Справа № 448/613/19 Головуючий у 1 інстанції: Кічак Ю.В.
Провадження № 22-ц/811/2267/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Куцика І.Б.

з участю: ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , її представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мостиського районного суду Львівської області від 05 червня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувальниого припису, яким вжити до ОСОБА_1 заходи тимчасового обмеження його прав, зокрема, заборонити ОСОБА_1 перебувати в місці спільного проживання з постраждалими особами - з нею ( ОСОБА_3 ) та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 строком на 6 місяців; заборонити ОСОБА_1 наближатися на відстань менше 300 метрів до місця проживання постраждалих осіб - її ( ОСОБА_3 ) та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заяви ОСОБА_3 покликається на те, що проживає за адресою: АДРЕСА_1 разом з малолітньою донькою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та чоловіком ОСОБА_1 , заінтересованою особою по справі. Стверджує, що протягом багатьох років потерпає від насильства з боку ОСОБА_1 , який зловживає алкоголем, а перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння поводить себе агресивно, влаштовує за місцем їх спільного проживання скандали, ображає та принижує її та їх дочку. Вказує, що постановою судді Мостиського районного суду Львівської області від 11.12.2018 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні домашнього насильства. Крім того, мало місце застосування ним домашнього насильства щодо неї 02.04.2019 року, зокрема, в цей день він вчиняв умисні дії психологічного характеру: висловлювання в її сторону нецензурною лайкою, погрози фізичною розправою. Стверджує, що у 2019 році неодноразово, зокрема, 03.04.2019 року, 10.04.2019 року, 11.04.2019 року та 19.04.2019 року, зверталася у поліцію із заявами про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за вчинення домашнього насильства, в тому числі економічного насильства, зокрема, з приводу викрадення її особистих коштів. Крім того, зверталася до Мостиського ВП Яворівського ВП ГУНП у Львівській області із заявою про притягнення останнього до кримінальної відповідальності за ст.126-1 КК України. Також неодноразово повідомляла поліцію про те, що ОСОБА_1 кидав у її сторону ножем, ломом та іншими предметами, які можуть спричинити шкоду їй та дитині, душив її в лютому та березні 2019 року і припинив це тільки тоді, коли прибігла донька; такий неодноразово залякував та погрожував їй.

Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 05 червня 2019 року заяву ОСОБА_3 , заінтересована особа - ОСОБА_1 , про видачу обмежувального припису - задоволено частково.

Видано обмежувальний припис, яким визначено такі заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 :

- заборонено ОСОБА_1 перебувати в місці спільного проживання (перебування) з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме у будинку за адресою: АДРЕСА_1 ;

- заборонено ОСОБА_1 наближатися на відстань 300 метрів до місця проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 .

Встановлено строк дії обмежувального припису - 3 (три) місяці.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі посилається на безпідставність обґрунтувань оскаржуваного рішення тим, що судом безспірно встановлено вчинення ОСОБА_1 протягом тривалого часу домашнього насильства щодо ОСОБА_3 Апелянт не заперечує, що постановою Мостиського районного суду Львівської області від 11.12.2018 року його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП, яку оскаржив в апеляційному порядку. До адміністративної відповідальності більше не притягувався, а тому посилання суду на вчинення ним 02.04.2019 року насильства щодо ОСОБА_3 є безпідставним, оскільки постановою Мостиського районного суду Львівської області від 08.04.2019 року матеріали справи повернуто до Мостиського ВП Яворівського ВП ГУНП у Львівській області для належного оформлення. На думку апелянта висновок суду щодо вчинення ним домашнього насильства 10.04.2019 року, не відповідає матеріалам справи, а грунтується лише на листі Мостиського ВП Яворівського ВП ГУНП у Львівській області №2159/55/05-19 від 17.04.2019 року та не містить ні обставин, ні характеру ніби-то вчиненого насильства 10.04.2019 року. Апелянт зазначає, що не можуть вважатись належним і допустимим доказом довідка Мостиського ВП Яворівського ВП ГУНП у Львівській області №2389/55/02-19 від 23.04.2019 року щодо вчинення ним психологічного насильства в сім`ї щодо ОСОБА_3 19.04.2019 року; витяги з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань щодо внесення за заявою ОСОБА_3 відомостей за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.185, ч.1 ст.125 КК України, оскільки в даному випадку мова йде про кримінальне правопорушення, яке не охополюється дією п.п. 3,7,9,14 ч.1 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Вказує на те, що суд безпідставно не взяв до уваги пояснення його представника ОСОБА_2 про те, що згідно з ч. 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення щодо видачі обмежувального припису чи відмову у видачі приймається на підставі оцінки ризиків, яка проводиться працівниками поліції. Однак суд не врахував лист Мостиського ВП Яворівського ВП ГУНП у Львівській області №1958/55/05-19 від 15.05.2019 року, яким ОСОБА_3 повідомлено про те, що розгляд заяв від 04.05.2019 року та 07.05.2019 року (саме винесення обмежувального припису) припинено у зв`язку з відсутністю підстав для такого. Також судом не встановлено, у якій формі домашнього насильства піддавалась донька ОСОБА_6 , не оцінено ризиків щодо продовження такого насильства по відношенню до неї. Також зазначає, що судом невірно застосовано практику ЄСПЛ, оскільки справи, на які посилається суд в оскаржуваному рішенні, не містять схожості фактичних обставин конкретних справ. Звертає увагу на те, що судом грубо порушено вимоги ч. 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», що призвело до постановлення незаконного рішення та необгрунтованого обмеження його права, як батька, щодо доньки, ОСОБА_5 . З наведених підстав просить рішення скасувати та ухвалити постанову, якою відмовити ОСОБА_3 в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_3 , її представника ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи заяву ОСОБА_3 , суд першої інстанції не погодився з доводами ОСОБА_7 про те, що заявник не довела суду належними та допустимими доказами вчинення ним щодо заявниці та їхньої доньки домашнього насильства, з його доводами про те, що твердження заявника ґрунтуються на припущеннях, а тому виходив з вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, необхідності вжиття заходів з метою уникнення в майбутньому домашнього насильства у будь - якому прояві, з метою уникнення настання тяжких наслідків його вчинення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана:

1) особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству";

2) особою, яка постраждала від насильства за ознакою статі, або її представником - у випадках, визначених Законом України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків";

3) батьками та іншими законними представниками дитини, родичами дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачухою або вітчимом дитини, а також органом опіки та піклування в інтересах дитини, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків";

4) опікуном, органом опіки та піклування в інтересах недієздатної особи, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків".

За змістом ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, передбачених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" або Законом України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків", на строк від одного до шести місяців. Обмежувальний припис, виданий судом стосовно особи, яка на момент винесення рішення суду не досягла вісімнадцятирічного віку, не може обмежувати право проживання (перебування) цієї особи у місці свого постійного проживання (перебування). Рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.

Основним нормативно - правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно - правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, постраждалих від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні:

домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Запобігання домашньому насильству - система заходів, що здійснюються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, а також громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, та спрямовані на підвищення рівня обізнаності суспільства щодо форм, причин і наслідків домашнього насильства, формування нетерпимого ставлення до насильницької моделі поведінки у приватних стосунках, небайдужого ставлення до постраждалих осіб, насамперед до постраждалих дітей, викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків, а також будь-яких звичаїв і традицій, що на них ґрунтуються. (п.5 ч.1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Відповідно до .2 ч.1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 ч.1 ст.1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з ч.3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

В пункті 9 ч. 1 ст. 1 згаданого Закону визначено, що оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. За заявою осіб, визначених частиною першою цієї статті, на підставі оцінки ризиків обмежувальний припис може бути продовжений судом на строк не більше шести місяців після закінчення строку, встановленого судовим рішенням згідно з частиною четвертою цієї статті. Про видачу обмежувального припису кривднику суддя у встановлений законом строк інформує уповноважені підрозділи органів Національної поліції України за місцем проживання (перебування) постраждалої особи для взяття кривдника на профілактичний облік, а також районні, районні у містах Києві і Севастополі державні адміністрації та виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад за місцем проживання (перебування) постраждалої особи. Обмежувальний припис не може містити заходів, що обмежують право проживання чи перебування кривдника у місці свого постійного проживання (перебування), якщо кривдником є особа, яка не досягла вісімнадцятирічного віку на день видачі такого припису. Порядок видачі судом обмежувального припису визначається ЦПК України. Постраждала особа може вимагати від кривдника компенсації її витрат на лікування, отримання консультацій або на оренду житла, яке вона винаймає (винаймала) з метою запобігання вчиненню стосовно неї домашнього насильства, а також періодичних витрат на її утримання, утримання дітей чи інших членів сім`ї, які перебувають (перебували) на утриманні кривдника, у порядку, передбаченому законодавством. У разі порушення кримінального провадження у зв`язку з вчиненням домашнього насильства перелік заходів щодо тимчасового обмеження прав або покладення обов`язків на особу, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, або визнана винною у його вчиненні, а також порядок застосування таких заходів визначаються КК України та КПК України.

Судом першої інстанції встановив, що заявник ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (заінтересована особа) перебувають у зареєстрованому шлюбі з вересня 1991року. Від подружнього життя у них народилося двоє дітей: син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який досяг уже повноліття та дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заявниця ОСОБА_3 разом з ОСОБА_1 та їхньою донькою, ОСОБА_5 , проживають за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому будинку осіб №726 від 07.05.2019р., виданою Гостинцівською сільською радою Мостиського району Львівської області.

Учасниками справи підтверджено, що син ОСОБА_3 та ОСОБА_1 - ОСОБА_8 значиться лише формально зареєстрованим за вказаною адресою та фактично проживає у квартирі за іншою адресою: АДРЕСА_2 , яка є у власності ОСОБА_1 (заінтересованої особи).

Згідно з п.3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Аналізуючи зміст заяви ОСОБА_3 слід зазначити, що заявник у заяві про видачу обмежувального припису, зазначила, що ОСОБА_1 вчиняє відносно неї та їхньої доньки, ОСОБА_9 , домашнє, фізичне, психологічне, економічне насильство, а саме, ображає нецензурними словами, принижує її перед донькою, знущається, намагався її душити, погрожує фізичною розправою, викрадав гроші, наносив тілесні ушкодження, що було причиною неодноразових звернень до правоохоронних органів.

На підтвердження зазначених у заяві підстав для видачі обмежувального припису, ОСОБА_3 долучила до матеріалів заяви письмові докази, які досліджувалися судом першої інстанції, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, дійшовши висновку про їх належність та допустимість.

Задовольняючи частково заяву ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що факти вчинення домашнього насильства у формі образ, погроз, залякувань, нанесення тілесних ушкоджень, що спричинили емоційну невпевненість у заявниці, викликали побоювання за свою безпеку те безпеку дитини, у період другої половини 2018р. - першої половини 2019р. заінтересованою особою ОСОБА_1 стосовно заявниці ОСОБА_3 , а саме 10.09.2018 року, 02.04.2019 року о 16.00 год., 02.04.2019 року о 22.40 год., 10.04.2019 року, 19.04.2019 року, 04.05.2019р. та 22.05.2019р. підтверджуються такими доказами:

- протоколом про адміністративне правопорушення серії ГП №045885 від 10.09.2018 р. стосовно ОСОБА_1 щодо притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КпАП України, з якого, зокрема, вбачається те, що 10.09.2019р. о 04.57 год. ОСОБА_1 , знаходячись за місцем свого проживання, що за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив насильство в сім`ї психологічного характеру щодо дружини ОСОБА_3 , в ході якого ображав її нецензурними словами, чим міг спричинити шкоду психічному здоров`ю та постановою судді Мостиського районного суду Львівської області від 11.12.2018р., яка на момент ухвалення оскаржуваного рішення була чинною, оскільки не була скасована в апеляційному порядку, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КпАП України;

- протоколом про адміністративне правопорушення серії ГП №099924 від 03.04.2019р., з якого відомо, що 02.04.2019р. біля 16:00 год. ОСОБА_1 , знаходячись за місцем свого проживання в АДРЕСА_1 , вчинив насильство в сім`ї відносно своєї дружини ОСОБА_3 , а саме умисні дії психологічного характеру, що виразилися у нецензурній лайці, що могло завдати шкоди психічному здоров`ю потерпілої ОСОБА_3 ;

- протоколом про адміністративне правопорушення серії ГП №099855 від 03.04.2019р., з якого відомо, що 02.04.2019р. біля 22:40 год. ОСОБА_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та знаходячись за місцем свого проживання в АДРЕСА_1 , вчинив насильство в сім`ї відносно своєї дружини ОСОБА_3 , а саме умисні дії психологічного характеру, що полягали у висловлюванні в її сторону нецензурними словами та погрозами фізичної розправи, в результаті чого могла бути завдана шкода її психічному здоров`ю;

- листом Мостиського відділу поліції Яворівського ВП ГУНП у Львівській області №2159/55/05-19 від 17.04.2019 року, яким підтверджується звернення ОСОБА_3 10.04.2019 року до поліції з приводу неправомірних дій ОСОБА_1 , з якого вбачається, що вказаний факт не містив ознак кримінального правопорушення, однак, також зазначено і про складення протоколу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 ;

