Постанова

Іменем України

30 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 148/2386/16-ц

провадження № 61-32113св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Тульчинська державна нотаріальна контора,

особа, яка подала апеляційну та касаційну скарги - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 10 березня 2017 року у складі судді Робак С. О. та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 07 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Денишенко Т. О., Медяного В. М., Іващука В. А. та касаційну скаргу Тульчинської державної нотаріальної контори на заочне рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 10 березня 2017 року у складі судді Робак С. О. та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 07 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Денишенко Т. О., Медяного В. М., Іващука В. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування квартири.

Позовна заява мотивована тим, що вона з 08 грудня 1987 року постійно проживає в квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала їй на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 29 травня 1992 року Тульчинською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 2-1418 та зареєстрованого Комунальним підприємством «Тульчинське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 06 липня 1992 року, занесеного до реєстрової книги ФЖ27 за № 2925-30.

Зазначала, що 14 жовтня 2009 року державним нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори Тульчинського районного управління юстиції у Вінницькій області Сухомлин О. А. був посвідчений договір дарування вказаної квартири, згідно з яким вона подарувала цю квартиру своїй дочці ОСОБА_2

Вважала, що договір дарування повинен бути визнаний недійсним, оскільки є оспорюваним правочином у зв`язку з тим, що у момент його здійснення не були дотримані вимоги статей 203, 215 ЦК України. Стверджувала, що ОСОБА_2 обманним шляхом змусила її підписати договір дарування квартири, а вона, з огляду на похилий вік та безпорадний стан (старече слабоумство) не розуміла, який насправді документ підписала.

Крім того, вказувала, що помилилася щодо правової природи даного правочину, оскільки хотіла скласти заповіт або договір довічного утримання, отже оспорюваний правочин був укладений під впливом тяжкої обставини та помилки, а саме її хвороби та безпомічного стану, оскільки вона є постраждалою внаслідок Чорнобильської катастрофи і є інвалідом 3-ї групи, постійно потребує сторонньої допомоги та додаткових матеріальних коштів на ліки та її утримання.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір дарування квартири, розташованої в АДРЕСА_1 , який був посвідчений 14 жовтня 2009 року державним нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори Тульчинського районного управління юстиції у Вінницькій області Сухомлин О. А.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 10 березня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 , укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого 14 жовтня 2009 року державним нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори Тульчинського районного управління юстиції Вінницької області Сухомлин О. А., зареєстрованого в реєстрі за № 1-3734.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем доведено, що договір дарування належної їй на праві власності квартири було укладено внаслідок помилки, оскільки вона, укладаючи договір дарування вважала, що укладає договір довічного утримання, так як на час укладення договору дарування вона перенесла ряд операцій і потребувала сторонньої допомоги, що підтверджується наданими в судовому засіданні копіями виписок з медичних карт.

Районний суд зазначив, що позивач помилялась щодо правової природи договору дарування підтверджується і тим, що остання є особою похилого віку і іншого житла, крім подарованої нею квартири не має і, подарувавши квартиру, позивач позбавила себе житла.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 07 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено.

Заочне рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 10 березня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що доводи ОСОБА_3 про те, що оскільки він є іпотекодержателем спірної квартири, а суд при розгляді справи не перевірив обтяжень на спірну квартиру, не залучив його до участі у справі, не звернув уваги на сплив строку позовної давності, не беруться до уваги, оскільки оскаржуване рішення є мотивованим та не підлягає скасуванню.

Апеляційний суд послався на статтю 23 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалите нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі Тульчинська державна нотаріальна контора, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалите нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження та витребувано цивільну справу.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 червня 2019 року справу передано судді-доповідачеві Лідовцю Р. А.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 жовтня 2019 року справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що він не приймав участь в судовому розгляді цієї справи в суді першої інстанції, проте рішення, за результатами її розгляду прямо стосуються його прав і інтересів, оскільки він є іпотекодержателем спірної квартири. Вважає, що будь-які дії стосовно майна, яке передано в іпотеку і на яке накладена заборона, в тому числі і визнання договору дарування недійсним, є незаконними, а рішення відносно цього майна повинні бути визнані недійсними та скасованими.

Стверджує, що Тульчинський районний суд, розглядаючи справу припустився помилки, не перевірив дійсних обставин, не перевірив наявність обтяжень на спірну квартиру і не залучив його до участі в розгляді справи. Крім того, з дати укладення договору дарування пройшов строк у вісім років, отже позивач пропустила строк позовної давності.

Касаційна скарга Тульчинської державної нотаріальної контори мотивована тим, що суд першої інстанції розглянув справу одноосібно без участі сторін і зацікавлених осіб, а лише в присутності позивачки. Вважає, що до участі у розгляді справи суд повинен був залучити нотаріуса, який посвідчував спірний договір.

Вказує, що на час посвідчення оспорюваного договору дарування ОСОБА_1 була ознайомлена з вимогами законодавства, умовами відчуження нерухомого майна та наслідками, що наступають після укладення договору дарування. Крім того, вона була психічно здоровою людиною, грамотною, отже посилання на те, що вона не знала, який договір вчиняє, є неправдою.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У листопаді 2017 року представник ОСОБА_1 подала заперечення на касаційну скаргу, у якому зазначила, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки оскаржувані рішення відповідають вимогам закону, є мотивованими та законними.

Зазначає, що суди попередніх інстанцій врахували, що вона на час укладення оспорюваного договору дарування перенесла ряд медичних операцій та потребувала сторонньої допомоги. Крім того, вона є особою похилого віку, іншого житла, крім спірної квартири немає, отже договір було укладено під впливом помилки.

Зазначає, що на підставі статті 23 Закону України «Про іпотеку» іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

14 жовтня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, згідно з яким ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла у дар належну дарувальнику на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2 . Даний договір був посвідчений державним нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори Сухомлин О. А. (а. с. 5).

07 вересня 2015 року ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_2 договір позики, згідно з яким ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 кошти в сумі 128 365,33 грн зі строком повернення до 07 березня 2016 року. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Тульчинського районного нотаріального округу Вінницької області Носовим В. В. 07 вересня 2015 року.

У забезпечення боргових зобов`язань за договором позики від 07 вересня 2015 року ОСОБА_2 передала ОСОБА_3 в іпотеку квартиру АДРЕСА_2 . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Тульчинського районного нотаріального округу Вінницької області Носовим В. В. 07 вересня 2015 року.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню.

Касаційна скарга Тульчинської державної нотаріальної контори підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з вимогами частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Отже, наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає на підставі встановлених під час судового розгляду обставин конкретної справи.

Зазначений висновок не суперечить правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судами встановлено, що 14 жовтня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, згідно з яким ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла у дар належну дарувальнику на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2 .

Задовольняючи позов суд першої інстанції, на підставі доказів, поданих позивачем, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про визнання недійсним договору дарування квартири, оскільки ОСОБА_1 на час укладення оспорюваного договору дарування перенесла ряд операцій і потребувала сторонньої допомоги.

Апеляційний суд переглядаючи рішення суду першої інстанції за касаційною скаргою ОСОБА_3 , який є іпотекодержателем спірного майна згідно з договором позики від 07 вересня 2015 року, на його доводи про незалучення його до участі у справі не звернув уваги та погодився із висновками суду першої інстанції, згідно з яким оспорюваний договір визнано недійсним.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що на підставі положень статті 23 Закону України «Про іпотеку» іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками апеляційного суду з огляду на таке.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 не зазначила про те, що спірна квартира є предметом іпотеки та не поставила питання про залучення стороною у справі ОСОБА_3 , права і обов`язки якого визначені Законом України «Про іпотеку». Про наявність іпотечного договору не повідомляв суд і відповідач у справі.

Відповідно до приписів статтей 9, 10 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право володіння, користування і розпорядження предметом іпотеки, а також на нього покладено обов`язок його збереження.

Дії іпотекодавця щодо предмета іпотеки потребують згоди іпотекодержателя, а також останній має право перевіряти документально і в натурі наявність, стан, умови збереження та користування предметом іпотеки.

Частиною третьою статті 12 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Відповідно до вимог статті 307 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи) за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право: постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін; скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог; змінити рішення; постановити ухвалу про скасування рішення суду першої інстанції і закриття провадження у справі або залишення заяви без розгляду.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції, не врахував норми матеріального права, встановлені обставини у справі та необґрунтовано виходив із того, що залучення ОСОБА_3 до участі у справі не вплине на права останнього.

Оскільки апеляційний суд позбавлений можливості залучати до участі у справі співвідповідачів та третіх осіб, отже такі процесуальні дії слід вчинити суду першої інстанції.

Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Наведені обставини, які свідчать про помилку під час вчинення договору дарування, оцінюються судом у сукупності.

Отже, суди попередніх інстанцій у порушення статей 212-215 ЦПК України 2004 року не забезпечили повного та всебічного розгляду справи, не встановили усіх обставин справи, які необхідні для правильного її вирішення, правовідносин, які склалися між сторонами, та закон, який підлягає застосуванню до них, не перевірили належно доводів сторін та дійшли передчасного висновку про задоволення позову ОСОБА_1 .

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно із частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості під час розгляду справи в касаційному порядку встановлювати нові обставини або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, то усунути вказані недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду неможливо. Враховуючи, що порушення норм процесуального права допущені обома судами, справу необхідно передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Касаційну скаргу Тульчинської державної нотаріальної контори задовольнити частково.

Заочне рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 10 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 07 вересня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк