печерський районний суд міста києва
Справа № 757/4166/19-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2019 року Печерський районний суд міста Києва

у складі: головуючого судді - Писанця В.А.,

при секретарі судових засідань - Ясеновенко К.О.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача ІІ - Бондаренко Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Національного банку України, треті особи: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк», про захист прав споживачів, стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Національного банку України про стягнення на свою користь грошових коштів у розмірі 9 907 847,35 грн. в зв`язку з тим, що він є вкладником публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» (ПАТ «ВіЕйБі Банк»), яке постановою Правління Національного банку України від 20 листопада 2014 року № 733 «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» віднесенодо категорії неплатоспроможних», а виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від того ж дня за№ 123 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «ВіЕйБі Банк»», згідно з яким з 21 листопада 2014 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в публічномуакціонерномутоваристві«Всеукраїнський акціонерний банк».

Посилаючись на те, що 03 березня 2015 року позивачем отримано суму відшкодування від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у розмірі гарантованої Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», тобто в сумі 200 000,00 грн., тому наразі на вкладному рахунку № НОМЕР_1 обліковуються кошти у розмірі 108 478,83 дол. США, а остаточна сума невиплачених грошових коштів станом на час звернення до суду складає 9 907 847,35 грн.

Позивач зазначає, що втрата права власності на грошові кошти виникла у результаті порушення Національним банком України процедури віднесення банку до категорії неплатоспроможних та передчасне прийняття такого рішення, а також, у результаті застосування органом державної влади та органом державного управління Закону, який суперечить Конституції України та позбавляє права власності позивача на вклад, тому саме на них покладається матеріальна відповідальність відшкодування позивачу суми вкладу.

Зазначає про суттєве звуження прав вкладників саме положеннями Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції від 22 вересня 2012 року № 4452-VI, яким при збереженні встановленої попереднім Законом черговості Фонд отримав якісно новий статус і повноваження, у тому числі щодо повернення цільової позики банку, наданої протягом здійснення тимчасової адміністрації з метою забезпечення виплат відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 36 Закону № 4452-VI та щодо покриття витрат Фонду, передбачених п. 17 ч. 5 ст. 12 цього Закону, що на думку позивача свідчить про порушення прав вкладників, зокрема 7, 6 та 4 черг.

Ухвалою суду від 01 лютого 2019 року розгляд справи призначено здійснювати за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання, сторонам роз`яснено підстави, час та черговість подання заяв по суті справи.

04 березня 2019 року до суду від відповідача ІІ у встановлений строк надійшов відзив на позов, а 22 травня 2019 року від представника позивача клопотання представника позивача про долучення доказів. Відповіді на відзив до суду не надходило.

Відзив, клопотання або заяви з процесуальних питань від відповідача І та третіх осіб до суду не надходили.

Ухвалою суду від 23 липня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Вислухавши представника позивача, який в судовому засіданні вимоги позову підтримав та просив задовольнити, а також представника відповідача ІІ, який проти задоволення позову заперечував, з підстав наведених у його відзиві, а відповідач І та треті особи будучи належним чином повідомленими в судове засідання не з`явились, що в розумінні положень ст. 223 ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи по суті, а тому дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що між ОСОБА_2 та ПАТ «ВіЕйБі Банк» укладено договори банківського вкладу: - договір банківського вкладу «Строковий» № 860792/2014 від 01 квітня 2014 року у розмірі 21 200 Євро; - договір банківського вкладу «Строковий» № 853599/2014 від 10 жовтня 2014 року у розмірі 151 500 дол. США; - договір банківського вкладу «Строковий» № 860789/2014 від 12 листопада 2014 року у розмірі 60 100 дол. США; - договір банківського вкладу «Строковий» № 853601/2014 від 10 жовтня 2014 року у розмірі 71 900 Євро; - договір банківського вкладу «Строковий» № 853600/2014 від 10 жовтня 2014 року у розмірі 121 500 дол. США.

На підставі постанови Правління НБУ від 20 листопада 2014 року № 733 «Про віднесення ПАТ «ВіЕйБі Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 20 листопада 2014 року прийнято рішення № 123 про запровадження з 21 листопада 2014 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «ВіЕйБі Банк».

Відповідно до постанови правління Національного банку України від 19 березня 2015 року № 188 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20 березня 2015 року № 63 «Про початок процедури ліквідації публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк».

Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлює процедуру задоволення вимог кредиторів за рахунок майна банку.

У ч. 4 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від продажу майна (активів) банку після повного задоволення вимог попередньої черги.

Відповідно до ч. 3 ст. 53 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ліквідація банку вважається завершеною, а банк ліквідованим з моменту внесення запису про це до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Разом з тим лише після складення реєстру акцептованих вимог кредиторів, затвердження реальної ліквідаційної маси банку, продажу майна банку та задоволення вимог кредиторів в процесі ліквідації банку в порядку черговості, визначеної ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», можна встановити розмір вимоги кредиторів, що не покривається наявними активами банку, тобто конкретний розмір завданих кредиторам збитків.

Фондом гарантування вкладів фізичних осіб позивачу була виплачена гарантована сума відшкодування у розмірі 200 тис. грн., а залишок коштів у розмірі 9 907 847,35 грн. були включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів четвертої черги, що підтверджується довідкою від 03 листопада 2015 року №369/78, виданою публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський акціонерний банк».

Таким чином позивач є кредитором банку у заявленому розмірі позовних вимог, і станом на час розгляду справи ці кошти йому не повернуто.

Посилання позивача та його представника на ту обставину, що його акцептовані вимоги задоволені не будуть, оскільки сума зобов`язань ПАТ «ВіЕйБі Банк», значно перевищує суму вартості активів цього банку, суд вважає безпідставними та такими, що ґрунтуються на власний розсуд та власному припущенні.

За змістом ст. 53 Закону питання достатності чи недостатності активів банку для задоволення вимог усіх черг кредиторів може бути визначено виключно за результатами ліквідації банку відповідно до яких Фонд складає ліквідаційний баланс та звіт, що затверджуються виконавчою дирекцією Фонду.

Поряд із цим, стосовно доводів позивача щодо невжиття Національним банком України своєчасних заходів забезпечення захисту законних інтересів вкладників, що призвело до доведення ПАТ «ВіЕйБі Банк» до неплатоспроможності та неможливості повернення депозитних вкладів, внаслідок чого позивачу на його думку завдана матеріальна шкода у вигляді неповернутих суми банківського вкладу у розмірі 9 907 847,35 грн., слід зазначити наступне.

Правові основи взаємовідносин між Національним банком та банками визначені Законом України «Про Національний банк України» та Законом України «Про банки і банківську діяльність».

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Національний банк України (далі - Національний банк) є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України, відповідно до ст. 2 Закону України «Про Національний банк України» від 20 травня 1999 року за № 679-XIV.

У відповідності до ст. 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07 грудня 2000 року за № 2121-ІІІ банки є економічно незалежними. Органам державної влади і органам місцевого самоврядування забороняється будь-яким чином впливати на керівництво чи працівників банків у ході виконання ними службових обов`язків або втручатись у діяльність банку, за винятком випадків, передбачених законом.

Національний банк не відповідає за зобов`язаннями інших банків, а інші банки не відповідають за зобов`язаннями Національного банку, якщо інше не передбачено законом або договором, що передбачає ч. 4 ст. 4 Закону № 679-XIV та ч. 3 ст. 5 Закону № 2121-ІІІ.

Статтю 58 Закону № 2121-ІІІ передбачено, що банк відповідає за своїми зобов`язаннями всім своїм майном відповідно до законодавства.

Відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком, що передбачає ст. 55 Закону № 2121-ІІІ.

Вбачається, що до функцій Національного банку, які визначені ст.ст. 6, 7 Закону № 679-XIV, не належить вирішення спорів, що виникають у договірних відносинах між клієнтом і банком, а також Національний банк не має права вимагати від банків виконання операцій та інших дій, не передбачених законами України та нормативними актами Національного банку, що визначено в ст. 63 Закону № 679-XIV.

Таким чином, в результаті укладення договорів банківського вкладу між позивачем та Банком виникли договірні цивільно-правові відносини, передбачені п. 1 ч. 2 ст. 11, ст.ст. 509 та 1058 ЦК України.

Отже, з огляду на те, що Національний банк не є стороною у договорі банківського вкладу, у останнього відсутні фінансові зобов`язання перед позивачем стосовно виконання його умов, а тому відсутній обов`язок щодо повернення боргу.

Разом із цим, стосовно обґрунтування позову ОСОБА_2 в частині посилань на встановлену постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 вересня 2017 року протиправну бездіяльність Національного банку України, яка полягає у невжитті останнім своєчасних заходів забезпечення захисту законних інтересів вкладників, що призвело до доведення ПАТ «ВіЕйБі Банк» до неплатоспроможності та неможливості повернення депозитних вкладів, внаслідок чого позивачу завдана матеріальна шкода у вигляді неповернутих суми банківського вкладу у розмірі 9 907 847,35 грн., то такі не можуть бути прийняті судом в силу положень ч. 1 ст. 78 ЦПК України, з огляду на те, що рішення суду, як не допустимий доказ одержаний позивачем з порушенням встановленого законом порядку.

Наряду із цим, суд не бере до уваги висновок науково-правової експертизи від 21 квітня 2017 року за № 0-1-9/1-79, який не підпадає ні під один із видів доказів, які визначені у ст. 76 ЦПК України, з огляду на те, що в силу положень абз. 2 ч. 2 ст. 102 цього Кодексу предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

Статтею 73 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено право Національного банку України, у разі порушення банками або іншими особами, які можуть бути об`єктом перевірки Національного банку України відповідно до цього Закону, банківського законодавства, законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, нормативно-правових актів Національного банку України, його вимог, встановлених відповідно до статті 66 цього Закону, або здійснення ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, застосування іноземними державами або міждержавними об`єднаннями або міжнародними організаціями санкцій до банків чи власників істотної участі у банках, що становлять загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку та/або стабільності банківської системи, Національний банк України адекватно вчиненому порушенню або рівню такої загрози має право застосувати заходи впливу.

Віднесення банку до категорії неплатоспроможних, а також відкликання банківської ліцензії та ліквідація банку є заходами впливу в розумінні ст. 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Положеннями ст. 1166 ЦК України передбачено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду.

Частиною 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

У відповідності з п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», обов`язковими підставами відшкодування матеріальної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Разом з тим, суд вважає відсутніми підстави згідно зі ст.ст. 1166, 1173 ЦК України для відшкодування шкоди позивачу, оскільки виходячи з встановлених обставин справи та наявних в матеріалах справи доказів, позивачем не надано доказів завдання позивачу матеріальної шкоди при здійсненні управлінських повноважень Національним банком України, зокрема: доказів того, що шкода позивачу заподіяна виключно у зв`язку із встановленням факту протиправності бездіяльності відповідача, яка полягає у невжитті останнім своєчасних заходів забезпечення захисту законних інтересів вкладників, що призвело до доведення ПАТ «ВіЕйБі Банк» до неплатоспроможності та неможливості повернення депозитних вкладів, доказів незаконності рішення, дії завдавача шкоди, а також наявності майнової шкоди.

Судом встановлено, що позивач є акцептованим кредитором ПАТ «Брокбізнесбанк» на підставі вказаного договору банківського вкладу і до моменту ліквідації Банку, відповідно до ст. 609 ЦК України зобов`язання за договором банківського вкладу не припиняються, а тому відсутні підстави стверджувати, що зобов`язання виникли з відшкодування шкоди.

За вказаних обставин, вимоги позивача до Національного банку України про відшкодування шкоди, завданої внаслідок бездіяльності останнього за рахунок бюджетних асигнувань Державної казначейської служби України, є передчасними, оскільки позивач є акцептованим кредитором і факт неповернення банком йому депозитного вкладу за вказаним договором банківського вкладу на момент звернення до суду є припущенням.

Аналогічна позиція викладена в постанові Київського апеляційного господарського суду від 03 серпня 2016 року у справі №910/29171/15.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, що відповідає ч. 1 ст. 13 ЦПК України.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи з встановлених обставин справи та вимог чинного законодавства, якими регламентовано спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факт порушення прав позивача діями відповідача, а тому позов не підлягає задоволенню, у зв`язку з його безпідставністю та необґрунтованістю, а тому на підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 19, 81, 82, 89, 141, 258, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Національного банку України, треті особи: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк», про захист прав споживачів, стягнення коштів - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 01 листопада 2019 року.

Суддя В. А. Писанець