Постанова

Іменем України

30 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 202/31262/13-ц

провадження № 61-5561св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (в ході розгляду справи змінило назву на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»),

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 вересня 2015 року у складі судді Зосименко С. Г., додаткове рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2016 року у тому ж складі суду та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2016 року у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Гайдук В. І., Калиновського А. Б.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк (далі - ПАТ КБ) «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позовна заява мотивована тим, що 15 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит, відповідно до умов якого остання отримала кредит у сумі 282 825 грн зі сплатою 15 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 15 лютого 2033 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним договором, між банком та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір від 15 лютого 2008 року, відповідно до умов якого в іпотеку банку було передано квартиру загальною площею 44,7 кв. м, житловою площею 30,5 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно із заявою ОСОБА_1 від 15 жовтня 2008 року кредитний договір від 15 лютого 2008 року переведено з валюти гривня у валюту долар США. Розмір кредиту після проведення конвертації, з урахуванням винагороди банку, складав 56 148,12 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Банк виконав усі взяті на себе зобов`язання та надав ОСОБА_1 кредитні кошти. Однак, порушуючи умови договору, ОСОБА_1 не виконувала належно свої зобов`язання, у зв`язку з чим станом на 03 квітня 2013 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 199 755,33 доларів США.

Ураховуючи наведене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд: у рахунок погашення вказаної заборгованості звернути стягнення на квартиру загальною площею 44,7 кв. м, житловою площею 30,5 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк», з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форми власності та підпорядкування з можливістю здійснення банком всіх передбачених дій, необхідних для продажу предмету іпотеки; виселити ОСОБА_1 та інших осіб, які зареєстровані або проживають у вказаній квартирі.

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання додаткової угоди недійсною.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що на момент укладення додаткової угоди від 15 жовтня 2008 року до договору про іпотечний кредит банком було порушено ряд положень чинного законодавства, які дають підстави вважати дану додаткову угоду недійсною. У додатковій угоді не вказано тип процентної ставки за кредитним договором. Банк на момент укладання додаткової угоди не пояснив їй недоліки запропонованої системи кредитування з урахуванням зміни валюти кредиту та процентної ставки за валютним кредитом, не пояснив ризики, пов`язані зі змінною процентної ставки з рахуванням валюти - долару США. Банк самостійно змінив розмір процентної ставки, збільшивши тим самим суму щомісячного платежу.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсною додаткову угоду від 15 жовтня 2008 року до договору про іпотечний кредит від 15 лютого 2008 року № DNU0GI, укладену між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та нею.

Зустрічний позов ОСОБА_1 було прийнято районним судом до спільного розгляду з позовом ПАТ КБ «ПриватБанк».

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 вересня 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 15 лютого 2008 року у розмірі 199 775,3 доларів США, що складає 1 596 204,89 грн, звернути стягнення на квартиру загальною площею 44,70 кв. м, житловою площею 30,50 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, з проведенням дій щодо оформлення та з отримання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Висилено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_2 .

В іншій частині позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Звернення стягнення на предмет іпотеки зупинити на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Додатковим рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2016 року визначено, що заборгованість за кредитним договором від 15 лютого 2008 року становить 199 775,33 доларів США, що за курсом Національного банку України 7,99 складає 1 596 204,89 грн та складається з: заборгованості за тілом кредиту - 56 088 доларів США, заборгованості за відсотками за користування кредитом - 57 594,66 доларів США, заборгованості з комісії за користування кредитом - 57 594,66 доларів США, пені - 72 047,69 доларів США, штрафу (фіксованої частини) - 31,29 доларів США, штрафу (процентної складової) - 9 511,62 доларів США.

Визначено початкову ціну предмету іпотеки - квартири АДРЕСА_2 у розмірі 379 484 грн.