- довідкою Мостиського відділу поліції Яворівського ВП ГУНП у Львівській області №2389/55/02 від 23.04.2019 року про факт звернення ОСОБА_3 19.04.2019 року стосовно неправомірних дій, зокрема, ОСОБА_1 , що внесено в ЄРДР за №0000186 від 20.04.2019р. за ч.3 ст.185 КК України;

- копіями талонів-повідомлення №93 від 19.04.2019р. та №96 від 23.04.2019р., які підтверджують факти звернення ОСОБА_3 до Мостиського відділу поліції Яворівського ВП ГУНП у Львівській області з зверненнями про вчинені кримінальні правопорушення та інші події;

- листом Мостиського відділу поліції Яворівського ВП ГУНП у Львівській області №1958/55/05 від 15.05.2019 року про факт звернення ОСОБА_3 04.05.2019 року та 07.05.2019р. стосовно неправомірних дій ОСОБА_1 ;

- зверненням ОСОБА_3 07.05.2019р. до Мостиського відділу поліції Яворівського ВП ГУНП у Львівській області з заявою про винесення термінового заборонного припису;

- копією витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, з якого відомо, що 25.05.2019р. до ЄРДР за заявою ОСОБА_3 від 24.05.2019р. внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, щодо ОСОБА_1 , який 22.05.2019р. біля 18:00год. в с.Гостинцеве Мостиського району, в приміщенні житлового будинку, побив свою дружину ОСОБА_3 , чим спричинив їй тілесні ушкодження.

Окрім цього, факт конфліктних ситуацій у вказані дні не заперечив і сам ОСОБА_1 , однак вважає, що такі конфлікти фактично ініціювала та провокувала заявниця ОСОБА_3 , він фактично участі у них не брав. Щодо події, яка мала місце 22.05.2019р., пояснив, що в зазначений день конфлікту між ним та заявницею не було, а був лише його ( ОСОБА_1 ) невдалий жарт з приводу того, що він відбере у заявниці мобільний телефон, намагався «жартома» забрати такий з її рук, однак не мав наміру та не наносив останній будь-яких тілесних ушкоджень. Вважає, що напружена обстановка і конфлікти між ними мають місце з приводу питань користування спільним майном подружжя та права власності на таке.

Про серйозність сприйняття фактів домашнього насильства, переживання з приводу можливих повторень таких, важкі наслідки спричинені цим та бажання заявниці ОСОБА_3 . попередити такі та захистити від таких себе та дитину свідчить і звернення заявниці до суду із позовами (заявами), пов`язаних з питаннями шлюбу та сім`ї учасників справи (про розірвання шлюбу, стягнення аліментів), звернення до лікарів (невролога та невропатолога) з приводу погіршення стану здоров`я, а також довідка до акту огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12ААА, видана ОСОБА_3 .

Задовольняючи заяву ОСОБА_3 , суд першої інстанції врахував те, що незважаючи на те, що заінтересована особа жодного разу не притягувалась до адміністративної чи кримінальної відповідальності стосовно вчинення насильства в сім`ї, вказані докази в своїй сукупності підтверджують факт тривалого психологічного насильства в сім`ї та хоч окремі епізоди насильства і не досягали такого рівня, що свідчив про необхідність притягнення ОСОБА_1 до адміністративної чи кримінальної відповідальності, однак, зважаючи на неодноразовість вчинення протиправної поведінки; її до певної міри систематичність, а також збільшення загрози насильницьких дій, що в своїх останніх проявах підпадає також під ознаки кримінального правопорушення, суд вважав, що долучені дло матеріалів справи письмові докази, а також пояснення заявниці ОСОБА_3 , якою такі докази більш деталізовано, свідчать про те, що вчинення ОСОБА_1 психологічного насильства в сім`ї щодо заявниці має місце тривалий час, а також про те, що на час ухвалення рішення судом існують і надалі ризики можливого продовження таких дій ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні вірно зазначив, що про наявність таких ризиків, свідчать, як вищенаведені докази, а також і заперечення самої заінтересованої особи - ОСОБА_1 своїх дій; неусвідомлення ним всієї серйозності таких; небажання врегулювати існуючу напружену ситуацію та змінити свою поведінку. Про це додатково свідчить і факт звернення заявниці в органи поліції щодо насильницьких дій з боку ОСОБА_1 і після звернення до суду з заявою про видачу обмежувального припису, а саме в травні 2019 року (чого учасники справи не заперечили).

Задовольняючи заяву ОСОБА_3 , суд першої інстанції надав оцінку всім обставинам та наданим ОСОБА_3 та ОСОБА_1 доказам у справі, дотримуючись прав та інтересів, як заявника, так і заінтересованої особи, ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 постійно виникають сварки, конфліктні ситуації, які закінчуються вчиненням ОСОБА_1 домашнього, фізичного, психологічного насильства, яке проявляється в образах словами, приниженням, погрозами фізичною розправою, застосування фізичної сили, нанесенням тілесних ушкоджень.

З огляду на вищенаведені обставини, встановлені судом прешої інстанції, колегія суддів погоджується з висновками суду про наявність передбачених законом підстав для вжиття заходів тимчасового обмеження прав для ОСОБА_1 стосовно заявниці ОСОБА_3 , що є необхідним зважаючи на вчинення ним насильства та про доцільність вжиття заходу тимчасового обмеження для ОСОБА_1 стосовно дитини сторін - малолітньої ОСОБА_5 , яке зумовлене тим, що мало місце заподіяння насильства щодо дитини і у випадках застосування такого щодо матері в її (дитини) присутності, що слід вважати очевидним, зважаючи на малолітній вік дитини та її вразливість.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 , його представник, пояснюючи причини конфліктів між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , пояснили, що конфліктні ситуації провокує сама заявник, яка приводить у побудований ними спільно житловий будинок іншого мужчину, що відповідно викликає відповідну реакцію у ОСОБА_1 .

На думку колегії суддів вищезазначена обставина не виправдовує неправомірні дії та неправомірну поведінку ОСОБА_1 , що супроводжуються образами заявниці словами, її приниженням, погрозами, застосуванням фізичної сили.

За вищенаведеного, суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, який дійшов до вірного переконання, що з метою уникнення у майбутньому домашнього насильства у будь - якому прояві слід заборонити ОСОБА_1 перебувати в місці спільного проживання (перебування) з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , а саме, у будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_1 наближатися на відстань 300 метрів до місця проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 та встановити строк дії обмежувального припису - 3 (три) місяці.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який вважав, що саме такий строк дії обмежувального припису в повній мірі відповідає характеру обставин, про які йшлося, та такий строк в повній мірі забезпечить заявницю та дитину сторін від потенційних проявів насильства ОСОБА_1 , а також матиме належний ефект щодо нього самого з метою усвідомлення ним негативної поведінки та унеможливлення такої в майбутньому.

Верховний Суд у постановах від 13.02.2019р. у справі № 462/2318/18 та у постанові від 24.04.2019р. у справі №359/7771/18 зазначив, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису суди мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Такі заходи, як вбачається із наведених вище норм закону та практики ЄСПЛ є виправданими, оскільки будь-яких своїх прав заінтересована особа ОСОБА_1 не позбавляється, а такі лише законно тимчасово обмежуються з метою забезпечення реалізації та захисту прав потерпілих осіб, а саме прав на життя, здоров`я, безпеку, житло, тощо, що слід вважати мають у даному випадку пріоритет.

Окрім цього, суд першої інстанції взяв до уваги те, що заінтересована особа ОСОБА_1 має у власності, окрім житлового будинку по АДРЕСА_1 , ще інше житло - квартиру АДРЕСА_3 .

Такі заходи відповідно є законними, переслідують законну мету та слід вважати є пропорційними до мети, що переслідується, а також є необхідними в демократичному суспільстві з метою виховання особи в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття та запобігання вчиненню нових правопорушень.

На думку колегії суддів скасування Львівським апеляційним судом 30.09.2019 року постанови судді Мостиського районного суду Львівської області від 11.12.2018 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адмінстартивного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП, та закриття апеляційним судом провадження в справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за ч.1 ст. 173-2 КУпАП на підставі п.1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, не є беззаперечним доказом відсутності підстав для видачі обмежувального припису, оскільки така була скасована вже після ухвалення оскаржуваного судового рішення, і окрім цього, заявником до матеріалів заяви були долучені і інші належні та допустимі докази на підтвердження вчинення домашнього насильства, яким суд прешої інстанції дав належну правову оцінку, та дійшов вірного висновку про наявність ризиків продовження ОСОБА_1 в майбутньому домашнього насильства щодо ОСОБА_3 , їх доньки, ОСОБА_5 , у будь- якому його прояві.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які є достатньо аргументовані.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Мостиського районного суду Львівської області від 05 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 15.11.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.