірі та порядку, визначених у підпунктах 3.3.1 - 3.3.4 цього договору (підпункт 4.3.3); у випадку порушення виконання зобов`язань, передбачених цим договором, сплатити банку штрафні санкції, визначені у пунктах 5.1 - 5.3 цього договору (підпункт 4.3.4); у випадках, визначених в цьому договорі, протягом семи календарних днів з дня отримання вимоги банку про дострокове повне виконання зобов`язання, виконати зобов`язання щодо повернення кредиту/коштів, отриманих в рамках кредитної лінії, сплати нарахованих процентів, інших платежів, передбачених цим договором, та можливих штрафних санкцій (підпункт 4.3.5).

Занаданим банком розрахунком станом на 08 січня 2015 року у ОСОБА_1 утворилася заборгованість у розмірі 172 113,08 доларів США та 282 664,06 грн, з яких: 155 014,39 доларів США - тіло кредиту, 17 098,69 доларів США - проценти, 26 540,52 грн - пеня, 256 123,54 грн - штраф згідно з пунктом 5.3 договору.

Відповідно до частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 14 квітня 2008 року між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 були укладені договори поруки, за якими кожен з поручителів зобов`язався перед банком нести солідарну відповідальність за виконання позичальником у повному обсязі зобов`язань за кредитним договором щодо сплати кредиту, процентів і неустойки.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Скасовуючи рішення місцевого суду та задовольняючи частково позов, суд апеляційної інстанції виходив з обґрунтованості вимог банку про стягнення заборгованості за кредитним договором, зокрема за тілом кредиту, процентами, пенею та штрафом.

Однак такий висновок ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права та зроблений з порушенням норм процесуального права.

Статтею 57 ЦПК України 2004 року передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно зі статтею 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За змістом статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року).

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

За змістом статті 5 ЦПК України 2004 року суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно з частинами першою-третьою статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Неустойка за своєю правовою природою володіє акцесорним характером і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 757/6367/13-ц (провадження № 14-422цс18) визначено, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, проте не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. Оскільки виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству України, умови кредитного договору, передбачали сплату пені в установленому розмірі від суми простроченого платежу, а сторони ці умови не оспорювали, то разом зі стягненням з фізичних осіб-поручителів заборгованості в іноземній валюті суд мав право стягнути й пеню в іноземній валюті.

Разом з тим, у спірних правовідносинах сторони не обумовили можливість стягнення пені в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Пунктом 5.2 кредитного договору від 14 квітня 2008 року № 93/П/04/2008-840 передбачено, що у випадку прострочення виконання зобов`язань позичальника щодо повернення кредиту/кредитної лінії, сплати всіх нарахованих процентів, комісій та можливих штрафних санкцій у строк, визначений у підпункті 3.3.4 цього договору, позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення.

Встановлення розміру пені з розрахунку облікової ставки НБУ можливе лише щодо грошової одиниці України - гривні, оскільки чинним законодавством НБУ не надано повноважень на встановлення облікової ставки для іноземної валюти.

Отже, за умовами кредитного договору пеня може обчислюватися і стягуватися лише в національній валюті України - гривні. При цьому саме у гривні вона повинна обчислюватися на момент прострочення зобов`язання, а не визначенням гривневого еквіваленту на час звернення до суду з позовом.

За розрахунками позивача пеню обчислено в доларах США та переведено в еквівалент у гривні за курсом НБУ станом на 08 січня 2015 року.

Однак, переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції не врахував наведених вище вимог процесуального законодавства, не дослідив належним чином наданий позивачем розрахунок заборгованості у взаємозв`язку з пунктом 5.2 кредитного договору, у зв`язку з чим залишив поза увагою те, що в цій справі пеня повинна обчислюватися в національній валюті і переводитися у гривню на час прострочення, а не на кінцевий строк її нарахування, що впливає на розмір заборгованості через зміну курсу іноземної валюти.

Необхідність розрахунку та стягнення пені у гривні в цій справі не є відходом від правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 757/6367/13-ц, оскільки на відміну від фактичних обставин справи, яку переглядала Велика Палата Верховного Суду, в цій справі сторони не обумовили можливість стягнення пені в іноземній валюті.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 495/3889/14 (провадження № 61-8508св18).

Крім того, пунктом 5.3 кредитного договору передбачено, що у разі порушення позичальником вимог пункту 4.3, за виключенням підпунктів 4.3.3, 4.3.4 цього договору, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 10 % від суми кредиту, визначеної у пункті 1.1 цього договору, за кожен випадок.

Банк нарахував до стягнення пеню у розмірі 1 684,51 доларів США, що еквівалентно 26 540,52 грн, та штраф у сумі 16 256 доларів США, що еквівалентно 256 123,54 грн.

Проте, погоджуючись з висновком суду першої інстанції щодо одночасного стягнення пені та штрафу, апеляційний суд не перевірив підстав нарахування зазначених сум неустойки та не з`ясував, чи не має в такому випадку місце подвійне притягнення боржника до відповідальності за одне й те ж саме порушення умов кредитного договору.

Також судом не перевірені та не спростовані доводи апеляційної скарги про те, що ПАТ «КБ «Надра» здійснило розрахунок кредитної заборгованості із суми 162 560 доларів США, хоча згідно із заявою на видачу готівки від 14 квітня 2008 року № 645 ОСОБА_1 фактично отримала кредит в розмірі 160 000 доларів США.

Встановлення вказаних обставин впливає на визначений банком розмір кредитної заборгованості.

Таким чином, при розгляді справи суд апеляційної інстанції не дотримався встановленого статтею 212 ЦПК України 2004 року принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Тобто в порушення вимог статей 213, 214, 303, 304, 316 ЦПК України 2004 року апеляційний суд не перевірив правильність встановлення місцевим судом обставин справи, що мають значення для вирішення спору, достовірно не з`ясував розміру заборгованості за кредитним договором, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у визначеному банком обсязі.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні у достатній мірі не виклав мотиви, на яких воно базується, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).

Доводи касаційної скарги про те, що провівши розгляд справи за відсутності ОСОБА_1 та її представника, суд першої інстанції позбавив їх можливості заявити клопотання про застосування позовної давності, не заслуговують на увагу, оскільки в провадженні місцевого суду справа перебувала більше одного року, представник відповідача неодноразово брав участь в її розгляді, у зв`язку з чим в нього було достатньо часу для подання відповідного клопотання. Крім того, посилання заявника на пропуск банком трирічної позовної давності є безпідставним з огляду на те, що сторонами була збільшена позовна давність до 10 років (пункт 7.3 кредитного договору).

Щодо аргументів касаційної скарги про те, що в порушення умов кредитного договору ПАТ «КБ «Надра» не направило позичальнику досудову вимогу, у зв`язку з чим кредитор не набув права на дострокове стягнення кредитної заборгованості, то ці аргументи не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Аналіз змісту статей 1050, 1054 ЦК України свідчить, що в разі, якщо кредитор за кредитним договором, за яким згідно з його умовами позичальник зобов`язаний щомісячно повертати кредит частинами, щомісяця сплачувати проценти за користування кредитними коштами, а також сплатити неустойку (пеню, штраф) за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним, змінив строк виконання основного зобов`язання (дострокове виконання основного зобов`язання), направивши повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту, то відповідний строк для пред`явлення вимоги як до боржника, так і до поручителів обчислюється з наступного дня, зазначеного кредитором у повідомленні (вимозі) про дострокове повернення кредиту як дата дострокового добровільного повернення всієї суми кредиту й пов`язаних з ним платежів, або після закінчення терміну, визначеного кредитором у повідомленні (вимозі) для його дострокового добровільного повернення.

Повідомлення (вимога) про дострокове повернення кредиту, яка направляється позичальнику та/або поручителю є формою досудового вирішення спору між контрагентами та вимогою сторони, права або законні інтереси якої порушено, про добровільне/безпосереднє врегулювання спору, вказує на зміну строку виконання основного зобов`язання й встановлює обов`язок кредитора пред`явити позов до боржника протягом трьох років, якщо інше не визначено кредитним договором (статті 257, 259 ЦК України), до поручителя - протягом шести місяців, якщо закінчення строку поруки не встановлено самим договором (частина четверта статті 559 ЦК України), від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту, недотримання яких може нести ризик лише для кредитора про втрату в майбутньому права на задоволення своїх вимог у примусовому порядку через суд.

За змістом статей 526, 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок відповідно до умов договору, тобто як особа, яка порушила права або законні інтереси іншого суб`єкта - кредитора, зобов`язаний поновити їх, не чекаючи на повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту чи звернення до суду з відповідним позовом.

Таким чином, направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання спору та є правом, а не обов`язком кредитора. Ненаправлення такого повідомлення не може свідчити про відсутність порушення прав, а як наслідок, кредитор може вимагати їх захисту безпосередньо в судовому порядку шляхом виконання боржником та/або поручителями обов`язку з дострокового повернення кредиту.

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

В силу положень статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом установлення фактичних обставин у справі, дослідження доказів і надання їм правової оцінки не належить до компетенції Верховного Суду, тому рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотриманняпринципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до апеляційного суду для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне та справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Верховний Суд врахував, що суд апеляційної інстанції не усунув порушень, допущених судом першої інстанції під час розгляду справи, а тому з метою процесуальної економії та з урахуванням повноважень апеляційного суду дійшов висновку, що справа підлягає направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 27 березня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук
М. Ю. Тітов