Рішення та додаткове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк належно виконав свої зобов`язання за кредитним договором, надавши ОСОБА_2 кредитні кошти, а вона не виконує належно своїх зобов`язань, у зв`язку із чим у неї виникла заборгованість перед банком. За таких обставин, суд вважав позовні вимоги банку в частині звернення стягнення на предмет іпотеки з визначенням розміру заборгованості за кредитним договором та виселення відповідача обґрунтованими.

При цьому, суд не вбачав підстав для визнання спірної додаткової угоди недійсною, оскільки при її укладенні сторонами були дотримані всі істотні умови договору, які були обумовлені згодою сторін, узгоджені та прийняті ними. На момент укладення додаткової угоди обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним та відповідало їх внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами. Правочин був спрямований на отримання кредиту та на його погашення згідно умов договору про іпотечний кредит.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 вересня 2015 року змінено. Доповнено його резолютивну частину застереженням, що рішення суду в частині виселення не підлягає виконанню протягом дії Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

В іншій частині рішення залишено без змін.

Додаткове рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2016 року змінено в частині визначення розміру пені у сумі 72 047,69 доларів США за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором про іпотечний кредит від 15 лютого 2008 року та вказано суму пені у гривнях у розмірі - 785 320 грн, змінено в частині визначення розміру штрафу (фіксована частина) у розмірі 31,29 доларів США та вказано суму штрафу (фіксована частина) у гривнях у розмірі - 682,12 грн, змінено у частині визначення розміру штрафу (процентна складова) у розмірі - 9 511,62 доларів США та вказано суму штрафу (процентна складова) у гривнях у розмірі - 207 353,31 грн.

Додаткове рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2016 року у частині визначення початкової ціни предмета іпотеки у розмірі 379 484 грн скасовано.

Початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації встановлено на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

В іншій частині додаткове рішення залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання банку права продажу предмету іпотеки, та виселення боржника, проте помилково не вирішив питання та не вказав того, що рішення в частині виселення також не підлягає виконанню на час дії Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Крім того, апеляційний суд змінив додаткове рішення районного суду в частині розміру заборгованості за пенею та штрафами, вказавши їх у гривні, а також скасував у частині визначення початкової ціни продажу предмета іпотеки, вказавши, що початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, пославшись на правовий висновок Верховного Суду України у постанові від23 грудня 2015 року № 6-1205 цс15.

Також суд вказав, що будь-яких належних доказів на підтвердження того, що волевиявлення ОСОБА_1 на час підписання додаткової угоди між нею та банком не було вільним надано не було.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову банку й задовольнити її зустрічний позов.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди безпідставно визначили заявлений банком розмір заборгованості, надавши неправильну оцінку розрахунку заборгованості.

Вказує, що заборгованість у неї виникла через дії самого банку, який змінив валюту кредитування та процентну ставку.

Зазначає, що суди не врахували, що під час підписання додаткової угоди її волевиявлення не було вільним та не відповідало її внутрішній волі. Вважає, що ця угода не була спрямована на настання реальних наслідків, оскільки після її підписання вона не отримала жодних коштів. Посилається на те, що умови спірної додаткової угоди є несправедливими.

Відзив (заперечення) на касаційну скаргу подано не було.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 квітня 2016 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 червня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу Лідовцю Р. А.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2019 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

15 лютого 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит № DNU0GI, відповідно до умов якого остання отримала кредитні кошти у розмірі 282 825 грн, зі сплатою за користування відсотків у розмірі 15 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 15 лютого 2033 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором, 15 лютого 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір № DNU0GI, відповідно до умов якого, в іпотеку банку було передано квартиру загальною площею 44,7 кв. м, житловою площею 30,5 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 15 лютого 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Сусловою Н. Б., за реєстровим № 1297.

Згідно із заявою ОСОБА_1 від 15 жовтня 2008 року кредитний договір № DNU0G3 від 15 лютого 2008 року переведено з валюти гривня у валюту долар США, розмір кредиту після проведення конвертації з урахуванням винагороди банку складає 56 148,12 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

15 жовтня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит від 15 лютого 2008 року.

ОСОБА_1 було допущено невиконання умов кредитного договору.

Згідно з розрахунком банку, станом на 03 квітня 2013 року заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором становить 199 775,33 доларів США, яка складається із: заборгованість за кредитом - 56 088 доларів США; заборгованість по процентам - 57 594,66 доларів США; заборгованість по комісії за користування кредитом - 4 502,07 доларів США; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості - 575 661,04 грн; штраф (фіксована частина) - 31,29 доларів США; штраф (процентна складова) - 9 511,62 доларів США.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають не повністю.

Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон) одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону.

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 39 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону).

Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту.

Частина друга статті 36 Закону, яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону, способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса.

За змістом припису частини другої статті 35 Закону визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону) - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону) - якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону, не передбачили.

Такий правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У справі, яка переглядається, сторони внесли до іпотечного договору від 15 лютого 2008 року відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом надання йому права від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону (пункт 4.3. договору). Тому, відповідні позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» є неналежним способом захисту його прав, отже у їх задоволенні необхідно відмовити.

Оскільки виселення ОСОБА_1 із квартири, яка є преметом іпотеки, є додатковою вимогою та, без вирішення питання звернення стягнення на предмет іпотеки, ця вимога є передчасною, то у задоволенні позову банку необхідно відмовити повністю.

Згідно зі статтею 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено порушення норм матеріального права, то оскаржувані судові рішення в частині вирішення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення у цій частині про відмову у задоволенні позову.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій у частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 .

Статтею 208 ЦК України встановлено, що правочини між фізичною та юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі.

Згідно із частинами першою - третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини третьої статті 10 та частин першої та четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановивши, що, укладаючи спірну додаткову угоду: були дотримані всі істотні умови договору, які були обумовлені за згодою сторін, узгоджені та прийняті ними; на момент укладення додаткової угоди обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним та відповідало їх внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами; правочин був спрямований на отримання кредиту та на його погашення згідно умов договору про іпотечний кредит, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 не довела своїх позовних вимог, тому правильно відмовив у задоволенні її зустрічного позову.

Доводи заявника про те, що її волевиявлення на час підписання додаткової угоди з банком не було вільним, нею не доведено, що є її процесуальним обов`язком відповідно до вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року.

Не заслуговує на увагу й її вказівка на те, що банк не попередив її про ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки істотна зміна становища щодо виконання боргових зобов`язань за кредитними договорами внаслідок підвищення курсу іноземної валюти не є підставою для визнання кредитних договорів недійсними, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті (пункт 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»).

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, в частині вирішення судами зустрічного позову ОСОБА_1 , оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні останньою норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій у частині вирішення судами зустрічного позову ОСОБА_1 не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення в цій частині, а оскаржувані судові рішення без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до положення підпункту в) пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, зокрема, із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Ставки, що підлягали сплаті при поданні апеляційної та касаційної скарг в частині оскарження судових рішень щодо вирішення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» складали 3785,1 грн та 4 129,2 грн, відповідно. ОСОБА_1 було сплачено судовий збір у необхідному обсязі, що підтверджується доданими до скарг квитанціями, тому вказані суми коштів підлягають стягненню з АТ КБ «ПриватБанк» на її користь, оскільки колегія суддів скасовує рішення судів попередніх інстанцій у цій частині та відмовляє у задоволенні позову банку.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 410, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 вересня 2015 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2016 року в частині вирішення позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, а також додаткове рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2016 рокускасувати.

У задоволенні позову Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відмовити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 вересня 2015 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2016 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання додаткової угоди недійсною залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) судові витрати за сплату судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3 785,1 грн та касаційної скарги у розмірі 4 129,2 грн, а всього 7 914 (сім тисяч дев`ятсот чотирнадцять) гривень 30 (тридцять) копійок.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. А. Воробйова Б. І. Гулько Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк