КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2019 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 760/24569/18

номер провадження: 22-ц/824/12178/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Ющенко Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 07 липня 2019 року у складі судді Шереметьєвої Л.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Позовні вимоги ОСОБА_1 . мотивовані тим, що 29 січня 1977 року між ним та ОСОБА_3 був зареєстрований шлюб. Після одруження вони разом проживали у належній йому на праві власності однокімнатній квартирі АДРЕСА_1 , а в 1980 році переїхали до квартири АДРЕСА_2 . Вказував, що у 1982 році батько ОСОБА_3 звернувся до них з проханням про фіктивне розірвання шлюбу для отримання трьохкімнатної квартири, тому 09 грудня 1982 року шлюб між ним та ОСОБА_3 був розірваний. В подальшому, 09 вересня 1983 року позивач та ОСОБА_3 знову зареєстрували шлюб, який розірвали 18 липня 1995 року.

Вказував, що після розірвання шлюбу він разом з ОСОБА_3 продовжили проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу, між ними залишились усталені відносини, що притаманні подружжю, вони мали взаємні права та обов`язки та вели спільне господарство. Зазначав, що після розірвання шлюбу він придбав за власні кошти квартиру АДРЕСА_3 а квартиру АДРЕСА_2 , яку 02 липня 1996 року він разом з ОСОБА_3 приватизували, він використовував під офіс. Вказував, що з метою не викриття сімейних майнових відносин, він не зареєстрував місце свого проживання у придбаній квартирі та з ОСОБА_3 уклав договір, за яким здійснив обмін квартири АДРЕСА_3 на 1 /2 квартири АДРЕСА_2 . У 1997 році він продав квартиру АДРЕСА_2 , а 27 листопада 1997 року за власні кошти він придбав квартиру АДРЕСА_5 , яку використовував в робочих цілях.

Зазначав, що підтвердженням ведення ним з ОСОБА_3 спільного господарства, прийняття рішень щодо розпорядження спільними коштами та майном, існування взаємної довіри є договір купівлі-продажу, за яким він за відповідною довіреністю продав квартиру, яку ОСОБА_3 успадкувала після смерті своєї матері. Зазначав, що 23 січня 2002 року він уклав договір дарування квартири АДРЕСА_5 на користь ОСОБА_3 та зробив заповіт на її користь, а 21 березня 2003 року вони між собою уклали угоду про розірвання договору дарування квартири АДРЕСА_5 . Враховуючи тяжкий стан здоров`я ОСОБА_3 , вони не мали змоги повторно оформити шлюб. Вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла і всі заходи по її похованню були здійснені ним та за його рахунок. Вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Усі заходи щодо її поховання здійснював позивач за власні кошти, а також здійснював оплату комунальних послуг у квартирі АДРЕСА_3 . Зазначав, що після смерті ОСОБА_3 він повідомив про це всіх знайомих та друзів, а також відповідача ОСОБА_2 , який є її племінником. Однак ОСОБА_2 відмовився приїжджати на поховання ОСОБА_3 , жодної участі та допомоги після її смерті не надавав.

Вказував, що з метою недопущення визнання квартири АДРЕСА_3 відумерлою спадщиною, він домовився з відповідачем про те, що останнім було подано заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Проте оплата всіх нотаріальних дій та інших дій, пов`язаних з оформленням спадщини здійснювалась позивачем, і саме йому нотаріусом були видані запити, необхідні для ведення спадкової справи та оформлення спадщини. Стверджував, що про факт проживання з померлою ОСОБА_3 також свідчить наявність у нього комплекту ключів від квартири, де вони мешкали разом. Вважаючи себе єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 , позивач звернувся до нотаріальної контори для оформлення спадщини, однак у зв`язку з тим, що шлюб між ними розірваний, йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Для вирішення зазначеного питання він звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з відповідною заявою в порядку окремого провадження, проте в ході розгляду справи було з`ясовано, що у відповідача є майнові претензії на спадкове майно.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив встановити факт його проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу у період з 18 липня 1995 року до 16 березня 2017 року.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 07 липня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не дав належної оцінки наданим позивачем суду доказам, які у своїй сукупності підтверджують факт проживання однією сім`єю позивача та ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу, а саме, доказам того, що у 1996 році позивачем разом ОСОБА_3 була приватизована квартира, позивач займався оформленням продажу квартири матері ОСОБА_3 , брав участь у трудовому спорі з метою захисту її інтересів, організував та оплачував її лікуванні, у 2003 році позивач склав заповіт на користь ОСОБА_3 , здійснював оплату комунальних платежів за квартиру АДРЕСА_3 та у нього наявні ключі від цієї квартири.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Данилова І.О. подала відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що доводи апеляційної скарги не спростовують наведених у оскаржуваному рішенні висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права чи порушено норм процесуального права. Вказує, що позивачем не доведено належними та допустимим доказами сукупність таких обставин як ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, проведення спільних витрат в інтересах сім`ї у період, зазначений у позовній заяві. Надані позивачем докази підтверджують виключно наявність договірних (цивільних) правовідносин, а не сімейних, а інші обставини, на які посилається позивач, не підтверджені жодними доказами та є виключно твердженнями позивача. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, що підтверджують факт його проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу у період з 18 липня 1995 року до 16 березня 2017 року.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За правилами ст.ст. 12, 81 ЦПК України обов`язок доведення тих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим ЦПК України, покладається на кожну із сторін.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 29 січня 1977 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був зареєстрований шлюб, який був розірваний відділом ЗАГС Печерського району міста Києва 09 грудня 1982 року за №636.

09 вересня 1983 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був знову зареєстрований шлюб, який був розірваний відділом ЗАГС Печерського району міста Києва 18 липня 1995 року за №378, що підтверджується відмітками в паспорті, виданого на ім`я ОСОБА_1 (а.с.10-11).

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть № 879, виданим 20 березня 2017 року Київським міським клінічним бюро судово-медичної експертизи (а.с.25).

Згідно листа Київської місцевої прокуратури № 9 міста Києва від 22 березня 2017 року тіло померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 доставлено в морг 19 березня 2017 року (а.с.24).

Установлено, що ОСОБА_3 з 08 жовтня 1996 року була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується інформацією, наданою відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 19 грудня 2017 року № 108-27/7369ж. Інші особи в квартирі не зареєстровані (а.с.121).

Свідок ОСОБА_4 в суді першої інстанції пояснила, що лікарів та працівників поліції викликали сусіди, оскільки з квартири померлої відчувався неприємний запах. Також свідок зазначила, що декілька років тому вона надавала медичну допомогу померлій, відвідувала її за місцем проживання та бачила в квартирі позивача, з яким ОСОБА_3 пила час. Померла їй пояснювала, що позивач її колишній чоловік, який допомагає їй, коли вона про це попросить. Крім того, свідок пояснила, що коли ОСОБА_3 , позивача розшукували сусіди за допомогою поліції, оскільки з квартири стало чути запах. Коли відчинили квартиру, то побачили, що ОСОБА_3 , сидячи в кріслі.

Вказані обставини позивачем не заперечувались.

Положеннями ст. 315 ЦПК України передбачено встановлення судом фактів, що мають юридичне значення, у тому числі і проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Відповідно до ч.ч.2, 4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Про утворення особами сім`ї може свідчити не тільки укладення між ними шлюбу, кровне споріднення, усиновлення, а й інші обставини, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Про те, що законодавець визнає можливість створення сім`ї чоловіком і жінкою, які не перебувають у шлюбі, свідчать положення статті 74 СК України.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У суді першої інстанції встановлено, та не заперечувалося представником позивача, що метою встановлення факту проживання однією сім`єю позивача з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу необхідно останньому для отримання спадщини.

Так, відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Частиною 1 ст. 1221 ЦК України передбачено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Згідно зі ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (ст.1264 ЦК України).

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2019 року, справа № 619/756/16-ц.

У відповідності до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підтвердження позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу у період з 18 липня 1995 року до 16 березня 2017 року позивач ОСОБА_1 послався, зокрема, на договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , а також на договір міни укладений 20 серпня 1996 року між позивачем та ОСОБА_3 , за яким остання обміняла належну їй на праві власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 на квартиру АДРЕСА_3 (а.с. 12 - 13).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що вказані правочини свідчать лише про те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 існували відносини цивільно-правового характеру та не є доказами існування між ними сімейних відносин притаманних подружжю, а тому не свідчать про проживання позивача з померлою ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 18 липня 1995 року до 16 березня 2017 року.

Також суд першої інстанції правильно не взяв до уваги посилання позивача на те, що на підставі довіреності від 27 травня 1997 року, виданої ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_1 , останній від її імені уклав договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_7 , яку ОСОБА_3 успадкувала після смерті своєї матері, оскільки представництво на укладення угод не пов`язується з наявністю родинних відносин чи іншої спорідненості, а тому не може свідчити про проживання позивача з померлою однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

З наведених вище підстав також не свідчить про проживання позивача з померлою однією сім`єю без реєстрації шлюбу і той факт, що 23 січня 2002 року між позивачем та ОСОБА_3 був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_5 , який був розірваний на підставі укладеної між ними угоди про розірвання договору дарування від 21 березні 2003 року (а.с.16, 18).

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно не взяв до уваги посилання позивача на заповіт від 21 березні 2003 року, за змістом якого у разі смерті ОСОБА_1 квартира АДРЕСА_5 переходить у спадок до ОСОБА_3 (а.с.17), оскільки спадкоємцями можуть бути одна або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у заповідача з цими особами сімейних, родинних відносин. Тому складання позивачем заповіту на користь померлої не є доказом проживання його з ОСОБА_3 однією сім`єю з реєстрації шлюбу.

Також судом першої інстанції вірно встановлено, що та обставина, що заходи по похованню ОСОБА_3 здійснювалися позивачем не є доказом їх спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а є лише підставою для відшкодування цих витрат спадкоємцями померлої в порядку ст.1232 ЦК України.

Надані представником позивача квитанції щодо оплати позивачем комунальних платежів за період з березня 2017 року по травень 2017 року (за два місяці), у квартирі, в якій проживала померла ОСОБА_3 , у сукупності з іншими встановленими по справі обставинами, не є достатнім доказом на підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 .

Отже, встановивши фактичні обставини справи та, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовнихвимог ОСОБА_1 , оскільки позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження того, що між ним та померлою ОСОБА_3 склалися усталені стосунки, що притаманні сім`ї, що вони були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, а також мали взаємні права та обов`язки.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Матеріали справи та зміст оскаржуваного рішення суду не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, які передбачені ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 07 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді