Єдиний унікальний номер 227/2572/19 Номер провадження 22-ц/804/2707/19

Єдиний унікальний номер 227/2572/19
Номер провадження 22-ц/804/2707/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 листопада 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Халаджи О. В.

суддів: Азевича В. Б.. Новікової Г.В.,

секретар Кіпрік Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 23 серпня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань України в особі Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Краматорську Донецької області, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, заподіяної неправомірною діяльністю посадової особи (суддя Хандурін В.В.),

В С Т А Н О В И В:

30 липня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до Державного бюро розслідувань України в особі Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Краматорську Донецької області, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, заподіяної неправомірною діяльністю посадової особи. Просив стягнути на його користь за рахунок коштів бюджету України через Державну казначейську службу України 1 000 000 000 гривень компенсації моральної шкоди, спричиненої неправомірної діяльністю посадової (службової) особи ДБР, котра полягає у порушення його прав через винесення незаконної постанови у кримінальному провадженні та 434,46 гривень матеріальної шкоди (збитків) у вигляді компенсації витрат, пов`язаних з викликом на допит в рамках відкритого кримінального провадження.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 23 серпня 2019 року в задоволені позову ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань України в особі Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Краматорську Донецької області, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, заподіяної неправомірною діяльністю посадової особи відмовлено повністю.

Із вказаним рішення суду не погодився ОСОБА_1 , та подав апеляційну скаргу, вважає, що судом першої інтенції було порушено норми процесуального та невірно застосовано норми матеріального права.

В обґрунтування доводів скарги зазначає, що скасовану судом постанову слідчого ДБР ОСОБА_2 , оскарження котрої передбачено ст.303-308 КПК України, було винесено з порушенням вимог ст. 19 Конституції України. Винесення незаконної постанови про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілим у відкритому кримінальному провадженні, призвело до порушення його прав споживача на доброякісні послуги з боку держави та посадових осіб, призвело до приниження честі та гідності та зазнав душевних страждань. Протиправну дію порушення прав позивача було вчинено при безпідставно використаному авторитеті держави Україна.

Вказує на те, що позивач не повинен доводити вину відповідача у свої душевних стражданнях внаслідок порушення своїх прав як підставу для стягнення моральної шкоди. Відповідно до презумпції завдання шкоди, не позивач доводить вину відповідача, а відповідач доводить відсутність свої вини. Наявність причинного зв`язку між протиправним діянням і моральною шкодою, що є підставою відповідальності за завдану шкоду, виражає зв`язко протиправної поведінки і шкоди, що настала при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком.

Вважає, що у своєму позові надав вичерпні пояснення, відносно порушених прав та спричинення йому моральної шкоди слідчим ДБР у зв`язку прийняттям незаконної постанови, що полягає у порушенні його права на доступ до участі при розслідуванні у кримінальному провадженні з фактичним використання своїх прав потерпілого, встановлених ст. 55 КПК України та з подальшою реалізацією його права на доступ до справедливого суду, котре встановлене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Посилається на те, що судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права стосовно стягнення шкоди заподіяною державною.

Просив рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 23 серпня 2019 року скасувати, та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Від Директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Краматорську Матвєєва А.В., надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, судом вірно встановлено, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між діями заподіювача та шкодою, на яку посилається позивач. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення без змін.

Від Державної казначейської служби України відзив на апеляційну скаргу не надходив.

ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі (а.с.88).

Представник ТУ ДБР у м. Краматорську у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с.89).

Представник Державної казначейської служби України у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с.91).

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою судді Донецького апеляційного суду Халаджи О.В. від 08 жовтня 2019 року апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 23 серпня 2019 року в частині стягнення на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів бюджету України через Державну казначейську службу України 434,46 гривень матеріальної шкоди (збитків) у вигляді компенсації витрат, пов`язаних з викликом на допит в рамках відкритого кримінального провадження визнана неподаною та повернута заявнику (а.с.71-72), тому апеляційний суд переглядає справу стосовно відмови в задоволені позовної вимоги про стягнення на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів бюджету України через Державну казначейську службу України 1 000 000 000 гривень компенсації моральної шкоди, спричиненої неправомірної діяльністю посадової (службової) особи ДБР, яка полягає у порушення його прав через винесення незаконної постанови у кримінальному провадженні.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 17.01.2019 року слідчим суддею Краматорського міського суду Донецької області скаргу ОСОБА_1 на постанову слідчого про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0002144 від 07.10.2018 року задоволено.

Скасовано постанову слідчого Першого слідчого відділу ТУ ДБР у м. Краматорськ Олійника С.В. від 08.01.2019 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілим у кримінальному проваджені, внесеному до ЄРДР за №0002144 від 07.10.2018 року.

Підставою для відшкодування шкоди навів ухвалу слідчого судді Краматорського міського суду Донецької області від 17.07.2019 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог, а саме, що внаслідок протиправних дій чи бездіяльності він зазнав моральних страждань, а також не надав належних доказів, які б свідчили про те, що протиправні дії чи бездіяльність та негативні наслідки взагалі мали місце та вплинули на зміну звичайного способу життя позивача.

Висновок суду відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального права.

Так, відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої, ніж передбаченої в ч. ч. 1 - 5 цієї норми, незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до ч. 1 яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст. ст. 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Згідно з п. 3 роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З матеріалів справи вбачається, що позивач в обґрунтування позовної заяви посилався на постанову слідчого ТУ ДБР у м. Краматорську Олійника С.В. про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілим у кримінальному провадженні №0002144 від 07.10.2018 року.

Для наявності підстав для зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання їй шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.

При цьому, сам факт невизнання потерпілим ОСОБА_1 не може свідчити про завдання позивачу шкоди та про наявність підстав для її відшкодування, окрім того, як вірно зазначив суд першої інстанції, дану постанову було скасовано.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим

Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції належним чином дослідив надані позивачем докази та дійшов обґрунтованого висновку про те, що на підтвердження того, що внаслідок бездіяльності посадової особи ДБР, яка встановлена судовими рішеннями, позивачеві завдано моральної шкоди, належних та допустимих доказів позивачем не надано.

Доводи апеляційної скарги щодо невірного застосування судом першої інстанції норм матеріального права також не заслуговують на увагу, оскільки судом першої інстанції було проаналізовано як положення статей 1166, 1167 ЦК України, так і норми ст. 1174 ЦК України та зроблено вірний висновок про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновкам суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 23 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає виконанню. Касаційна скарга на судове рішення подається безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 5 листопада 2019 року.

Судді: О.В.Халаджи

В.Б. Азевич

Г.В. Новікова