Справа № 417/8651/19
Провадження № 2/417/294/19
РІШЕННЯ

Іменем україни

"07" листопада 2019 р. смт Марківка

Марківський районний суд Луганської області в складі:

головуючого судді Дідоренко А. Е.,

за участі секретаря Грибєнік О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду с. Марківка Луганської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

10.06.2019 до Марківського районного суду Луганської обасті надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в якій вона просить визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 таким, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

В обґрунтування свого позову позивач посилається на те, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 являються її синами та зареєстровані у вказаному будинку, але з 2014 року не проживають в ньому. Їх особисті речі в будинку відсутні, вони мають інше постійне місце проживання, що свідчить про відсутність інтересу відповідачів до вказаного житла. Їй відомо, що на даний час ОСОБА_2 мешкає у смт . Вознесенівка (Червонопартизанськ ) Луганської області , яке є тимчасово окупованою територією, а ОСОБА_3 - у м. Краснодар Російської Федерації.

Реєстрація відповідачів на даний час створює для неї, як власника, певні труднощі, пов`язані з реалізацією своїх прав.

В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, просили розглянути справу без їх участі.

Відповідачі були належним чином повідомлені про день, час та місце проведення судового засідання. Правом на подачу відзиву не скористалися, причини неявки суду не відомі.

В силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Вивчивши позовну заяву та дослідивши письмові докази по справі, судом встановлено наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини.

ОСОБА_1 являється громадянкою України та зареєстрована по АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 виданого Марківським РВ УМВС України в Луганській області 17.06.1999р.

ОСОБА_2 являється громадянином України та зареєстрований по АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 виданого Марківським РВ УМВС України в Луганській області 14.11.2013р.

ОСОБА_3 являється громадянином України та зареєстрований по АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_3 виданого Марківським РВ УМВС України в Луганській області 14.04.2006р.

Згідно копії договору купівлі-продажу ОСОБА_1 02.12.1992р. придбала житловий будинок по АДРЕСА_1 у Біловодського ЛМС. (а.с.10-11).

Згідно технічного паспорту від 31.05.1993р. ОСОБА_1 належить Ѕ частина житлового будинку АДРЕСА_1 .

Згідно довідки про склад сім`ї, виданої Бондарівською сільською радою 03.06.2019 №744 ОСОБА_1 зареєстрована по АДРЕСА_1 разом з чоловіком ОСОБА_4 , а також синами ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які зареєстровані, але не проживають.

Із Акта депутата Бондарівської сільської ради вбачається, що по АДРЕСА_1 проживає подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 Члени сім`ї: ОСОБА_2 мешкає у смт. Вознесенівка (Червонопартизанськ) Луганської області з 2015 року, ОСОБА_3 - у м. Краснодар Російської Федерації з 2014 року.

Таким чином судом встановлено, що між позивачем та відповдачами виникли правовідносини, що регулюються главою 28, 32 Цивільного кодексу України "Право власності на житло" та "Право користування чужим майном".

Вирішуючи спір по суті заявлених поховних вимог суд виходить з наступного.

Згідно з ч.1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97р. відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.97р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Також, правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р., у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р., у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд.

Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бут виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.

Зі змісту статті 16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник житлового будинку, квартири, згідно зі ст. 383 ЦК України, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

Власник майна, згідно зі ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Виходячи з положень ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно із ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За приписами ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Так, пред`явлення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є належним способом захисту цивільних прав, що в подальшому є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами.

Така позиціє підтверджується висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Отже, суд вважає, що позивачі мають право вимагати визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки вони не проживають в ньому близько п`яти років.

Втрата права користування житловим приміщенням є підставою відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи, яка втратила право користування житловим приміщенням, оскільки зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином за наявності рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням, особа підлягає зняттю з реєстрації місця проживання на підставі Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Згідно з п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Понесення позивачем ОСОБА_1 судових витрат підтверджується квитанцією про сплату судового збору в сумі 768 грн. 40 коп., а тому суд вважає необхідним стягнути їх з відповідачів в рівних частинах по 384,20 грн. з кожного на користь позивача.

На підставі викладено, керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 319, 386,391,405 ЦК України, ст. ст. 7, 8,12, 81, 141, 142, 258-259, 263, 264, 265, 273, 352, 355 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Бондарівка Марківського району Луганської області та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Бондарівка Марківського району Луганської області такими, що втратили право користування житловим будинком, розташованим по АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 384 (триста вісімдесят чотири) гривні 20 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 384 (триста вісімдесят чотири) гривні 20 копійок.

Рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подання апеляційної скарги до Луганського апеляційного суду через Марківський районний суд Луганської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя А. Е. Дідоренко