_________________________________________________________________________________________________________________ справа № 520/9602/18
провадження № 2/520/5535/18
20.11.2019 року м. Одеса
Київський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого - судді Літвінової І.А.,
за участю секретаря судового засідання Молодова В.С. ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Одеса цивільну справу № 520/9602/18 за позовом Одеського національного медичного університету до ОСОБА_1 , треті особи: Головне управління Держпродспоживслужби в Одеській області, Головне управління державної санітарно-епідеміологічної служби в Одеській області, про стягнення суми витрат на навчання та суми виплаченої стипендії,
В липні 2018 року до Київського районного суду м. Одеси звернувся Одеський національний медичний університет з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми витрат на навчання та суми виплаченої стипендії.
Позивач зазначає, що відповідач вступив до Одеського національного медичного університету (надалі - ОНМедУ) та підписав угоду про навчання за кошти державного бюджету з метою отримання вищої освіти. За умовами угоди абітурієнт бере на себе відповідні зобов`язання, які випливають із вимог нормативно-правових актів в даній сфері і передбачені самими угодами про надання освітніх послуг, а саме - зобов`язання після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати за направленням не менш ніж три роки, замість чого отримують вищу освіту безкоштовно. Утім, після закінчення університету, відповідач до роботи не приступив, у місце направлення не прибув. На цій підставі позивач просить в судовому порядку стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь Державного бюджету України суму витрат на весь період навчання, суму виплаченої стипендії та судові витрати.
19 грудня 2018 року до Київського районного суду м. Одеси надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення.
Після витребування судом необхідних для розгляду матеріалів та усунення відповідачем недоліків заяви про перегляд рішення, у відповідності до ухвал судді від 20.12.2018 та 04.01.2019, судом 25 лютого 2019 року було постановлено ухвалу про призначення до розгляду у відкритому судовому засіданні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2018 року у цивільній справі № 520/9602/18.
Ухвалою суду від 22.03.2019 року вказане заочне рішення було скасовано, а справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні. Одночасно суд залучив до участі у справі третіми особами Фрунзівське міжрайонне управління Головне управління Держсанепід служби в Одеській області (на цей час, у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2015 р. № 1092 «Про утворення територіальних органів Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів», - Управління Держпродспоживслужби у Фрунзівському районі Одеської області).
В подальшому від позивача Одеського національного медичного університету за підписом представника ОСОБА_3 надійшли письмові пояснення, в яких зазначено, що згідно абзацу 1 пункту 2 Указу Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» від 23.01.1996 № 77/96 (далі - Указ) особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов`язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання. Абзацом 3 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про вищу освіту» від 17.01.2002 року (далі - Закон), який діяв на момент укладання Угоди між Позивачем та Відповідачем встановлено, що Кабінет Міністрів України є органом управління у галузі вищої освіти, який у межах повноважень видає нормативно - правові акти з питань вищої освіти. Згідно ч. 2 ст. 56 Закону випускник вищого навчального закладу, який навчався за державним замовленням і якому присвоєно кваліфікацію фахівця з вищою освітою певного освітньо-кваліфікаційного рівня, працевлаштовується на підставі направлення на роботу відповідно до угоди, укладеної між замовником, керівником вищого навчального закладу та випускником. На момент укладання Угоди № 352 Закон України «Про освіту» від 23.05.1991 року, в частині працевлаштування випускників діяв у редакції Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону Української РСР «Про освіту» від 23.03.1996 року, частиною другою статті 52 якого визначалося, що випускники вищих закладів освіти, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України». Вступаючи на навчання за державним замовленням та укладаючи відповідну угоду, особа - абітурієнт є обізнаною із фактом необхідності проходження інтернатури та відпрацювання певного строку після закінчення навчання. Позивачем вказано, що згідно пункту 1 розділу 8 Статуту Одеського національного медичного університету, фінансування Університету здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, а також за рахунок інших джерел, не заборонених законодавством, з дотриманням програмно-цільового методу та принципів цільового та ефективного використання коштів, публічності та прозорості у прийнятті рішень. Згідно пункту Угоди між позивачем та відповідачем, Університет зобов`язується при наявності відповідного фінансування сплачувати студенту стипендію. Згідно пункту 1. Постанови Кабінету Міністрів України від 12 липня 2004 р. № 882 «Питання стипендіального забезпечення», дія цього Порядку поширюється на осіб, які навчаються у навчальних закладах або наукових установах (далі - навчальні заклади) за державним (регіональним) замовленням за рахунок коштів загального фонду державного (відповідного місцевого) бюджету. Актом ревізії фінансово-господарської діяльності Одеського національного медичного університету за період з 01.05.2015 року по 01.06.2018 року, що складено Державною аудиторською службою України 23.07.2018 року за № 04-21/12, внаслідок неприбуття випускників для подальшого працевлаштування та не відпрацювання протягом трьох років в державному секторі народного і господарства, а також невідшкодування ними вартості навчання та отриманої стипендії порушено порядок працевлаштування випускників, визначений Указом Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» від 23.01.1996 № 77/96, Постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпні 1996 р. N 992 «Про Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням», Наказом Міністерства охорони здоров`я України Ч 367 від 25.12.97 «Про затвердження Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням». Позивач наполягає на задоволенні позову, зважаючи на те, що у порушення встановленого порядку відповідач так і не приступив до відпрацювання.
Наслідки повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, встановленні частиною четвертою статті 223 ЦПК України, у відповідності до якої суд вирішує питання на підставі наявних у справі даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Враховуючи положення статей 280 -288 ЦПК України суд у цивільній справі № 520/9602/18 постановляє повторне заочне рішення, яке відповідно до частини другої статті 288 ЦПК України може бути оскаржене позивачем чи відповідачем в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
В ході розгляду цивільної справи № 520/9602/18 на підставі наявних у ній даних та доказів суд встановив, що 03 липня 2009 року між Одеським національним медичним університетом (на той час Одеським державним медичним університетом) в особі ОСОБА_4 та ОСОБА_1 була укладена угода № 23, згідно умов якої ОНМедУ прийняв на себе зобов`язання підготувати відповідача за спеціальністю «Медико-профілактична справа» у відповідності з чинними навчальними планами та загальними вимогами за кошти Державного бюджету.
Згідно з п. 2.2.3. цієї угоди відповідач зобов`язався прибути після закінчення Університету на місце працевлаштування за направленням Міністерства охорони здоров`я України й відпрацювати там не менше трьох років після закінчення інтернатури. В разі відмови їхати на місце працевлаштування за направленням Міністерства охорони здоров`я України або відмови відпрацювати там не менше трьох років відповідач зобов`язався відшкодувати до Державного бюджету повну вартість навчання.
Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до частини першої стаття 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Відповідач Аджалов у 2015 році закінчив Одеський національний медичний університет, та за направленням № 1 від 01.08.2015 року був розподілений у якості лікаря загальної гігієни Фрунзівського міжрайонного управління Державної санітарно-епідеміологічної служби в Одеській області, однак до роботи не приступив, за місцем направлення не прибув.
Отже, відповідач пройшовши повний курс навчання та отримавши відповідну кваліфікацію та спеціальність за кошти Державного бюджету України, умови договору не виконав.
Згідно з частиною другою статті 52 Закону України від 23 травня 1991 року «Про освіту», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, передбачено частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту» (яка була чинною з 23 березня 1996 року по 06 вересня 2014 року, у тому числі на час укладення між сторонами типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 03 липня 2009 року № 72), пунктом 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» (чинний на час укладення типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 01 вересня 2008 року № 84) та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367.
Зазначеними вище нормативними актами визначено, що випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направлені на роботу; незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням; у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У пунктах 1, 4 частини першої статті 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Порушення відповідачем умов укладеного ним з навчальним закладом договору є безумовною підставою для відшкодування коштів, витрачених за рахунок Державного бюджету України.
При цьому суд зазначає, що державним бюджетом є система грошових відносин, яка виникає між державою, з одного боку, і підприємствами, фірмами, організаціями та населенням, з іншого, з метою формування та використання централізованого фонду грошових ресурсів для задоволення суспільних потреб.
Держава фактично є головною організацією по забезпеченню нормального відтворення економічної системи.
Освіта - це суспільне явище, яке впливає на всі сфери економічного життя суспільства та є вагомим чинником досягнення високих темпів економічного зростання й підвищення добробуту суспільства.
Видатки на освіту займають одне з пріоритетних напрямків соціальних видатків.
Основним джерелом видатків на освіту є державний і місцеві бюджети.
Відповідно до Закону України «Про освіту» навчальні заклади освіти фінансуються за рахунок коштів з відповідних бюджетів, галузей народного господарства, підприємств та організацій, додаткових джерел.
Підвищення якості освіти, яка фінансується й з Державного бюджету, впливає не лише на рівень освіти окремого громадянина, а й на суспільство в цілому, оскільки підвищення рівня загальноосвітньої та професійної підготовки кожного працівника, його кваліфікації є важливими чинниками зростання продуктивності праці та економічного поступу держави.
Згідно частини шостої статті 64 Закону України «Про вищу освіту» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) особи, які успішно навчаються у вищих навчальних закладах державної або комунальної форми власності за денною (очною) формою навчання за кошти державного або місцевого бюджету, забезпечуються стипендіями у розмірі не менше ніж два неоподатковуваних мінімуми доходів громадян. Порядок призначення і виплати стипендій встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Тлумачення частини шостої статті 64 Закону України «Про вищу освіту» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) свідчить, що право на стипендію виникає через наявність в особи певних особистих «якостей», зокрема успішного навчання.
До такого правового висновку дійшла колегія суддів в постанові ВСУ від 31 жовтня 2018 року по справі № 545/499/17.
Отже, позов Одеського національного медичного університету, на фінансування якого впливають й видатки з Державного бюджету України, спрямований на відшкодування й повернення бюджетних коштів безпідставно витрачених та одержаних Аджаловим ОСОБА_5 - огли підлягає частковому задоволенню.
За правилами статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони всі судові витрати, відповідно до суми задоволених вимог.
Позивач сплатив судовий збір в сумі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) гривні 00 копійок.
Керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 6, 81, 141, 263-265, 280-282, 352, 354 ЦПК України, ст.ст. 526, 610, 611 ЦК України, суд
Позов Одеського національного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення суми витрат на навчання та суми виплаченої стипендії задовольнити частково.
В іншій частині вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складання.

Днем складення заочного рішення є 20 листопада 2019 року.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Суддя

Літвінова І. А.