Постанова

Іменем України

30 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 754/9440/16-ц

провадження № 61-22238св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя- доповідач),

учасники справи:

позивач - Національний медичний університет імені О. О. Богомольця,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Міністерство охорони здоров`я України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Національного медичного університету імені О. О. Богомольця на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 листопада 2016 року у складі судді Журавської О. В. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 15 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Шахової О. В., Болотова Є. В., Головачова Я. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року Національний медичний університет імені О. О. Богомольця звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Міністерство охорони здоров`я України, про відшкодування вартості навчання за державні кошти.

Позовна заява мотивована тим, що 26 липня 2008 року наказом № 1343/л-1 ОСОБА_1 була зарахована на 1-й курс медичного факультету «медико-профілактична справа» Національного медичного університету імені О. О. Богомольця.

01 вересня 2008 року між Національним медичним університетом імені О. О. Богомольця та ОСОБА_1 . укладена угода про підготовку та працевлаштування фахівців з вищою медичною освітою, за умовами якої ОСОБА_1 зобов`язалася прибути після закінчення вищого навчального закладу до місця направлення і відпрацювати не менше трьох років, а в разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати до державного або місцевого бюджетів вартість навчання.

Всупереч умовам договору відповідач, закінчивши навчання у Національному медичному університеті імені О. О. Богомольця, до Управління охорони здоров`я Чернігівської обласної державної адміністрації для зарахування до інтернатури не зверталася.

У зв`язку з викладеним позивач просив стягнути на свою користь із відповідача 146 160,59 грн фактичних затрат на навчання відповідача за державним замовленням, включаючи виплачену стипендію у розмірі 51 194,41 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14 листопада 2016 року у позові Національного медичного університету імені О. О. Богомольця відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що розрахунок вартості навчання, розмір якої підлягає стягненню з відповідача, здійснений за спеціальністю «педіатрія», у той час як угода про підготовку та працевлаштування фахівців з вищою медичною освітою була укладена з відповідачем як студентом за спеціальністю «медико-профілактична справа». Позивач не надав суду достатніх та допустимих доказів переведення відповідача зі спеціальності «Медико-профілактична справа» на спеціальність «Педіатрія», внесення змін до угоди про підготовку та працевлаштування фахівців з вищою медичною освітою або укладення іншої угоди у зв`язку з переведенням. З урахуванням зазначеного суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є недоведеними.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 15 лютого 2017 року апеляційну скаргу Національного медичного університету імені О. О. Богомольця задоволено частково. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 листопада 2016 року скасовано.

У задоволенні позову Національного медичного університету імені О. О. Богомольця до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Міністерство охорони здоров`я України, про відшкодування вартості навчання за державні кошти відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що норми Закону України від 17 січня 2002 року «Про вищу освіту», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, не передбачено вимог про обов`язковість трирічного відпрацювання та відшкодування вартості навчання. Крім цього, частиною третьою статті 53 Конституції України встановлено, що держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам. Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 04 березня 2004 року у справі № 5?рп/2004 (справа про доступність і безоплатність освіти) за конституційним поданням 50 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень частини третьої статті 53 Конституції України «держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах» необхідно розуміти так, що безоплатність освіти як конституційна гарантія реалізації права на освіту означає можливість здобуття освіти в державних і комунальних навчальних закладах без внесення плати у будь-якій формі за освітні послуги визначених законодавством рівня, змісту, обсягу і в межах тих видів освіти, безоплатність яких передбачена частиною третьою статті 53 Конституції України. Обов`язковість відпрацювання або відшкодування вартості навчання випускниками вищого навчального закладу призводить до порушення їх конституційного права на працю, що вільно обирається або на яку вони вільно погоджуються, та порушення права на безоплатність вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У березні 2017 року Національний медичний університет імені О. О. Богомольця подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені ним позовні вимоги.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували надані позивачем докази щодо розміру заборгованості за навчання ОСОБА_1 . Також суди залишили поза увагою пункт 3 постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992, до якої постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 216 внесено зміни, та те, що у провадженні Конституційного Суду України знаходиться справа за конституційним поданням 46 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 «Про Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснюється за державним замовленням» та пунктів 4, 6, 14, 17 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого зазначеною постановою.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм процесуальним правом подати відзив на касаційну скаргу.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Деснянського районного суду м. Києва.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 03 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу Черняк Ю. В.

Ухвалою Верховного Суду від 11 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини, встановлені судами

26 липня 2008 року наказом ректора Національного медичного університету імені О. О. Богомольця № 1343/л-1 ОСОБА_1 зараховано на 1-й курс медичного факультету «Медико-профілактична справа» Національного медичного університету імені О. О. Богомольця.

01 вересня 2008 року між Національним медичним університетом імені О. О. Богомольця та ОСОБА_1 . укладена угода про підготовку та працевлаштування фахівців з вищою медичною освітою, за умовами якої ОСОБА_1 зобов`язалася прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а в разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати до державного або місцевого бюджетів вартість навчання.

На виконання доручення Міністерства охорони здоров`я України від 01 лютого 2012 року № 4 за результатами наради від 01 лютого 2012 року з питань формування Державної санітарно-епідеміологічної служби доручено організувати переведення студентів, які навчаються на Vкурсі за державним замовленням за спеціальністю «Медико-профілактична справа» у вищих медичних навчальних закладах ІV рівня акредитації, у тому числі у Національному медичному університеті імені О. О. Богомольця, для навчання за спеціальностями «Лікувальна справа» та «Педіатрія» з урахуванням ліцензованого обсягу.

Згідно з наказом ректора Національного медичного університету імені О. О. Богомольця від 22 червня 2015 року № 1884/л-1 ОСОБА_1 . 26 червня 2015 року відраховано з університету у зв`язку із закінченням навчання.

Відповідно до листа Управління охорони здоров`я Чернігівської обласної державної адміністрації від 15 квітня 2016 року відповідач всупереч умовам договору після закінчення навчання у Національному медичному університеті імені О. О. Богомольця до Управління охорони здоров`я Чернігівської обласної державної адміністрації для зарахування до інтернатури не зверталася.

Згідно із розрахунком вартості навчання ОСОБА_1 , затвердженим першим ректором з науково-педагогічної роботи Національного медичного університету імені О. О. Богомольця 07 липня 2016 року (а. с. 7), та відомостями про середню вартість підготовки одного студента у цьому вищому навчальному закладі за рахунок бюджетних коштів (а. с. 38-39), вартість підготовки за державним замовленням студентки ОСОБА_1 складала 94 966,18 грн, нарахована стипендія складала 51 194,41 грн, що у сукупності складає 146 160,59 грн.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права

Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до списку персонального розподілу, наданого позивачем, ОСОБА_1 після закінчення навчання була направлена до Чернігівської обласної державної адміністрації для зарахування до інтернатури (а. с. 9).

Судами встановлено, що ОСОБА_1 , закінчивши безоплатне навчання у Національному медичному університеті імені О. О. Богомольця до Управління охорони здоров`я Чернігівської обласної державної адміністрації для зарахування до інтернатури не зверталася.

Отже, ОСОБА_1 не було дотримано вимог угоди про підготовку та працевлаштування фахівців з вищою медичною освітою, укладеної 01 вересня 2008 року з Національним медичним університетом імені О. О. Богомольця, в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу.

Згідно з частиною другою статті 52 Закону України від 23 травня 1991 року «Про освіту» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, передбачено частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту» (яка була чинною з 23 березня 1996 року до 06 вересня 2014 року, у тому числі на час укладення угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 01 вересня 2008 року, укладеної між Національним медичним університетом імені О. О. Богомольця та ОСОБА_1 ), пунктом 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» (чинна на час укладення угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 01 вересня 2008 року № 070728) та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367.

Відповідно до зазначених вище нормативних актів випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направлені на роботу; незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням; у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» судам роз`яснено: оскільки Конституція України, як зазначено в її статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії.

Частиною третьою статті 8 ЦПК України 2004 року встановлено, що у разі виникнення сумніву під час справи щодо відповідності закону чи іншого правового акта Конституції України, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України, суд звертається до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта.

Відповідно до статті 150 Конституції України виключно до повноважень Конституційного Суду України належить вирішення питань про відповідність Конституції України законів та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України.

Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом у постановах від 23 січня 2018 року у справі № 607/9099/15-ц (провадження № 61-694св17), від 20 березня 2019 року у справі № 753/8546/16-ц (провадження № 61?13277св18), від 24 січня 2019 року у справі № 759/6364/16 (провадження № 61-14609св18).

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Розмір витрат, які мають бути відшкодовані ОСОБА_1 у зв`язку із порушенням нею зобов`язання про відпрацювання за направленням, визначено на підставі фактичних затрат на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням випуску 2015 року у сумі 94 966,18 грн та нарахованої і виплаченої ОСОБА_1 стипендії за період навчання у вищому навчальному закладі у розмірі 51 194,41 грн, а всього - 146 160,59 грн.

Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не врахували, що у провадженні Конституційного Суду України знаходиться справа за конституційним поданням 46 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 «Про Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснюється за державним замовленням» та пунктів 4, 6, 14, 17 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснюється за державним замовленням, затвердженого зазначеною постановою, не заслуговують на увагу, оскільки ухвалою Конституційного Суду України від 25 травня 2017 року припинено конституційне провадження у цій справі.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку з цим із ОСОБА_1 на користь Національного медичного університету імені О. О. Богомольця підлягає стягненню судовий збір за подання Національним медичним університетом імені О. О. Богомольця позову до суду першої інстанції - 2 194,41 грн, апеляційної скарги - 2 411,20 грн та касаційної скарги - 2 630,89 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Національного медичного університету імені О. О. Богомольця задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 листопада 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 15 лютого 2017 року скасувати.

Позов Національного медичного університету імені О. О. Богомольця до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Міністерство охорони здоров`я України, про відшкодування вартості навчання за державні кошти задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Національного медичного університету імені О. О. Богомольця у відшкодування витрат на навчання 146 160 (сто сорок шість тисяч сто шістдесят) грн 59 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Національного медичного університету імені О. О. Богомольця судовий збір у розмірі 7 236 (сім тисяч двісті тридцять шість) грн 50 коп.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк