КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Слюсар Т.А., Мостової Г.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за апеляційною скаргою Шнайдера Сергія Володимировича - представника ОСОБА_2 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 05 серпня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2019 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 05 серпня 2019 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу повернуто з підстав, визначених пунктом 1 частини 4 статті 185 ЦПК України (заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано).

Не погоджуючись з постановленою ухвалою суду першої інстанції, представник позивача подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, мотивуючи тим, що ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції, постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви, помилково посилався на Постанову Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», положення якої не містять роз`яснень про те, що позовна заява про розірвання шлюбу має бути підписана самим позивачем, а не його представником. Вважає, що позовна заява від імені ОСОБА_2 подана відповідно до вимог цивільного процесуального кодексу із долученням до позовної заяви належним чином оформлених повноважень представника Шнайдера С.В .

У відповідності до вимог статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, в тому числі про повернення позовної заяви позивачеві, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У такому випадку судове засідання не проводиться, а розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами - частина 13 статті 7 ЦПК України.

Перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу.

Позовна заява від імені позивача ОСОБА_2 підписана та подана Шнайдером С.В. , як представником позивача (а.с. 1-2). На підтвердження своїх повноважень Шнайдер С.В. долучив до матеріалів заяви ксерокопію ордера серія ВЛ № 000,057411 від 16 липня 2019 року, ксерокопію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с. 11, 12). Застереження про обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії в ордері відсутні.

Повертаючи позовну заяву ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що заява підписана особою, яка не має права її підписувати, що є підставою для повернення заяви позивачеві у порядку, визначеному пунктом 1 частиною 4 статті 185 ЦПК України.

Свій висновок суд першої інстанції мотивував тим, що представництво у справах про розірвання шлюбу хоча й допускається, проте позов має бути підписаний самим позивачем, а не його представником, й участь має приймати сторона у справі, а не його представник, відповідно вказана особа ( Шнайдер С.В. ) є особою, яка не має процесуальної дієздатності звернення до суду з даним позовом, відповідно позов підписано указаною особою, яка не має права його підписувати (без права на повноваження), про що зазначено у Постанові Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції, виходячи з такого.

Чинне сімейне законодавство передбачає два порядки розірвання шлюбу: судовий та в органах державної реєстрації актів цивільного стану.

Нормою статті 110 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено право на пред`явлення одним із подружжя позову в суд про розірвання шлюбу.

Таке право на звернення до суду реалізується особою у порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.

Оскільки порядок звернення до суду за судовим захистом урегульовано нормами ЦПК України, тому подання заяви до суду має відбуватись із дотриманням вимог ЦПК України.

Частиною 1 статті 58 ЦПК України передбачено право сторони, третьої особи, а також особі, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Загальні вимоги щодо форми та змісту позовної заяви визначені статтями 175 і 177 ЦПК України.

Частиною 7 статті 177 ЦПК України передбачено, що до позовної заяви, підписаної представником позивача, додається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника позивача.

Відповідно до статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки - частина 1 статті 64 ЦПК України.

Положення наведених норм процесуального права дають підстави для висновку, що підписання позовної заяви представником позивача допускається чинним цивільним процесуальним законодавством, за умови долучення до матеріалів позовної заяви належних документів, що підтверджують право представника на вчинення такої процесуальної дії.

Виключення із загальних правил ЦПК України щодо неможливості підписання представником позовної заяви про розірвання шлюбу від імені позивача не містить і постанова Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», на яку послався суд першої інстанції в обґрунтування висновку про повернення позовної заяви ОСОБА_2 .

Так, згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що відповідно до ч.1 ст.115 СК розірвання шлюбу, здійснене за рішенням суду, має бути зареєстроване в державному органі РАЦС за заявою колишньої дружини або чоловіка. Сімейне законодавство не передбачає можливості розірвання шлюбу представником одного з подружжя або їх обох за довіреністю останніх, а правила ЦК про представництво, довіреність і доручення на ці правовідносини не поширюються.

Отже, наведений пункт постанови Пленуму містить посилання на статтю 115 СК України, а тому регулюють питання щодо розірвання шлюбу в органах РАЦС, а не самий процес розірвання шлюбу у судовому порядку.

Суд першої інстанції вищезазначених норм процесуального права не врахував та дійшов помилкового висновку про те, що позовна заява про розірвання шлюбу має бути підписана безпосередньо самим позивачем та не допускає підписання заяви його представником.

Крім того, із змісту постановленої ухвали вбачається, що судом першої інстанції виявлені обставини, які свідчать про те, що адвокатом Шнайдером С.В. на підтвердження статусу представника позивача не надано договору про надання правової допомоги, погоджений особою позивача, на підставі якого виданий ордер адвоката.

Колегією суддів встановлено, що про укладений договір з надання правової допомоги з ОСОБА_2 та адвокатом Шнайдером С.В. від 02 липня 2019 року, в якому визначено обсяг повноважень адвоката, зазначено і в ордері серія ВЛ № 000,057411 від 16 липня 2019 року, що доданий адвокатом при подачі позовної заяви. Сам договір про надання правової допомоги до матеріалів позовної заяви адвокатом Шнайдером С.В. не долучався.

Відповідно частини 4 статті 62 ЦПК України повноваження адвоката, як представника, підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" (далі - Закон N 5076-VI).

За приписами статті 26 Закону N 5076-VI адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката.

Отже, ордер, який видано відповідно до Закону N 5076-VI, є самостійним документом, що підтверджує повноваження адвоката. Надання договору про правничу допомогу, його копії або витягу разом із ордером чинна редакція ЦПК України не вимагає.

Таку саме правову позицію відтворено у постанові Великої Палати Верховного суду від 05 грудня 2018 року в справі N П/9901/736/18.

Таким чином, ненадання представником позивача при подачі позовної заяви договору про надання правової допомоги не може бути підставою для повернення позовної заяви з мотивів, визначених пунктом 1 частиною 4 статті 185 ЦПК України.

Однак, у разі виникнення сумнівів щодо конкретних повноважень адвоката, суд з метою перевірки обсягу, визначених в договорі повноважень адвоката діяти від імені клієнта, на підставі частини 1 статті 185 ЦПК України постановляє ухвалу про залишення заяви без руху.

За наведених обставин, висновок суду першої інстанції про повернення позовної заяви ОСОБА_2 на підставі пункту 1 частини 4 статті 185 ЦПК України (заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано) не ґрунтується на вимог цивільного процесуального законодавства, що призвело до постановлення помилкової ухвали.

У відповідності до вимог статті 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема: порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Шнайдера Сергія Володимировича - представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 05 серпня 2019 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: