ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5625/19 Справа № 185/1309/17 Суддя у 1-й інстанції - Головін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.

за участю секретаря Черкас Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними.

В обґрунтування своїх позовних вимог, які уточнювалися в ході судового розгляду справи, позивач ОСОБА_2 посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_5 . Після її смерті відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 . Спадкоємцями першої черги за законом є троє її дітей: відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; третя особа ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; та вона - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Письмова заява про прийняття спадщини за законом до майна померлої матері була ними своєчасно подана до Першої Павлоградської державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Через шість місяців після смерті матері їхня сестра ОСОБА_1 повідомила про те, що квартира АДРЕСА_1 належить їй на підставі договору довічного утримання. Згідно цього даного договору мати передала у власність належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1 на певних умовах. Позивач зазначає, що даний договір був вчинений за один рік до смерті матері. На момент вчинення договору дарування ОСОБА_5 було майже 80 років. Вона на протязі останніх трьох років не бачила на обидва ока. Вважає, що її мати ОСОБА_5 не могла самостійно прочитати договір, який укладала. Окрім цього оскаржуваний договір довічного утримання не містить строку його дії, за життя її мати не мала наміру відчужувати належну їй квартиру. ОСОБА_5 завжди казала, що залишить своє майно усім дітям порівну. Вважає, що волевиявлення ОСОБА_5 на час складання оскаржуваного договору не було вільним та не відповідало її волі, що в свою чергу вказує на невідповідність між волею та волевиявленням при укладенні договору довічного утримання, а тому його слід визнати його недійсним. Квартира АДРЕСА_1 , яка за договором довічного утримання перейшла до ОСОБА_1 , була відчужена останньою за договором дарування на користь сина ОСОБА_3 . У зв`язку з тим, що договір довічного утримання є недійсним через те, що волевиявлення ОСОБА_5 не відповідало її волі, та через те, що вона вважала, що відчужує земельний пай, відповідно і договір дарування квартири АДРЕСА_1 необхідно визнати недійсним. Вважає, що наявні обставини, які вказують на помилку - неправильне сприйняття ОСОБА_5 фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і має істотне значення. Такими обставинами є вік ОСОБА_5 , її стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором довічного утримання. На підставі викладеного, ОСОБА_2 просила суд визнати договір довічного утримання, посвідчений 13 березня 2015 року приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Іщиком М.В. та зареєстрованим в реєстрі за реєстровим № 274 недійсним; визнати договір дарування квартири посвідчений 28 липня 2016 року приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Гущиною О.І. та зареєстрованим в реєстрі за реєстровим № 381 недійсним; стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2019 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 Визнано недійсним договір довічного утримання, укладений 13 березня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Іщик М.В., зареєстрований в реєстрі за №274. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 28 липня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Гущиною О.І., зареєстрований в реєстрі за №381. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на судовий збір в сумі 640 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 . витрати на судовий збір в сумі 640 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду від 22 березня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_1 належала на праві приватної власності ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на підставі нотаріально завіреного договору купівлі-продажу від 16 квітня 1997 року (а.с.75),

Право власності на спірну квартиру за ОСОБА_5 було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 33905585 від 20 лютого 2015 року (а.с.77).

13 березня 2015 року між ОСОБА_5 та її донькою ОСОБА_1 був укладений нотаріально посвідчений договір довічного утримання (догляду) (а.с.73, 74).

Відповідно до п. 1 цього Договору, Відчужувач - ОСОБА_5 передає Набувачу ОСОБА_1 у власність квартиру за номером АДРЕСА_1 , взамін чого Набувач зобов`язується забезпечувати Відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно на умовах, встановлених даним договором.

Пунктом 4 цього Договору передбачено, що Набувач зобов`язана надавати Відчужувачу довічно матеріальне забезпечення, а також усі види догляду (опікування).

Догляд (опікування), що надається Набувачем Відчужувачу, включає в себе: забезпечення її харчуванням, необхідним одягом, медикаментами та лікарськими засобами; надання медичної допомоги шляхом залучення кваліфікованих медичних працівників (лікарів, медичних сестер тощо); оплату за власний рахунок комунальних послуг, інших платежів, пов`язаних з реєстрацією в зазначеній квартирі Відчужувача; забезпечення проведення прибирання приміщення, в якому буде проживати Відчужувач, приймати всі заходи для утримання його в належному санітарно-гігієнічному стані, та надання прально-банних послуг Відчужувачу; вчинення всіх необхідних дій щодо забезпечення Відчужувача всіма засобами, предметами домашнього вжитку, речами, літературою тощо.

До обов`язків Набувача також входить виконання додаткових доручень Відчужувача, необхідних для забезпечення останньої належним доглядом.

Сторони домовились, що для зручності і ефективності догляду Відчужувач буде довічно проживати разом з Набувачем у квартирі, яка є Предметом цього договору.

Набувач зобов`язана у разі смерті Відчужувача поховати її в селі Кохівка Павлоградського району Дніпропетровської області та встановити надгробок.

Згідно п. 12 цього Договору, право власності на вищезазначену квартиру виникає у Набувача з моменту державної реєстрації прав на нерухомість у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (ч.1 ст. 182 ЦК України).

Відповідно до п. 14 цього Договору, цей договір може бути розірваним за згодою сторін, а в разі невиконання його умов і відмови добровільного розірвання однією із сторін - у судовому порядку.

Пунктом 15 цього Договору передбачено, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу Відчужувача у разі невиконання або неналежного виконання Набувачем своїх обов`язків, незалежно від її вини; на вимогу Набувача.

Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю ОСОБА_5 .

Відповідно до п. 16 цього Договору, у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням Набувачем обов`язків за договором, Відчужувач набуває право власності на майно, яке було нею передане, і має право вимагати його повернення.

У цьому разі витрати, зроблені Набувачем на утримання та (або) догляд Відчужувача, не підлягають поверненню.

У разі розірвання договору у зв`язку з неможливістю його подальшого виконання Набувачем з підстав, що мають істотне значення, суд може залишити за Набувачем право власності на частину майна, з врахуванням тривалості часу, протягом якого вона належно виконувала свої обов`язки за договором.

Таким чином, 13 березня 2015 року у ОСОБА_1 виникло право власності на квартиру АДРЕСА_1 , оскільки це право було реалізоване з моменту державної реєстрації прав на нерухомість у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (а.с.123).

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_5 померла (ас. 8).

Позивач ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_4 є доньками померлої ОСОБА_5 (а.с.9-13).

Позивач зареєстрована за адресою : АДРЕСА_1 (а.с.16, 32).

З наданого суду копії акту №2 від 19 серпня 2016 року, підписаного сусідами, вбачається, що разом з ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_1 з 03 листопада 2015 року до дня смерті, мешкала та доглядала останню ОСОБА_7 (а.с.16).

28 липня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_3 нерухоме майно, а саме квартиру розташовану за адресою: за адресою АДРЕСА_1 (а.с.136).

Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з їх доведеності належними та допустимими доказами у справі, однак погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов них за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, неприавильного застосування норм матеріального права, що відповідно до ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.

Отже правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочини, вчинені внаслідок помилки, належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення відчужувача, і має істотне значення.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття відчужувачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору, - може бути лише у разі встановлення цих обставин.

Тільки у такому разі норми частини першої статті 229 та статей 203 і 744 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві приватної власності ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на підставі нотаріально завіреного договору купівлі-продажу від 16 квітня 1997 року (а.с.75),

Право власності на спірну квартиру за ОСОБА_5 було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 33905585 від 20 лютого 2015 року (а.с.77).

13 березня 2015 року між ОСОБА_5 та її донькою ОСОБА_1 був укладений нотаріально посвідчений договір довічного утримання (догляду) (а.с.73, 74).

Відповідно до п. 1 цього Договору, Відчужувач - ОСОБА_5 передає Набувачу ОСОБА_1 у власність квартиру за номером АДРЕСА_1 , взамін чого Набувач зобов`язується забезпечувати Відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно на умовах, встановлених даним договором.

Пунктом 4 цього Договору передбачено, що Набувач зобов`язана надавати Відчужувачу довічно матеріальне забезпечення, а також усі види догляду (опікування).

Догляд (опікування), що надається Набувачем Відчужувачу, включає в себе: забезпечення її харчуванням, необхідним одягом, медикаментами та лікарськими засобами; надання медичної допомоги шляхом залучення кваліфікованих медичних працівників (лікарів, медичних сестер тощо); оплату за власний рахунок комунальних послуг, інших платежів, пов`язаних з реєстрацією в зазначеній квартирі Відчужувача; забезпечення проведення прибирання приміщення, в якому буде проживати Відчужувач, приймати всі заходи для утримання його в належному санітарно-гігієнічному стані, та надання прально-банних послуг Відчужувачу; вчинення всіх необхідних дій щодо забезпечення Відчужувача всіма засобами, предметами домашнього вжитку, речами, літературою тощо.

До обов`язків Набувача також входить виконання додаткових доручень Відчужувача, необхідних для забезпечення останньої належним доглядом.

Сторони домовились, що для зручності і ефективності догляду Відчужувач буде довічно проживати разом з Набувачем у квартирі, яка є Предметом цього договору.

Набувач зобов`язана у разі смерті Відчужувача поховати її в селі Кохівка Павлоградського району Дніпропетровської області та встановити надгробок.

Згідно п. 12 цього Договору, право власності на вищезазначену квартиру виникає у Набувача з моменту державної реєстрації прав на нерухомість у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (ч.1 ст. 182 ЦК України).

Відповідно до п. 14 цього Договору, цей договір може бути розірваним за згодою сторін, а в разі невиконання його умов і відмови добровільного розірвання однією із сторін - у судовому порядку.

Пунктом 15 цього Договору передбачено, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу Відчужувача у разі невиконання або неналежного виконання Набувачем своїх обов`язків, незалежно від її вини; на вимогу Набувача.

Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю ОСОБА_5 .

Відповідно до п. 16 цього Договору, у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням Набувачем обов`язків за договором, Відчужувач набуває право власності на майно, яке було нею передане, і має право вимагати його повернення.

У цьому разі витрати, зроблені Набувачем на утримання та (або) догляд Відчужувача, не підлягають поверненню.

У разі розірвання договору у зв`язку з неможливістю його подальшого виконання Набувачем з підстав, що мають істотне значення, суд може залишити за Набувачем право власності на частину майна, з врахуванням тривалості часу, протягом якого вона належно виконувала свої обов`язки за договором.

Таким чином, 13 березня 2015 року у ОСОБА_1 виникло право власності на квартиру АДРЕСА_1 , оскільки це право було реалізоване з моменту державної реєстрації прав на нерухомість у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (а.с.123).

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_5 померла (ас. 8).

Позивач ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_4 є доньками померлої ОСОБА_5 (а.с.9-13).

Позивач зареєстрована за адресою : АДРЕСА_1 (а.с.16, 32).

До нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 у встановлений законом шестимісячний строк звернулися її доньки - позивач ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_4 (а.с.206, 207, 212)

28 липня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_3 нерухоме майно, а саме квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.136).

Звернувшись до суду із вказаними позовними вимогами, ОСОБА_2 посилалася на те, що оскаржуваний договір довічного утримання від 13 березня 2015 року був вчинений ОСОБА_5 у зв`язку із неправильним сприйняттям нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, наявні обставини, які вказують на помилку, вік ОСОБА_5 , її стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі (а.с.2-4, 105-108).

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем ОСОБА_2 не надано суду жодних належних доказів на підтвердження того, що при укладення договору довічного утримання від 13 березня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , ОСОБА_5 допустилася помилки, а також що вона має істотне значення.

Слід зазначити, за життя безпосередньо ОСОБА_5 не оскаржувала вказаний договір довічного утримання.

Позивачем ОСОБА_2 не доведено належними доказами, що ОСОБА_5 помилялася щодо правової природи договору довічного утримання, його змісту та предмета, не доведено неправильного сприйняття відчужувачем ОСОБА_5 фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору.

Не надано суду належних доказів того, що ОСОБА_1 дійсно не виконувала умови Договору довічного утримання, тобто укладення цього Договору з її боку не було направлено на реальне настання правових наслідків, що обумовлені цим Договором.

Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що договір довічного утримання від 13 березня 2015 року, був укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 під впливом помилки ОСОБА_5 , без її волевиявлення на укладення правочину, на що суд першої інстанції належної уваги не звернув.

Стосовно вимог позивача ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування спірної квартири, слід зазначити позивачем не було надано суду належних доказів на підтвердження цих позовних вимог, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування вказаної квартири від 28 липня 2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді