КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2019 року м. Київ

Справа №760/5870/18

Апеляційне провадження №22-ц/824/8654/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Вербової І.М., Головачова Я.В.

секретар Луговий Р.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва ухваленого під головуванням судді Усатової І.А. 11 лютого 2019 року в м. Києві, дата складання повного тексту рішення не зазначена, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання договору дарування грошових коштів дійсним,

В С Т А Н О В И В

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 в якому просив визнати дійсним договір дарування грошових коштів у розмірі 65000,00 грн, укладений 14 червня 2005 року у простій письмовій формі між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Позивачем зазначено, що виконання договору дарування відбулось в день його складення. Позивач передав, а ОСОБА_2 прийняв грошові кошти в сумі 65000,00 грн, що підтверджується розпискою про прийняття подарунку у вигляді грошових коштів. Також в зазначеній розписці ОСОБА_2 зазначає, що він обізнаний про необхідність посвідчити нотаріально договір дарування грошових коштів від 14 червня 2005 року. Таким чином, позивач вважає, що сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, і відбулося повне виконання договору. Після отримання грошових коштів відповідач, посилаючись на зайнятість, відмовився від поїздки до нотаріуса за нотаріальним посвідченням договору дарування.

Позивач вказує, що відмова відповідача від нотаріального посвідчення договору дарування порушує його право на належне оформлення договору дарування валютних цінностей та суперечить нормам закону. Відсутність нотаріального посвідчення договору дарування порушує законні інтереси та обмежує його у праві посилатися на цей договір, як на доказ того, що батько допомагав сину.

Ухвалою суду від 18 жовтня 2018 року, постановленої усно та занесеної до протоколу судового засідання, до участі у справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_3 .

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 11 лютого 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання договору дарування грошових коштів дійсним - відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що звернення ОСОБА_1 до суду із вказаним позовом, є лише способом встановлення преюдиційного факту, який буде використаний стороною при вирішенні спору в іншій цивільній справі, яка перебуває у провадженні, Ірпінського міського суду Київської області.

Не погодився із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 , ним подана апеляційна скарга, в якій зазначається про незаконність рішення у зв`язку з порушенням судом норм процесуального права та неповного з`ясування обставин справи. Позивач вказує на те, що суд першої інстанції не закривши підготовче провадження, фактично прийняв рішення про відмову у задоволенні позову в підготовчому засіданні, до того ж без вирішення питання щодо прийняття визнання позову відповідачем, що є грубим порушенням процесуального права. Зазначає, що судом не взято до уваги наявні в матеріалах справи докази та пояснення сторін, а основним аргументом при відмові від задоволення позову було посилання на іншу судову справу.

Оскільки суд фактично самоусунувся від виконання покладених на нього обов`язків, не знаючи матеріалів іншої справи припустив, що звернення позивача до суду із вказаним позовом, є лише способом встановлення преюдиційного факту, який буде використаний стороною при вирішенні іншого спору,просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Семелюк Л.О. підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просив позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник третьої особи ОСОБА_3 - адвокат Панков Д.В. заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач в судове засідання не з'явився, повідомлявся про час та місце розгляду справи у встановленому процесуальним законом порядку.

Згідно даних поштового відділення, відповідач ОСОБА_2 отримав копію апеляційної скарги, копію ухвали про відкриття апеляційного провадження та судове повідомлення про призначений розгляд справи на 05 серпня 2019 року. Інші направлені на його адресу судові повідомлення були повернуті без вручення. У зв`язку з цим, на підставі ч.11 ст. 128 ЦПК України відповідач був повідомлений про призначений судовий розгляд на 15 жовтня 2019 року та 05 листопада 2019 року через оголошення на веб-сайті судової влади.

Отже враховуючи, що відповідач повідомлений про відкрите судове провадження, що інформація про час та місце розгляду справи знаходиться у відкритому доступі на веб-сайті судової влади і за умови добросовісної реалізації своїх прав у нього відсутні перешкоди щодо одержання такої інформації, а також враховуючи строки визначені процесуальним законом для розгляду справи, колегія суддів керуючись ч.2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе розглянути справу за відсутності відповідача.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Враховуючи, що апеляційна скарга переважно мотивована порушенням норм процесуального права, колегією суддів перш за все перевіряється порядок розгляду справи судом першої інстанції.

Так, ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 25 квітня 2018 року було відкрито загальне позовне провадження у вказаній справі та призначено підготовче судове засідання на 18 жовтня 2018 року о 12.00 годин (а.с.13).

27 серння 2018 року до суду надійшла заява ОСОБА_3 про залучення її в якості третьої особи, так як вказане рішення може вплинути на її права та обов`язки (а.с.18-19).

У визначений судом день та час, згідно з протоколом судового засідання, було відкрито підготовче судове засідання, оголошений склад суду, роз`яснено право відводу, інші процесуальні права, на стадії розгляду клопотань було вирішено питання про залучення третьої особи ОСОБА_4 , у зв`язку з чим оголошено перерву до 11 лютого 2019 року на 15.00 годин (а.с.24).

07 лютого 2019 року засобами електронного зв`язку надійшла заява третьої особи ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи (а.с.28).

11 лютого 2019 року судом було продовжено судове засідання, згідно протоколу судового засідання підготовче, на звукозаписі судового засідання, судом не було визначено, яке судове засідання проводиться. Судове засідання продовжено зі стадії клопотань, розглянуто клопотання третьої особи про відкладення, в задоволенні якого відмовлено. Відповідачем подана заява про визнання позову, яку підтримала сторона позивача, після цього судом оголошено позовну заяву, сторонами надані пояснення по справі, проведені судові дебати, суд видалився до нарадчої кімнати по виходу з якої було оголошено вступну і резолютивну частину рішення про відмову у задоволенні позову (а.с.32,35-36).

Відповідно до ст. 189 ЦПК України завданнями підготовчого провадження є: 1) остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; 2) з`ясування заперечень проти позовних вимог; 3) визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; 4) вирішення відводів; 5) визначення порядку розгляду справи; 6) вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання.

Підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду.

В порядку ст.ст.197,198 ЦПК України підготовче засідання проводиться з повідомленням сторін у справі за правилами, встановленими главою 6 цього розділу, з урахуванням особливостей підготовчого засідання, встановлених цим Кодексом. Зокрема, процесуальним законом визначено ряд питань, що вирішуються під час підготовчого судового засідання, які переважно носять організаційний характер.

Згідно зі ст. 200 ЦПК України у підготовчому засіданні суд постановляє ухвалу (ухвали) про процесуальні дії, що необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті.

За результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про: 1) залишення позовної заяви без розгляду; 2) закриття провадження у справі; 3) закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

За результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Суд з`ясовує думку сторін щодо дати призначення судового засідання для розгляду справи по суті.

Відповідно до ч.ч.1,4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитись від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Розгляд справи відбувається в судовому засіданні (ч.1 ст 211 ЦПК України).

Процесуальним законом, главою 6, чітко визначені стадії розгляду справи в загальному позовному провадженні, а саме відкриття судового засідання, з`ясування обставин справи та дослідження доказів, судові дебати та ухвалення рішення.

Розгляд справи по суті судом першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду (ч.3 ст. 258 ЦПК України).

В силу ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

З наведеного вище вбачається, що судом було відкрито загальне позовне провадження, справа була призначена до розгляду в підготовчому судовому засіданні, яке було відкрито проте не завершено, була оголошена перерва. Після оголошення перерви судове засідання було продовжено зі стадії на якій була оголошена перерва, відповідно, 11 лютого 2019 року відбувалось продовження підготовчого судового засідання. Заява про визнання позову була подана відповідачем під час судового засідання 11 лютого 2019 року, тобто під час проведення підготовчого судового засідання. А отже виходячи з положень ст.ст. 200,206 ЦПК України, суд перш за все мав вирішити питання чи не суперечить визнання відповідачем позову закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

У разі встановлення обставин відсутності порушення прав інших осіб суд відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України має повноваження постановити рішення в підготовчому судовому засідання але лише про задоволення позову.

У разі ж встановлення обставин порушення прав інших осіб суд, відповідно до ч. 4 ст.200 та ч. 4 ст.206 ЦПК України має постановити ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжити судовий розгляд.

З матеріалів справи, протоколу та звукозапису судового засідання не вбачається постановлення судом ухвали про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову в усній чи письмовій формі. А вирішення цього питання під час постановлення рішення про відмову у задоволенні позову в підготовчому судовому засіданні не можна визнати таким, що відповідає наведеним нормам процесуального законодавства.

Але в будь якому разі вирішення питання прийняття заяви відповідача про визнання позову все ж таки залежить від правильності вирішення спору по суті.

За твердженням сторін у справі, 14 червня 2005 року між ними був укладений договір дарування грошових коштів у розмірі 65000,00 грн, який був оформлений в простій письмовій формі, але за домовленістю сторін мав бути посвідчений нотаріально в подальшому без визначення строку. На підтвердження такої домовленості відповідачем ОСОБА_2 14 червня 2005 року, написано розпису, з зазначенням про те, що він обізнаний про необхідність нотаріального посвідчення договору дарування грошових коштів від 14 червня 2005 року (а.с.5,6).

Позивач посилаючись на те, що відповідач ухиляється від виконання взятого на себе зобов`язання щодо нотаріального посвідчення договору, просив суд визнати договір укладеним.

Відповідачем ОСОБА_2 до суду першої інстанції подано заяву про визнання позовних вимог в повному обсязі, в якій зазначається про те, що він прийняв грошові кошти в сумі 65000,00 грн від ОСОБА_1 , проте за браком часу не зміг потрапити до нотаріуса, для засвідчення договору дарування грошових коштів, в подальшому не вбачав необхідності для його засвідчення, оскільки ним було витрачено подаровані грошові кошти (а.с. 32).

На стадії розгляду справи судом першої інстанції було залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_3 , яка у своєму клопотанні про залучення її в якості третьої особи вказувала на те, що рішення у даній справі матиме прямий та вагомий вплив на подальший розгляд справи №367/7069/17, предметом якої є поділ майна подружжя між нею та ОСОБА_2 (а.с.18,19,24).

Дані про наявність на розгляді в Ірпінському міському суді Київської області справи № 367/7069/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ірпінської міської ради про визнання права власності на часту у спільному майні, підтверджуються офіційним листом з порталу Судової влади України (а.с.20).

В силу ч.1 ст.4 ЦПК України, ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із ст.209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Згідно із ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Згідно з ч.3 ст.640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно із ст.718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

Нормами ст. 719 ЦК України встановлено форму договору дарування, згідно яких, договір дарування предметів особистого користування та побутового призначення може бути укладений усно. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Договір дарування майнового права та договір дарування з обов'язком передати дарунок у майбутньому укладається у письмовій

формі. У разі недодержання письмової форми цей договір є нікчемним. Договір дарування рухомих речей, які мають особливу цінність, укладається у письмовій формі. Передання такої речі за усним договором є правомірним, якщо суд не встановить, що обдаровуваний заволодів нею незаконно. Договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

У п. 22.5 ст. 22 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» (який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин) зазначено, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум, то для цілей їх застосування використовується сума у розмірі 17 грн, крім норм адміністративного та кримінального законодавства у частині кваліфікації злочинів або правопорушень.

Отже, виходячи з наведених норм чинного законодавства, сторони у справі при укладенні договору дарування, предметом якого є валютні цінності - національна валюта Україні у розмірі 65000,00 грн, що перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, мали здійснити не тільки його оформлення у письмовій формі, а й його нотаріальне посвідчення. Недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору призводить до нікчемності такого договору.

Так, положення ст.220 ЦК України передбачать можливість визнання судом такого договору дійсним, але за певних умов: якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення.

Сторони у справі стверджують, що вони домовились про всі істотні обставини, і умови договору були ними виконані. Третя особа, яка на час виникнення спірних правовідносин була дружиною відповідача заперечує ці обставини. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження цих обставин. Також відсутні дані про те, що відповідач саме ухиляється від нотаріального посвідчення договору, у заяві про визнання позову він вказує лише на брак часу для вчинення таких дій. Натомість не вбачається, що і позивачем вчинялись будь-які дії направлені на спонукання відповідача до здійснення нотаріального посвідчення договору.

Необхідною умовою здійснення судового захисту, виходячи з положень ст. 15 ЦК України, ст. 3 ЦПК України, є наявність порушених прав особи, яка звернулась до суду. В даному випадку позов та апеляційна скарга ґрунтується на доводах, з яких не вбачається які саме права позивача порушені оспорюваним договором, так як договір дарування за своєю правовою природою є одностороннім правочином, відповідно, у відповідача не виникає жодних обов`язків перед позивачем. На стадії розгляду справи судом апеляційної інстанції представником позивача вказано на відсутність у позивача можливості посилатися на цю обставину в інших справах ніж у справі про поділ майна між відповідачем та третьою особою, проте такі інші справи не були ним конкретизовані. Не знайшло відповіді і питання щодо підстав та обставин звернення до суду в 2018 році з вимогами щодо дійсності договору укладеного, за твердженням сторін, 14 червня 2005 року. Отже вказані посилання сторони позивача критично оцінюються апеляційним судом, у зв`язку з чим не вбачається, як наявності порушених прав позивача, так і неправомірності дій виключно відповідача.

Слід погодитися з висновком суду першої інстанції про те, що обставини дійсності договору дарування від 14 червня 2005 року можуть мати преюдиційний характер, що може бути використано стороною відповідача у справі про поділ спільного майна з ОСОБА_3 , а отже визнання відповідачем позову у даній справі призведе до порушення її прав. Таким чином, судом обґрунтовано відмовлено у прийнятті заяви про визнання позову відповідачем, проте як вже вказано вище така дія вчинена судом з порушенням порядку встановленого ЦПК України. В такому випадку суд після оголошення в підготовчому судовому засіданні заяви відповідача про визнання позову мав постановити ухвалу про відмову у прийняті визнання відповідачем позову, продовжити підготовче судове засідання та завершити його призначенням справи до розгляду в судовому засіданні. Справа мала бути розглянута в судовому засіданні з додержанням всіх вимог процесуального закону, за результатами якого мало бути постановлено судове рішення, яке б відповідало всім визначеним критеріям законності і обґрунтованості.

На стадії апеляційного розгляду усунути вказані недоліки не вбачається можливим. Виходячи з норм ЦПК України, апеляційним судом проводиться судове засідання по суті спору і здійснюється перевірка ухваленого судом рішення. Вказане у свою чергу унеможливлює вирішення апеляційним судом окремо питання щодо прийняття визнання відповідачем заявлених позовних вимог.

Знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги щодо не дослідження судом доказів у справі, так як така стадія судового розгляду відсутня в протоколі та на звукозаписі судового засідання. Судом апеляційної інстанції усунуто вказаний недолік судового розгляду та досліджені наявні в матеріалах справи письмові докази а саме: оригінал договору дарування грошових коштів від 14 червня 2005 року, укладеного між сторонами у справі в простій письмовій формі, і оригінал розписки відповідача від 14 червня 2005 року.

Колегія суддів вважає за доцільне зазначити, що допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права, в силу ст. 376 ЦПК України не є такими, що є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, судом правильно вирішений спір по суті, проте наведені процесуальні порушення не є незначними, і вони свідчать про те, що судом допущено неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, що є підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення. При цьому судом апеляційної інстанції усунуті порушення норм процесуального законодавства щодо дослідження доказів у справі, апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості вчинення процесуальних дій щодо завершення підготовчого судового засідання і вирішення питання щодо прийняття визнання відповідачем позову. Однак здійснивши розгляд справи за правилами визначеними для суду апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що здійснивши розгляд справи у відповідності до вимог чинного законодавства, апеляційний суд усунув недоліки проведеного судового розгляду.

Таким чином, доводи апеляційної скарги поданої позивачем знайшли своє часткове підтвердження. Проте, у зв`язку з відсутністю підстав для задоволення вимог позовної заяви, виходячи з положень ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати компенсації не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 11 лютого 2019 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання договору дарування грошових коштів дійсним - залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: І.М. Вербова

Я.В. Головачов

Повний текст постанови складений 07 листопада 2019 року.