Постанова

Іменем України

13 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 520/11888/15-ц

провадження № 61-32127св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

третя особа - Приватне підприємство «Кабаре-Лідер»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - Приватне підприємство «Кабаре-Лідер», про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 17 січня 2017 року у складі колегії суддів: Колеснікова Г. Я., Вадовської Л. М., Ващенко Л. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду із зазначеним позовом, який уточнило у процесі розгляду справи, посилаючись на те, що 26 березня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та Приватним підприємством «Кабаре-Лідер» (далі - ПП «Кабаре-Лідер») було укладено кредитний договір № 0, за умовами якого банк надав позичальнику 35 000 доларів США під 13 % на строк до 26 березня 2010 року.

Того ж дня з метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено іпотечний договір, згідно з яким ОСОБА_1 передав іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 .

08 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами.

Згідно з актом приймання-передачі за договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 12 грудня 2011 року право вимоги за вказаним кредитним договором з усіма змінами та доповненнями до нього, укладеними між ПАТ «УкрСиббанк» та ПП «Кабаре-Лідер» перейшло до ПАТ «Дельта Банк».

Тобто ПАТ «Дельта Банк» на підставі договору про купівлю-продаж прав вимоги за кредитами та статей 512-517 ЦК України набуло статусу нового кредитора за кредитним договором, укладеним між ПП «Кабаре-Лідер» та ПАТ «Укрсиббанк».

Позичальник належним чином не виконував взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 17 серпня 2015 року виникла заборгованість, яка складається із заборгованості за кредитом в розмірі 34 637 доларів США, що еквівалентно 753 620,24 грн, пені за несвоєчасне повернення кредиту - 58 457,84 грн, заборгованості за відсотками - 60 208,84 доларів США, що еквівалентно 1 310 003,77 грн, пені за несвоєчасне повернення відсотків - 14 410,32 грн, комісії - 17 519,36 грн, пені за несвоєчасне повернення комісії - 563,20 грн.

Враховуючи викладене, ПАТ «Дельта Банк» просило в рахунок часткового погашення зазначеної кредитної заборгованості звернути стягнення за іпотечним договором від 26 березня 2007 року, шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на предмет іпотеки, що належить ОСОБА_1 , а саме квартиру АДРЕСА_1 , та визнати за банком право власності за зазначену квартиру.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 14 липня 2016 року у складі судді Прохорова П. А. в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позичальник належним чином не виконував взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка підлягає стягненню шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Проте ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з цим позовом у серпні 2015 року, тобто з пропуском позовної давності, та не довело поважність причин його пропуску.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 17 січня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково. Рішення Київського районного суду міста Одеси від 14 липня 2016 року скасовано.

Визнано поважними причини пропуску строку позовної давності ПАТ «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк».

Позов ПАТ «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: ПП «Кабаре Лідер», про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково.

Звернуто стягнення за іпотечним договором, посвідченим 26 березня 2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Главацьким В. А. між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 , зареєстрованим в реєстрі за № 1199, на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 73,2 кв. м, яка належить на праві власності ОСОБА_2 , шляхом визнання іпотекодержателем - ПАТ «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк», права власності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 73,2 кв. м вартістю 99 9540 грн, визначеною станом на 12 березня 2016 року на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності; рахунок виконання зобов`язань по погашенню за кредитним договором № від 26 березня 2007 року, укладеним між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 , заборгованість станом на 17 серпня 2015 року в загальній сумі 2 154 547,73 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що причини пропуску позовної давності ПАТ «Дельта Банк» є поважними. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 навмисно не довели до відома іпотекодержателя про зміну власника предмета іпотеки, зареєстровані та проживають в іпотечній квартирі, тому з урахуванням відправлення банком 21 серпня 2015 року ОСОБА_1 повідомлення про порушення основного зобов`язання та відповідного попередження, вимоги частини третьої статті 36 Закону України «Про іпотеку» та пункт 5.1 кредитного договору є дотриманими.

Позичальник належним чином не виконував взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка підлягає стягненню шляхом визнання за банком права власності на предмет іпотеки за вартістю рівною 999 540 грн, що визначена станом на 12 березня 2016 року на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, яка належить ОСОБА_2 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Одеської області від 17 січня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що апеляційним судом до спірних правовідносин не було застосовано положення статті 37 ЦПК України 2004 року та статті 514 ЦК України. Заявлений ПАТ «УкрСиббанк» 15 жовтня 2010 року позов про звернення стягнення за іпотечним договором було залишено без розгляду ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 13 січня 2014 року. Таким чином банк не скористався своїм правом на звернення до суду апеляційної інстанції для оскарження прийнятої Київським районним судом міста Одеси 13 січня 2014 року, у зв`язку з чим зазначена ухвала набрала чинності та є преюдиційною, тому позивачем пропущено позовну давність для звернення до суду із зазначеними підставами без поважних причин. Заявлений раніше позов ПАТ «УкрСиббанк» від 15 жовтня 2010 року є обов`язковим для ПАТ «Дельта Банк» і перебіг позовної давності починається з моменту пред`явлення позову, а саме з 15 жовтня 2010 року. Відступлення права вимоги за іпотечним договором фактично не відбулося, оскільки цей договір не був оформлений відповідно до вимог чинного законодавства. Апеляційним судом не було застосовано до спірних правовідносин Закон України «Про охорону дитинства» та Конвенцію «Про права дитини».

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

26 березня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ПП «Кабаре-Лідер» було укладено кредитний договір № 0, за умовами якого банк надав позичальнику 35 000 доларів США під 13 % на строк до 26 березня 2010 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 26 березня 2007 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено іпотечний договір, згідно з яким ОСОБА_1 передав іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 .

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами.

Згідно з актом приймання-передачі за договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 19 грудня 2011 року право вимоги за вказаним договором іпотеки з усіма змінами та доповненнями до нього, укладеними між ПАТ «УкрСиббанк» та ПП «Кабаре-Лідер» перейшло до ПАТ «Дельта Банк».

Позичальник належним чином не виконував взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 17 серпня 2015 року виникла заборгованість в розмірі 94 845,84 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом в розмірі 34 637 доларів США, що еквівалентно 753 620,24 грн, пені за несвоєчасне повернення кредиту - 58 457,84 грн, заборгованості за відсотками - 60 208,84 доларів США, що еквівалентно 1 310 003,77 грн, пені за несвоєчасне повернення відсотків - 14 410,32 грн, комісії - 17 519,36 грн, пені за несвоєчасне повернення комісії - 563,20 грн.

21 серпня 2015 року банк направив ОСОБА_1 повідомлення про порушення основного зобов`язання та попередження про те, що у разі невиконання вимог, банк буде змушений звернути стягнення на предмет іпотеки.

Передача квартири в іпотеку відбулася за згодою ОСОБА_2

Подружжя зареєстровано та проживає в іпотечній квартирі АДРЕСА_1 .

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Київського районного суду міста Одеси.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

29 травня 2018 року справу № 520/11888/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі призначено повторний автоматизований розподіл.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в кількості п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 4 ЦПК України 2004 року здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

За змістом статті 213 ЦПК України 2004 року рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 214 ЦПК України 2004 року під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та оскаржуване судове рішення апеляційного суду у повній мірі не відповідають.

Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Частиною першою статті 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Пунктом 2.1.1 договору іпотеки передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами.

Звернення стягнення здійснюється іпотекодержателем у: випадках, зазначених у пунктах 2.1.1, 2.1.2 цього іпотечного договору; у разі порушення у справі про відновлення платоспроможності або визнання банкрутом іпотекодавця; у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов`язання за цим договором або порушення іпотекодавцем будь-якого зобов`язання, що забезпечено іпотекою за цим договором (пункт 4.1 договору іпотеки).

Згідно з пунктом 4.2 договору іпотеки звернення стягнення щодо предмета іпотеки здійснюється: на підставі рішення суду; на підставі виконавчого напису нотаріуса; згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя між іпотекодавцем та іпотекодержателем, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки; згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до умов розділу 5 цього договору.

Пунктом 5.3 договору іпотеки встановлено, що у разі законодавчої можливості застосування передачі предмета іпотеки у власність іпотекодержателя, як способу задоволення вимог іпотекодержателя (абзац 2 частини третьої статті 36 Закону України «Про іпотеку») право власності переходить до іпотекодержателя з моменту отримання повідомлення, про яке йдеться в пункті 5.1 цього іпотечного договору.

Тобто сторони, підписавши Договір іпотеки, обумовили всі його умови, в тому числі вирішили питання позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення іпотекодержателя до суду з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто законом чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до частини першої цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Разом з тим згідно з частиною першою статті 38 згаданого Закону право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві може бути передбачено в рішенні суду або договорі про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі).

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у статті 3 Закону України від 07 липня 2004 року № 1953-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

Позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Вказаний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18) та від 29 травня 2018 року у справі № 369/238/15-ц (провадження № 14-117цс18).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Однак ні суд першої інстанції, ні апеляційний суд не звернули на це уваги та не врахували, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є способом позасудового врегулювання.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем. Тому з наведених підстав позов не підлягає задоволенню.

Судами не застосовано вищенаведені норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 412 ЦПК Українипідставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду першої інстанції та оскаржуване рішення апеляційного суду підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в їх задоволенні з наведених вище підстав.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду міста Одеси від 14 липня 2016 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 17 січня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - Приватне підприємство «Кабаре-Лідер», про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька Судді:А. І. Грушицький І. В. Литвиненко В. В. Сердюк І. М. Фаловська