Справа № 353/962/19
Провадження № 2-о/353/48/19
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2019 рокум.Тлумач

Тлумацький районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого - судді - Луковкіної У.Ю.,

за участю: cекретаря судового засідання Мороз М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку окремого провадження в залі суду в м. Тлумачі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Тлумацький районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, про встановлення факту, що має юридичне значення, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 , заінтересована особа: Тлумацький районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, звернулась в суд із заявою, вимоги якої уточнила ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме просила встановити факт про те, що вона та її батьки ОСОБА_2 і ОСОБА_3 за національністю є поляками. Свої вимоги обґрунтовує тим, що орган ДРАЦС відмовив їй у внесенні виправлень до актового запису про її народження та до актового запису про укладення нею шлюбу в частині її національності та національності її батьків, а саме: з «українка (нець)» на «полька (ляк)». А тому, з метою захисту своїх немайнових прав, відновлення національності за принципом кровних зв`язків, впорядкування документів з можливістю користуватись правами, що гарантуються особам польського походження, їй необхідно встановити факт, що має юридичне значення.

Ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 18.10.2019 року заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.

Заявниця ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, однак до суду подала письмову заяву, в якій вказала, що заявлені вимоги підтримує, просила розгляд справи провести без її участі.

Представник заінтересованої особи - Тлумацького районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області в судове засідання не з`явився, однак до суду подав письмову заяву, в якій вказав, що стосовно вирішення справи покладається на розсуд суду та просив розгляд справи провести без його участі.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, приходить до висновку, що провадження у справі підлягає закриттю з наступних підстав.

Згідно зі ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Разом із тим це можливо за наявності певних умов, а саме: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають безпосередньо залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи без повторного звернення до суду на підставі цього рішення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

В п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган державної реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку.

Питання зміни національності громадянами України регулювалося Указом Президента України «Про порядок зміни громадянами України національності» від 31 грудня 1991 року № 24, відповідно до якого національність могла бути змінена особами, які при досягненні 16-річного віку та одержанні паспорта прийняли національність одного з батьків та бажали змінити її відповідно до національності другого з батьків. Зміна національності провадилася відділом внутрішніх справ виконавчого комітету районної, міської, районної у місті ради народних депутатів за місцем проживання заявника. Зміна національності допускалася також і щодо осіб, які обрали національність до прийняття цього Указу.

Вказаний Указ втратив чинність на підставі Указу Президента України від 27 січня 1999 року № 70/99.

На даний час діюче законодавство України не містить вимог про внесення в паспорт громадянина України, у свідоцтво про народження, у свідоцтво про шлюб чи в інші документи відомостей про національність.

Відповідно до ст. 11 Конституції України держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх корінних народів і національних меншин України.

При цьому чинним законодавством України не передбачено зазначення в актових записах цивільного стану та свідоцтвах органами державної реєстрації актів цивільного стану національності батьків дитини чи осіб, які вступають у шлюб. Тим самим забезпечується рівність усіх незалежно від національності чи етнічного походження, а також право особи вільно обирати та відновлювати національність, як це передбачено ст. 11 Закону України «Про національні меншини в Україні». Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.

Згідно зі ст. 300 ЦК України особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Таке право підпадає під захист ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки.

Відмова від фіксації національності в офіційних документах, що посвідчують особу, та актових записах цивільного стану і відповідних свідоцтвах органів державної реєстрації актів цивільного стану відповідає ст. 24 Конституції України, яка гарантує рівність громадян, зокрема незалежно від етнічного походження, а також ст. 11 Закону України «Про національні меншини в Україні».

Отже, національна належність особи є актом її особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи з державою. Фіксація факту національності особи в документі, що її посвідчує, чи в актових записах громадянського стану створила б перешкоду вільному обранню чи відновленню національності, оскільки поставила б таке обрання чи відновлення у залежність від рішення державного органу.

Аналогічну правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду, зокрема, в постанові від 29 травня 2019 року у справі № 398/4017/18.

Згідно зі ст. 3 Рамкової конвенції держав-членів Ради Європи про захист національних меншин (ратифікована Законом України від 9 грудня 1997 року № 703/97-ВР) кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв`язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі.

При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суд, крім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність.

Заявниця ОСОБА_1 , дівоче прізвище « ОСОБА_4 », народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Тилич, Польща, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 32), де в графі батько зазначений ОСОБА_2 , в графі національність «українець», а в графі мати зазначена ОСОБА_3 , в графі національність «українка».

Відповідно до висновків Тлумацького районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області від 14.05.2019 року заявниці відмовлено у внесенні виправлень до актового запису про народження № 106 від 14.08.1956 року та актового запису про шлюб № 34 від 16.09.1961 року, поновленим та складеним Тлумацьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, в графі національність батьків з «українка (нець)» на «полька ( ОСОБА_5 )», та в графі національність нареченої з «українка» на «полька» (а.с. 26, 27).

В п. 4 листа Верховного суду України від 01 січня 2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що не можуть бути встановлені в судовому порядку факти щодо належності до певної національності.

Згідно із п. 1.15 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5 та зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 року за № 55/18793 (далі Правила), відмова органів державної реєстрації актів цивільного стану у внесенні змін до актових записів цивільного стану, їх поновленні та анулюванні може бути оскаржена в судовому порядку. А пунктом 2.13.2 Правил передбачено, що підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є постанова адміністративного суду. Зміни до актового запису цивільного стану відповідно до пункту 1.7 Правил вносяться відділом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем зберігання відповідного актового запису, за винятком випадків, встановлених у пункті 2.28 розділу II цих Правил.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що заявниця оскаржувала у встановленому порядку вказані висновки Тлумацького районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області про відмову внесення виправлень до актових записів цивільного стану.

Встановлення факті, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, не зазначених у ч. 1 ст. 315 ЦПК України, в судовому порядку можливо лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Таким чином, у зв`язку з неможливістю встановлення в судовому порядку фактів щодо належності осіб до певної національності ця справа не підлягає розгляду не лише в порядку цивільного судочинства, а й у судовому порядку взагалі.

Аналогічну правову позицію Велика Палата Верховного Суду висловила, зокрема, в постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 810/2732/18.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічне твердження закріплене і в ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи вищевказане, вивчивши матеріали справи, беручи до уваги, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, суд вважає, що провадження по справі слід закрити.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 255, ст.ст. 247, 260-261, 353-355 ЦПК України, ст. 7 Закону України «Про судовий збір», суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Тлумацький районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, про встановлення факту, що має юридичне значення - закрити.

Повернути заявниці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жительці АДРЕСА_1 , сплачений нею по квитанції № 26 від 16.09.2019 року судовий збір в сумі 384 (триста вісімдесят чотири) гривні 20 копійок.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Івано-Франківського Апеляційного суду через Тлумацький районний суд Івано-Франківської області протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення, що є датою її ухвалення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

ГоловуючийУ. Ю. Луковкіна