ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2019 року

м. Харків

Справа № 621/2820/18

Провадження № 22-ц/818/1418/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Коваленко І.П.,

суддів - Овсяннікової І.П., Сащенко І.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Держава Україна в особі Державної казначейської служби України,

третя особа: Зміївське об`єднане управління Пенсійного фонду України Харківської області

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України, в особі Державної казначейської служби України, третя особа: Зміївське об`єднане управління Пенсійного фонду України Харківської області про відшкодування майнової шкоди за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 20 грудня 2018 року в складі судді Овдієнко В.В.,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України, третя особа: Зміївське об`єднане управління Пенсійного фонду України Харківської області про відшкодування майнової шкоди.

Позов мотивований тим, що вона постановою Верховної Ради України №1600-VІІІ від 22.09.2016 року була звільнена у відставку та припинила здійснення правосуддя. Наказом голови Зміївського районного суду Харківської області № 02-03/40 від 03.10.2016 року вона була відрахована зі штату Зміївського районного суду Харківської області з посади судді 30.09.2016 у зв`язку з поданням заяви про відставку, відповідно до п. 4 ч. 6 ст. 126 Конституції України.

З 30.09.2016 року вона перебуває на обліку в Зміївському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Харківської області як суддя у відставці Зміївського районного суду Харківської області та отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці.

Згідно довідки Зміївського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області №7620-02/50 від 30.08.2018 року у період з 30.09.2016 року по лютий 2018 року Зміївським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Харківської області з її щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці здійснювались утримання сум податку на доходи фізичних осіб та військовий збір.

Зазначене утримання сум податку на доходи фізичних осіб та військовий збір здійснювалось третьою особою на підставі п/п. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України.

Рішенням Конституційного Суду України №1-р/2018 від 27.02.2018 року визнано положення абз. 1 пп. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування щомісячного довічного грошового утримання суддів таким, що не відповідає ч. 1 ст. 126 України, тобто неконституційним.

За таких обставин, вважала, що має право на відшкодування шкоди у розмірі здійснених утримань за спірний період в сумі 33 353 грн. 98 коп.

20.11.2018 року представник відповідача подав відзив на позов про відшкодування шкоди, в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 через незаконність та безпідставність вимог. Зокрема посилалася на відсутність нормативного визначення механізму відшкодування шкоди, завданої актами та діями, що визнані неконституційними.

20.11.2018 року позивач ОСОБА_1 подала заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутністю, наполягала на задоволенні позовних вимог.

20.11.2018 року представник третьої особи Зміївського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області Лісовий О.П. подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу за відсутністю представника Зміївського об`єднаного управління Пенсійного Фонду України Харківської області.

Під час судового розгляду представник відповідача Майборода І.О. просила відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 через незаконність та безпідставність вимог.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 20 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 33 353 грн. 98 коп. на відшкодування майнової шкоди.

Рішення мотивовано тим, що Конституційним Судом України встановлено неконституційність змін, внесених до Податкового кодексу України, а тому щомісячне відрахування податку з грошового утримання позивача призвело до заподіяння їй збитків, які підлягають відшкодуванню в порядку ст. 152 Конституції України, ст. 1175 ЦК України.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, Державна казначейська служба України звернулася з апеляційною скаргою, в якій із посиланням на порушення судом норм матеріального права та не з`ясування обставин справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції зобов`язує відповідача діяти всупереч чинному законодавству, оскільки станом на сьогодні механізм відшкодування шкоди, завданої актами та діями, що визнані неконституційними будь-яким законом не врегульований.

Зазначає, що органи Казначейства не можуть бути єдиним відповідачем в даній справі, так як не здійснювало жодних протиправних дій відносно позивача, а саме не утримувало податку з доходів фізичних осіб та військовий збір.

Окрім цього, стягнення коштів на відшкодування шкоди з Державного бюджету України є неможливим, адже Законом про Державний бюджет на 2019 рік в Казначействі України передбачені видатки тільки на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна, стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб, а тому використовуватись на інші цілі ці кошти не можуть.

Крім того, апелянт вказує, що суд першої інстанції помилково керується загальними нормами цивільного законодавства, адже визнання положень абзаців тринадцятого, чотирнадцятого пункту 32 розділу І Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» та положень абзацу першого підпункту 169.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України неконституційними не є порушенням цивільного права позивача.

Суд першої інстанції помилково стягнув кошти з Державного бюджету України в якості шкоди, так як позивач не позбавлена права звернутись до відповідного органу Пенсійного фонду України з заявою про повернення надмірно утриманих коштів за період починаючи з моменту прийняття Конституційним Судом свого рішення.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що провадження у справі підлягає закриттю, виходячи з наступного.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи що згідно трудової книжки Серія НОМЕР_1 , наказу Зміївського районного суду Харківської області №02-03/40 від 03.10.2016, ОСОБА_1 відрахована зі штату Зміївського районного суду Харківської області з посади судді 30.09.2016 року у зв`язку з поданням заяви про відставку відповідно до п. 4 ч. 6 ст. 126 Конституції України (а. с. 6-10)

З жовтня 2016 року ОСОБА_1 перебуває на обліку в Зміївському об`єднаному управлінні Пенсійного Фонду України Харківської області, отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці.

У зв`язку з внесенням вказаних змін до Податкового кодексу України, при виплаті щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 , за період з 01.10.2016 року по лютий 2018 року здійснювалося утримання податку на доходи фізичних осіб та військовий збір на загальну суму 33353 грн. 98 коп, що підтверджується довідкою Зміївського об`єднаного управління Пенсійного Фонду України Харківської області.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

У постанові Великої Палати Верховного суду від 14.03.2018 р. по справі №522/3454/16-ц надається визначення критеріїв розмежування предметної юрисдикції цивільних та адміністративних справ. Зокрема, зазначено, що критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

За змістом статті 19 ЦПК України як цивільну юрисдикцію розуміють компетенцію загальних судів вирішувати з додержанням процесуальної форми цивільні справи у видах проваджень, передбачених цим Кодексом.

За загальним правилом у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Згідно із частиною першою статті 19 КАС України (у редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом) юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій.

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг ( пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Одним із критеріїв розмежування справ цивільної й адміністративної юрисдикції є суб`єктний критерій.

За змістом пункту 2 частини другої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Законодавець урегулював питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.

У справі, що розглядається, таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон № 2862-XII, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин (втратив чинність 01 січня 2012 року).

У преамбулі Закону № 2862-XII (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) зазначено, що цей Закон визначає статус суддів з метою забезпечення належних умов для здійснення правосуддя, дотримання Конституції України і законів України, охорони прав і свобод громадян.

Статтею 1 Закону № 2862-XII передбачалося, що професійні судді та залучені у визначених законом випадках для здійснення правосуддя представники народу є носіями судової влади в Україні, які здійснюють правосуддя незалежно від законодавчої та виконавчої влади. Судді є посадовими особами судової влади, які відповідно до Конституції України наділені повноваженнями здійснювати правосуддя і виконувати свої обов`язки на професійній основі в Конституційному Суді України та судах загальної юрисдикції.

Питання обрання (призначення) суддів регулювалося статтею 9 Закону № 2862-XII, у частинах другій та третій якої зазначалося, що судді судів загальної юрисдикції обираються Верховною Радою України безстроково. Судді, які вперше пройшли конкурсний відбір, призначаються на посаду судді строком на п`ять років Президентом України. Порядок обрання на посаду та звільнення з посади професійного судді Верховною Радою України визначається Законом України «Про порядок обрання на посаду та звільнення з посади професійного судді Верховною Радою України».

Питання матеріального і соціально-побутового забезпечення суддів регулювалося главою VIII Закону № 2862-XII.

Відповідно до частини четвертої статті 44 (матеріальне і побутове забезпечення суддів) Закону № 2862-XII суддям виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: при стажі роботи понад 3 роки - 10 %, понад 5 років - 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років - 30, понад 25 років - 40 % від загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи.

Згідно із Законом № 107-VI внесено зміни до частини четвертої статті 44 Закону № 2862-XII щодо визначення розміру надбавки за вислугу років від посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас.

З урахуванням змін, внесених Законом № 107-VI, частину четверту статті 44 Закону № 2862-XII викладено у новій редакції, а саме: суддям виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: при стажі роботи понад 3 роки - 10 %, понад 5 років - 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років - 30, понад 25 років - 40 % від посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи.

Предметом судового розгляду у цій справі є вимога судді у відставці про стягнення з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України матеріальної шкоди у розмірі 33 353 гривень 98 коп., завданої позивачеві внаслідок прийняття Верховною Радою України неконституційного закону щодо оподаткування щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, що завдало останньому майнової шкоди у вигляді утриманого податку з доходів фізичних осіб та військового збору.

З огляду на вказане можна зробити висновок, що спір виник після звільнення публічного службовця з посади, однак пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються його діяльності на публічній службі, такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, незважаючи на те, що спірні правовідносини фактично виникли після припинення публічної служби.

Аналогічний висновок у подібних правовідносинах зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 757/70264/17-ц (провадження № 14-360цс18), у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 686/23445/17 (провадження № 14-162 цс19) та у постанові від 05 вересня 2019 року у справі 686/6775/18( провадження 61-42631ск18), яка також стосується стягнення збитків з держави на користь судді у відставці у зв`язку із прийняттям неконституційного акту.

Згідно з частиною статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на наведене вбачається, що суд першої інстанції розглянув справу в порядку цивільного судочинства, чим порушив норми процесуального права.

Пунктом 4 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення суду першої інстанції повністю або частково у передбачених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає за необхідне закрити провадження у справі, оскільки цей спір не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин провадження у справі підлягає закриттю, оскільки цей спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.4, 377, 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 20 грудня 2018 року - скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, третя особа - Зміївське об`єднане управління Пенсійного фонду України Харківської області про відшкодування майнової шкоди - закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 листопада 2019 року.

Головуючий І.П. Коваленко

Судді А.І. Овсяннікова

І.С. Сащенко