Дата документу 13.11.2019
Справа № 501/3076/18

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2019 року Іллічівский міський суд Одеської області в складі:

головуючого - судді Пушкарського Д.В.,

за участю:

секретаря судового засідання - Тимко М.Л.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Іллічівського міського суду Одеської області цивільну справу в порядку окремого провадження за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація) про встановлення факту, що має юридичне значення,-

В С Т А Н О В И В:

До суду звернулись ОСОБА_1 , ОСОБА_2 із заявою в якій просять суд:

-встановити юридичний факт загибелі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконанні обов`язків військової служби 16.07.2014 року в районі с.Маринівка Шахтарського району Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Заявники свою заявою мотивують тим, що загиблий ОСОБА_3 - їхній син, який загинув при виконанні обов`язку військової служби 16.07.2014 року у с.Маринівка Шахтарського району Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Вказаний факт заявники мають намір підтвердити тому звернулись до суду.
Заявники в судове засідання не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.174,175), представник заявника адвокат Ганчук П.Я. наддав заяву в якій просив справу розглянути за відсутності заявників (а.с.172-173).

Представник Міністерства соціальної політики України в судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.176), наддав суду заяву в якій просить справу розглянути за його відсутності (а.с.176).

Представник Посольства Російської Федерації в Україні в судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.172), про причини неявки не повідомив.

Судом вивчені докази та встановлені фактичні обставини.
ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) батьком приходився ОСОБА_2 , а матір`ю ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.26).
Згідно наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 12.03.2014р. №59 (а.с.27), військовослужбовця військової служби за контрактом солдата ОСОБА_3 , прийнятого наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 12.03.2014р. №20-к на військову службу за контрактом осіб рядового складу та призначеного на посаду кулеметника 1 механізованого відділення 3 механізованого взводу 7 механізованої роти 3 механізованого батальйону, ВОС 101627А, з 12.03.2014 року зарахувати до списків особового складу частини на всі види забезпечення і вважати таким, що з 12.03.2014 року, справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою з посадовим окладом 530 грн. на місяць, шпк «рядовий».
Згідно довідки Чорноморського міського військового комісаріату від 14.06.2018 р. (а.с.28), ОСОБА_3 , дійсно у липні 2014 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпечені її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції с.Маринівка Шахтарського району Донецької області, загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно витягу з наказу Першого заступника керівника Антитерористичного Центру при СБ України від 24.07.2014р. №69 (а.с.29), вважати такими, що 07.07.2014 року прибули в район виконання службових (бойових) завдань (4 кілометри південно-східніше м.Авросіївка Донецької області, відмітка 117,9) солдат ОСОБА_3 , кулеметник 1 механізованого відділення механізованого взводу 1 механізованої роти 1 механізованого батальйону.
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.171).
В свідоцтві про смерть, в графі «місце смерті» зазначено «Україна, Донецька область, Шахтарський район, село Маринівка».
Згідно витягу з протоколу засідання військово-лікарської комісії Південного регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв (а.с.70), поранення і причина смерті ОСОБА_3 пов`язані з виконанням обов`язків військової служби.
ОСОБА_3 , на підставі Указу Президента України від 15.05.2015 року, був нагороджений Орденом «За мужність ІІІ ступеня» (а.с.73).
За фактом смерті ОСОБА_3 було проведено службове розслідування та прийнято рішення вважати солдата ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що загинув під час виконання обов`язків військової служби в зоні антитерористичної операції поблизу пункту Маринівка Шахтарського району Донецької області під час бою внаслідок застосування стрілецької зброї та пострілу танку з боку невідомих озброєних формувань (а.с.161-162).
Згідно акту проведення службового розслідування по факту загибелі солдата ОСОБА_3 від 18.09.2014 року (а.с.165-166), вважати солдата ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що загинув під час виконання обов`язків військової служби в зоні антитерористичної операції поблизу пункту Маринівка Шахтарського району Донецької області під час бою внаслідок застосування стрілецької зброї та пострілу танку з боку невідомих озброєних формувань.
Заявник посилається, як на загальновідомий факт, що наприкінці лютого початку березня 2014 року перекинуті з Росії війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України. Пунктом 2 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 року № 1207 - 20 лютого 2014 року визначено датою тимчасової окупації території України. Цим законом визначено статус частини території України, як тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації та встановлено особливий правовий режим на цій території, визначено особливості діяльності державних органів, органів державного самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.
14 серпня 2014 року з метою правової протидії агресору був прийнятий Закон України «Про санкції» №1644-VII та видано розпорядження Кабінету міністрів України розпорядження від 11 вересня 2015 року № 829-р «Про пропозиції щодо застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів».
Прийняті нормативно-правові акти у хронологічній послідовності відтворюють обставини, що відбувалися на частині території України, та вказують на військову агресію Російської Федерації по відношенню до України, наслідком якої стала повна окупація та подальша незаконна анексія території Автономної Республіки Крим, засуджена міжнародними інстанціями.
Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької Народної Республіки» 07 квітня 2014 року та «Луганської Народної Республіки» 27 квітня 2014 року.
У постанові Верховної Ради України «Про заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року викладені обставини подій на сході України, зокрема, проведення протягом травня 2014 року фіктивних референдумів щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з погано прихованою метою відокремлення та проголошення так званих «Луганської Народної Республіки» та «Донецької Народної Республіки».
Внаслідок збройної агресії Російської Федерації прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджено особливий порядок місцевого самоврядування до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.
Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII законодавчий орган України затвердив звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.
Результатом такого звернення стало визнання міжнародним співтовариством через схвалення 08 липня 2015 року переважною більшістю членів Парламентської Асамблеї ОБСЄ двох резолюцій, зокрема Резолюції «Продовження очевидних грубих і невиправлених порушень Російською Федерацією міжнародних норм і принципів ОБСЄ» та Резолюції «Викрадені і незаконно утримувані громадяни України на території Російської Федерації», які засвідчили факт здійснення Російською Федерацією збройної агресії проти держави України та факт протиправності і утримання українських політичних в`язнів з Російської Федерації.
Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року.
Судом встановлено, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч.3 ст.82 ЦПК України.
Наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, яка засуджена як на національному рівні, так і міжнародними інстанціями.
Відповідно до положень ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
ч.2 ст.315 ЦПК України визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
З наведеного вище, а також з роз`яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», вбачається, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Отже, у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки, і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника, та в судовому порядку встановлення таких фактів можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.
Обґрунтовуючи необхідність встановлення юридичного факту смерті сина внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, заявники посилались на те, що це забезпечить реалізацію їхнього права, визначеного нормами законодавства України та, зокрема, Загальною декларацією прав людини, при цьому, заявники не вказали яких саме прав.
Суд, приймаючи до уваги, що Постановою ВР України від 27.01.2015 року №129-УІІІ затверджено Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, у якому зазначено наступне: Україна залишається об`єктом воєнної агресії з боку Російської Федерації, яку вона здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац 1 Звернення); Верховна Рада України визнає Російську Федерацію державою - агресором та закликає міжнародних партнерів України визнати Російську Федерацію державою-агресором, що всебічно підтримує тероризм та блокує діяльність Ради Безпеки ООН, чим ставить під загрозу міжнародний мир і безпеку, а так звані "ДНР" і "ЛНР" визнати терористичними організаціями (абзаци 6 та 8 Звернення); міжнародне співтовариство закликано визнати факт агресії проти України, окупації її території і посилити вимоги щодо повернення до міжнародно визнаних кордонів України, запобігши створенню небезпечного прецеденту у вигляді грубого порушення світового порядку та системи безпеки, що склалися після Другої світової війни (абзац 12 Звернення). Також, ВР України Постановою від 21.04.2015 року № 337-VІІІ схвалила текст Заяви ВР України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», у абзаці першому пункту 1 якої констатовано, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20.02.2014 році. У вказаній Заяві Парламенту також вказано, що і фактично, і юридично збройна агресія Російської Федерації проти України триватиме до повного відведення з території України всіх підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, включно з підтримуваними нею найманцями, та повного відновлення територіальної цілісності України (абзац 3 пункту 4 Заяви), та наведено численні факти порушень Російською Федерацією своїх міжнародних зобов`язань, посягань на територіальну цілісність України, на які, в тому числі, посилається і заявники, в обґрунтування необхідності встановлення відповідного юридичного факту судом.
Президент України своїм Указом від 24.09.2015 року № 555 ввів у дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 02.09.2015 року «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» та затвердив Воєнну доктрину України, у пунктах 3, 9, 11, 16, 17, 28-30, 36, 42, 49, 65 якою визнано, та зафіксовано факт збройної агресії Російської Федерації проти України.
Таким чином, факт збройної агресії проти України зі сторони Російської Федерації встановлено наведеними вище актами Верховної Ради України та Президента України та є загальновідомим і встановлення даного факту рішенням суду не потребує.
Суд вважає, що заявники мають достатньо переконливі докази того, що їх син ОСОБА_3 загинув під час проведення антитерористичної операції у зоні її проведення, що підтверджується наданими ними доказами.
Отже, за таких обставин, вважати, що є підстави для висновку про те, що у заявників наявні перепони для підтвердження факту загибелі їхнього сина ОСОБА_3 внаслідок проведення антитерористичної операції через збройну агресію проти України зі сторони Російської Федерації у суду немає.
З огляду на вище викладене, з урахуванням положень ч.1 ст.293 ЦПК України, юридичний факт, про встановлення якого порушують у даній справі питання заявники (наявність збройної агресії проти України зі сторони Російської Федерації), є загальновідомим та не може бути встановлено в порядку окремого провадження.
Керуючись ст.ст.263-265, 293 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація) про встановлення факту, що має юридичне значення, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя