ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6367/19 Справа № 212/4359/18 Суддя у 1-й інстанції - Пустовіт О. Г. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого- судді Барильської А.П.

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання Чубіна А.В.

сторони :

позивач ОСОБА_1

відповідач - Держава України в особі Державної казначейської служби України,

третя особа на стороні, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача: прокуратура Дніпропетровської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_1 , Державної казначейської служби України та прокуратури Дніпропетровської області на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 квітня 2019 року, яке постановлено суддею Пустовітом О.Г. у м. Кривому Розі та повний текст рішення складено 25 квітня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача прокуратури Дніпропетровської області про визначення грошової компенсації в рахунок відшкодування моральної шкоди та стягнення коштів.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що 18 та 27 січня 2011 року старшим слідчим в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України були порушені стосовно нього кримінальні справи, які у подальшому об`єднані в одне провадження № 49- 3088. Також , 12 січня 2011 року ГУБКОЗ Служби безпеки України була заведена оперативно-розшукова справа № 5424 на позивача. 20 січня 2011 року о 15-45 год. позивач був затриманий в порядку ст. 115 КПК України в редакції 1960 року. Цього ж дня, без його участі, за місцем проживання позивача, в кв. АДРЕСА_1 проведено обшук та винесено постанову про накладення арешту на майно та кошти, що належать позивачу. 22 січня 2011 року винесено постанови про накладення арешту на все нерухоме, рухоме майно, що належить йому, та на його грошові кошти. 04 лютого 2011 року винесено постанову про накладення арешту на грошові кошти, що йому належать. 11 березня 2011 року старшим слідчим в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України винесена постанова про притягнення позивача, як обвинуваченого у кримінальній справі № 49-3088. Постановою Печерського районного суду міста Києва від 21 січня 2011 року позивачу було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Вироком Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу від 19.01.2012 року ОСОБА_1 було визнано винним у скоєнні злочину, передбаченому ч. 2 ст. 368 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права займати атестовані посади в правоохоронних органах строком на 3 роки, з конфіскацією усього належного майна. Зазначений вирок було скасовано ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.04.2012 року, запобіжний захід залишено без змін. Вироком Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 26 грудня 2013 року ОСОБА_1 був засуджений за ч. 2 ст. 368 КК України до 5 років позбавлення волі із правом заборони займати посади, пов`язані із виконанням функцій представника влади строком на 3 роки і конфіскацією всього належного майна. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2014 року вищевказаний вирок було скасовано, запобіжний захід змінено із тримання під вартою на підписку про невиїзд у залі суду, а справу повернуто на додаткове розслідування Генеральному прокурору України. 25 квітня 2014 року відомості внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато кримінальне провадження № 0000327 за ознаками ч. 4 ст. 368 КК України. 19 червня 2015 року старшим прокурором відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0000327 від 25.04.2014 року за ч. 4 ст. 368 КК України за фактом отримання неправомірної вигоди ним від ОСОБА_2 14 та 20 січня 2011 року у зв`язку з тим, що невстановлені достатні докази для доведеності винуватості особи і вичерпано можливості їх отримати. Цією ж постановою скасовано арешт його майна, накладеного постановами слідчого Генеральної прокуратури України від 20 січня 2011 року та 10 лютого 2011 року, а саме квартири: за адресою АДРЕСА_2 , автомобіля «Шевроле Лачеті NА 193» д/н НОМЕР_1 2005 р.в., холодильника «Candi», мікрохвильової печі «Whirlpool», телевізора «Fиnаі», мобільних телефонів «Nокіа 6233» та «Nокіа 1100», ланцюжка і хрестика із золота, наручного годинника «Орієнт», шпильки для краватки, 156 гривень 60 копійок, вилучених 20.01.2011 року. Також скасовано арешт на його грошові кошти, накладеного постановою слідчого Генеральної прокуратури України від 04.02.2011, у сумі 200 доларів США. Скасовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, обраний ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2014 року. Таким чином, в період часу з 18 січня 2011 року по 19 червня 2015 року ОСОБА_1 був підданий незаконному кримінальному переслідуванню та з цього моменту у нього виникло право на відшкодування шкоди, завданої незаконним діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Нервові стреси, відчуття тривоги, у тому числі за здоров`я своїх близьких, сильні душевні переживання та моральні страждання, приниження, розгубленість, інші негативні наслідки притягнення його до кримінальної відповідальності мали місце протягом понад 4-річного строку притягнення до кримінальної відповідальності. Внаслідок вищевказаних неправомірних дій органів досудового слідства, суду він був позбавлений можливості продовжувати свій звичайний розклад життя, сприяти своєму сину у навчанні, вихованні, при тому що саме на цей період часу припав процес психологічного ставлення сина. Більше того, свою доньку він не зумів особисто провести до першого класу школи, що, безумовно, є важливим для кожного нормального батька. На час затримання його заробіток був основним джерелом сімейного бюджету. Після його незаконного затримання його батько був вимушений продати належний йому автомобіль з метою фінансової підтримки позивача, його дружини та дітей, хоча це все одно не допомогло утримувати сім`ю позивача та виховувати дітей позивача на фінансовому рівні, який був до цього. Звільнення позивача з роботи та позбавлення класного чину безумовно негативно вплинуло на його відношення, як до свого життя в цілому, так і до роботи. Крім того, вищевказані події широко висвітлювались в засобах масової інформації, внаслідок чого була погіршена його репутація, при тому що в подальшому, після закриття кримінального провадження стосовно нього, у тих же ЗМІ не було жодної інформації про його невинуватість. У зв`язку з незаконними діями органів досудового розслідування, а саме незаконного його притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою та підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного засудження в своєї сукупності йому була спричинена моральна шкода, розмір якої у грошовому розмірі, вважає, дорівнює 16 000 000 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 1 000 000 грн.

Судовий збір віднесено за рахунок держави.

Не погоджуючись із рішенням суду позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального законодавства, ставить питання про зміну рішення суду першої інстанції та стягнення на користь позивача моральної шкоди в розмірі, визначеному в позовній заяві, а саме 16 000 000 грн.

Зокрема вважає, що судом не в повні мірі враховано того факту, що внаслідок тривалого кримінального переслідування 4,5 років, з яких він знаходився під вартою 3 роки 1 місяць йому заподіяно моральні страждання, які призвели до зміни в організації всіх сфер його життя, що вимагало від нього додаткових зусиль для відновлення морального стану.

Апелянт вважає, що зазначена ситуація порушила його нормальний, звичайний душевний стан, оскільки переживання даної ситуації супроводжувалось інтенсивними негативними емоціями, а саме: небезпеки, тривоги за власне майбутнє та своєї сім`ї, невизначеності, обурення, приниження, сорому.

Крім того вважає, що суд першої інстанції при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди не врахував страждання позивача, спричинені тими фактами, що замість того, щоб бути опорою своїм батькам, він потребував їх допомоги, при цьому дана ситуація виникла не з вини позивача.

В апеляційній скарзі представник Державної казначейської служби України, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, оскільки судом першої інстанції залишено поза увагою роз`яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди».

Зазначає, що визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди є необґрунтованим та не відповідає засадам виваженості та справедливості.

На думку представника Державної казначейської служби України суд залишив поза увагою відсутність доказів, які мав би надати позивач для підтвердження заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат майнового характеру.

В апеляційній скарзі прокуратура Дніпропетровської області, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального законодавства, ставить питання про зміну рішення суду першої інстанції в частині визначення та стягнення грошової компенсації у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури і суду, зменшивши її розмір до 208 650 гривень.

На думку апелянта судом першої інстанції залишено поза увагою роз`яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди», не враховано вимоги Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».

Зазначає, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

В відзиві на апеляційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області позивач зазначає, що апеляційна скаргу подана з порушенням принципу рівності сторін, що може призвести до порушення ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, викладені в ній доводи є необґрунтованими, тому просить залишити її без задоволення та задовольнити його апеляційну скаргу у повному обсязі .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, позивача ОСОБА_1 , який підтримав доводи своєї апеляційної скарги, наполягав на її задоволенні, проти апеляційної скарги Державної казначейської служби України та прокуратури Дніпропетровської області заперечував, представника Державної казначейської служби України Подшивайлову О.В., яка підтримала доводи своєї апеляційної скарги та апеляційної скарги прокуратури Дніпропетровської області, проти задоволення апеляційної скарги позивача заперечувала, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційних скарг, відзиву позивача на апеляційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 18 та 27 січня 2011 року старшим слідчим в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України були порушені стосовно ОСОБА_1 кримінальні справи, за фактом одержання хабара службовою особою за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 368 КК України, які у подальшому об`єднані в одне провадження № 49- 088 (а.с. 10-11).

20 січня 2011 року о 15-45 год., згідно протоколу затримання підозрюваного ОСОБА_1 був затриманий в порядку ст. 115 КПК України, в редакції 1960 року (том № 1 а.с. 12).

20 січня 2011 року, за місцем проживання позивача ОСОБА_1 в кв. АДРЕСА_1 проведено обшук (том № 1 а.с. 13-15).

20 січня 2011 року винесено постанову про накладення арешту на майно та грошові кошти, що належать ОСОБА_1 (том № 1 а.с. 16).

22 січня 2011 року винесено постанови про накладення арешту на все нерухоме, рухоме майно, що належить ОСОБА_1 , та на його грошові кошти (том № 1 а.с. 17-21).

11 березня 2011 року старшим слідчим в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України винесена постанова про притягнення ОСОБА_1 як обвинуваченого у кримінальній справі № 49-3088 (том № 1 а.с. 22).

Постановою Печерського районного суду міста Києва від 21 січня 2011 року ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою (том № 1 а.с. 23).

Вироком Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу від 19.01.2012року позивача було визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України та визначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права займати атестовані посади в правоохоронних органах строком на 3 роки, з конфіскацією усього належного йому майна. В подальшому зазначений вирок було скасовано ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.04.2012 року, однак запобіжний захід залишено без змін (том № 1 а.с. 24-29).

Вироком Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 26 грудня 2013 року позивач був засуджений за ч. 2 ст. 368 КК України до 5 років позбавлення волі із правом займати посади, пов`язані із виконанням функцій представника влади строком на 3 роки і конфіскацією всього належного йому майна (том № 1 а.с. 30-41).

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2014 року вищевказаний вирок було скасовано, запобіжний захід змінено із тримання під вартою на підписку про невиїзд у залі суду, а справу повернуто на додаткове розслідування Генеральному прокурору України (том № 1 а.с. 42).

19 червня 2015 року старшим прокурором відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0000327 від 25.04.2014 за ч.4 ст. 368 КК України за фактом отримання неправомірної вигоди ОСОБА_1 від ОСОБА_2 (том № 1 а.с. 43-55).

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції ОСОБА_1 перебував під слідством з 18 січня 2011 року по 19 червня 2015 року, тобто 53 місяця або 4 роки 4 місяця, з яких 3 роки 1 місяць 14 днів із застосуванням запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що законом передбачене безумовне право громадянина на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбаченому законодавством, у випадку закриття кримінальної справи за відсутністю у діянні складу злочину.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Частинами 2, 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Частиною 2 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, якщо шкоду завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування, як запобіжного заходу, тримання під вартою.

За ч. 1 ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади, відшкодовується Державою незалежно від вини цього органу.

Згідно з ч. 1 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, відшкодовується Державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду; право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду виникає у разі закриття кримінальної справи органом попереднього (досудового) слідства.

Згідно з п. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Згідно із вимогами ст. ст. 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди у порядку та у розмірах, визначених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення; відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; відшкодування моральної шкоди проводиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Розмір моральної шкоди визначається судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Встановивши, що постановою слідчого прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області від 19 червня 2015 року, кримінальне провадження щодо ОСОБА_1 за ч. 4 ст. 368 КК України закрито у зв`язку з відсутністю складу вказаного злочину, взявши до уваги, що позивач перебував під судом впродовж 4 років 4 місяців та що до нього було застосовано запобіжні заходи у вигляді тримання під вартою та підписки про невиїзд, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про існування правових підстав для часткового задоволення позову.

Згідно пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає незалежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З огляду на положення ст. 23 ЦК України, відповідно до якої особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом..

У п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам роз`яснено, що відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди у зазначених випадках та її розмір вирішується за заявою громадянина ухвалою суду першої інстанції, який розглядав кримінальну справу або якому вона мала бути підсудна.

Таким чином, суд першої інстанції на підставі поданих сторонами доказів, встановивши фактичні обставини справи, дійшов правильного висновку про наявність підстав для відшкодування шкоди, завданої позивачу незаконними діями працівників поліції, прокуратури та суду відповідно до норм ст. 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки встановлено незаконність притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності та кримінальне провадження закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Отже, факт закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю у діях ОСОБА_1 складу злочину дає підстави останньому вимагати відшкодування моральної шкоди, оскільки внаслідок неправомірних дій органів досудового слідства, суду позивач був позбавлений можливості продовжувати свій звичайний розклад життя, сприяти своєму сину у навчанні, вихованні, свою доньку позивач не зумів особисто провести до першого класу школи, що, безумовно, є важливим для кожного батька. На час затримання позивача заробіток був основним джерелом його сімейного бюджету. Після його незаконного затримання батько позивача був вимушений продати належний йому автомобіль з метою фінансової підтримки позивача, дружини позивача та дітей позивача. Звільнення позивача з роботи та позбавлення класного чину безумовно негативно вплинуло на його відношення як до свого життя в цілому, так і до роботи. Крім того, вищевказані події широко висвітлювались в засобах масової інформації, внаслідок чого була підірвана репутація позивача, при тому що в подальшому, після закриття кримінального провадження стосовно нього, у тих же ЗМІ не було жодної інформації про його невинуватість.

Доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України про те, що суд залишив поза увагою відсутність доказів, які мав би надати позивач для підтвердження заподіяння йому моральних чи фізичних страждань, або втрат майнового характеру колегія суддів не бере до уваги, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, завдані моральні страждання позивачу у вигляді душевних переживань, втраті авторитету, в необхідності на протязі 4 років 4 місяців доводити свою невинуватість. Перебування під вартою протягом 3 років 1 місяця 14 днів та перебування під підпискою про невиїзд протягом 1 року 3 місяців призвело до змін в організації всіх сфер життя позивача, що вимагало та вимагає від нього додаткових зусиль для відновлення морального стану.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховано ступінь страждань від безпідставного обвинувачення позивача у вчиненні злочину, тривалість обмеження його конституційних прав, переживаннях через незаконне його притягнення до кримінальної відповідальності, порушення у зв`язку з цим нормальних життєвих зв`язків, вимушених змінах в організації його життя, а саме інформація про його незаконні затримання, перебування під вартою, засудження, негативним чином вплила на стан здоров`я його сім`ї батька, матері, дружини та дітей.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

Тому доводи апеляційних скарг позивача, Державної казначейської служби та прокуратури Дніпропетровської області про те, що визначений судом першої інстанції розміру відшкодування моральної шкоди не відповідає засадам виваженості і справедливості, колегія суддів не бере до уваги з вищенаведених підстав.

Доводи апеляційної скарги прокуратури Дніпропетровської області про те, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення колегія суддів не бере до уваги, оскільки обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено. А тому суд, з урахуванням обставин справи та засад виваженості, розумності та справедливості враховуючи ступінь моральних страждань завданих позивачу незаконними діями працівників поліції, прокуратури та суду відступив від мінімально встановленого законом розміру моральної шкоди та визначив її у розмірі 1 000 000 грн.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що зазначена ситуація порушила його нормальний, звичайний душевний стан, оскільки переживання даної ситуації супроводжувалось інтенсивними негативними емоціями, а саме: небезпеки, тривоги за власне майбутнє та своєї сім`ї, невизначеності, обурення, приниження, сорому, страждання позивача, спричинені тими фактами, що замість того, щоб бути опорою батьками, він потребував їх допомоги, при цьому дана ситуація виникла не з вини позивача, колегія суддів вважає такими, що знайшли своє підтвердження в судовому засіданні і враховані судом першої інстанції при визначенні розміру шкоди, судом були враховані всі зазначені позивачем обставини, тривалість перебування позивача під слідством і судом, термін перебування позивача під вартою та під підпискою про невиїзд, глибину його переживань, вимушені зміни у житті, додаткові зусилля для відновлення морального стану, у зв`язку з цим, враховані вимоги розумності і справедливості, що стало підставою для збільшення мінімально встановленого розміру такого відшкодування.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволенню, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Державної казначейської служби України та прокуратури Дніпропетровської області залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 листопада 2019 року.

Головуючий:

Судді: