Справа № 317/2608/19

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2019 р. м. Запоріжжя

Запорізький районний суд Запорізької області в складі:

головуючого судді: Нікітіна В.В.

при секретарі: Чубуковій Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького районного суду Запорізької області надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики, який обґрунтовано наступним.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області по справі № 317/35/16-ц від 28 квітня 2016 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було стягнуто заборгованість за договорами позики в сумі 4 217 583 гривень 78 коіпйок.

Вказане рішення залишене без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій.

Відповідач ОСОБА_2 не виконав вказане судове рішення, здійснивши разом зі своєю дружиною ОСОБА_3 ряд дій, спрямованих на унеможливлення виконання рішення суду від 28.04.2016 р. шляхом зміни титульного власника нерухомого майна та реалізації нерухомого майна.

Оскільки з моменту ухвалення судом зазначеного судового рішення пройшов тривалий час, за який загальний рівень цін на товари і послуги значно зріс, позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом та просив суд, з посиланням на відповідні норми Цивільного Кодексу України, стягнути на його користь солідарно з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 втрати від інфляції в розмірі 1 619 552 гривні 17 копійок та 3 % річних в розмірі 379 581 гривня 75 копійок. Розрахунок наведених сум з посиланням на вихідні дані міститься в тексті позовної заяви.

Заявлення позову до відповідача ОСОБА_3 позивач обґрунтовує тим, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають в зареєстрованому шлюбі та спільно, як сім`я, користуються коштами, позиченими ОСОБА_2 у позивача ОСОБА_1 Вказаний факт встановлений рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя по справі № 333/324/18.

За позичені у позивача кошти відповідач ОСОБА_2 придбав ряд об`єктів нерухомого майна, яке зареєстрував за своєю дружиною та її матір`ю.

Таким чином позивач, з посиланням на правові висновки, надані Верховним Судом в справах про подібні правовідносини, вважає, що відповідач ОСОБА_3 має нести солідарну відповідальність за зобов`язаннями свого чоловіка відповідача ОСОБА_2 перед позивачем ОСОБА_1 , оскільки сaме подружжя користується грошовими коштами, позиченими позивачем відповідачу ОСОБА_3 та майном, придбаним за ці грошові кошти.

Відповідачі не скористались своїм правом на подання письмового відзиву на позовну заяву.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав свої позовні вимоги та просив суд їх задовольнити в повному обсязі з підстав, наведених в позовній заяві та усно в судовому засіданні.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Незола Є.В. в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову у повному обсязі та зазначив, що Запорізьким районним судом Запорізької області від 03 липня 2019 року по справі № 317/3651/17 було постановлене рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь позивача процентів за договорами позики через закінчення строку дії відповідних договорів та з огляду на стягнення заборгованості за ними рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 28 квітня 2016 року.

Крім того, оскільки ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_1 гроші не в національній валюті, а в доларах США, то до вказаної позики не можна застосовувати вимоги статті 625 ЦК України про стягнення збитків від інфляції, оскільки ця норма застосовується лише щодо зобов`язань в національній валюті України гривні.

Таким чином, на думку представника відповідача ОСОБА_2 позов не підлягає задоволенню.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Катанов А.В. в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, оскільки його довіритель не отримувала в борг від позивача жодних грошових коштів та, з огляду на викладене, не є учасником відповідних правовідносин.

Суд, вислухавши позивача та представників відповідачів, дослідивши подані докази, дійшов наступних висновків.

В матеріалах справи міститься копія рішення Запорізького районного суду Запорізької області по справі № 317/35/16-ц від 28 квітня 2016 року, яким з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було стягнуто заборгованість за договорами позики в наступних розмірах (а.с. 7-10):

?за договором позики від 07 жовтня 2012 року в розмірі 492 249 грн. 05 коп., що складається з основного богу в сумі 216 849 грн. 80 коп.; відсотків за користування грошовими коштами в сумі 258 051 грн. 27 коп. та пені в сумі 17 347 грн. 98 коп.;

?за договором позики від 01 грудня 2012 року в розмірі 1 049 200 грн. 07 коп., що складається з основного богу в сумі 479 086 грн. 79 коп. та відсотків за користування грошовими коштами в сумі 570 113 грн. 28 коп.;

?за договором позики від 07 березня 2013 року в розмірі 1 606 852 грн. 04 коп., що складається з основного богу в сумі 756 452 грн. 82 коп. та відсотків за користування грошовими коштами в сумі 850 399 грн. 22 коп.;

?за договором позики від 11 березня 2013 року в розмірі 1 069 282 грн. 62 коп., що складається з основного богу в сумі 504 301 грн. 88 коп. та відсотків за користування грошовими коштами в сумі 564 980 грн. 74 коп.

Зазначене рішення залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 13 жовтня 2016 року (а.с. 11-17) та Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року (а.с. 18-19).

У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду в цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Оскільки відповідачі не заперечували обставин, викладених в зазначеному рішенні суду, а до матеріалів справи не додано жодних документів на підтвердження повного або часткового виконання відповідачем ОСОБА_2 цього рішення, суд приймає доводи позивача в частині наявності заборгованості відповідача ОСОБА_2 перед ним в зазначеному розмірі.

У відповідності до приписів ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Грошовим зобов`язанням, з урахуванням положень статті 509 Цивільного кодексу України, в цивільному праві є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 має право вимагати від боржника у зобов`язанні сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Суд критично ставиться до доводів представника відповідача ОСОБА_3 щодо неможливості звернення позивача до суду з даним позовом через закінчення строків кредитування за договорами позики та через стягнення всієї суми заборгованості рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 28.04.2016 року, виходячи з наступного.

Дійсно, рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 03 липня 2019 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні його позову до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення процентів за договором позики.

В той же час, предметом позову у вказаній цивільній справі було стягнення заборгованості з процентів за договорами, а не виплат, передбачених статтею 625 ЦК України, які мають іншу правову природу та нараховуються без обмеження строків, на відміну від процентів, передбачених статтею 1048 ЦК України.

Інфляційні збитки та 3 % річних є засобом компенсації кредитору витрат від знецінення грошових коштів, які йому винен боржник, від інфляційних процесів та компенсації кредитору від боржника за користування його коштами відповідно.

Суд також не може погодитись з доводами представника відповідача щодо відсутності правових підстав для нарахування позивачем інфляційних збитків на суму боргу через те, що зобов`язання між сторонами у справі виражене не в національній валюті, а в доларах США, оскільки рішенням суду від 28.04.2016 р. валютою зобов`язання остаточно визначено національну валюту України гривню, що повністю відповідає приписам ч. 1 ст. 192 та статті 533 ЦК України.

Щодо заявлення позову до ОСОБА_3 .

Враховуючи ті факти, що договори позики від 07 жовтня 2012 року, від 01 грудня 2012 року, від 07 березня 2013 року та від 11 березня 2013 року укладені ОСОБА_1 з відповідачем ОСОБА_2 , а відповідач ОСОБА_3 не є стороною у вказаному зобов`язанні; рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 28 квітня 2016 року заборгованість за вказаними договорами стягнута саме з ОСОБА_2 і не стягувалась з ОСОБА_3 , суд вважає належним відповідачем по даній справі саме ОСОБА_2 , як боржника у зобов`язанні перед ОСОБА_1 .

Вказані висновки суду, з-поміж іншого, ґрунтуються на положеннях ч. 1 ст. 511 ЦК України, відповідно до якої зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи.

Вказані висновки, на думку суду, не суперечать правовим позиціям Верховного Суду в подібних правовідносинах, оскільки солідарна відповідальність за зобов`язанням одного з подружжя, яка може виникати у чоловіка та жінки у встановлених законом випадках (про що було зазначено у судових рішеннях Верховного Суду України та Верховного Суду), не може бути розповсюджена на відповідальність боржника за прострочення виконання ним грошового зобов`язання в даному випадку щодо сплати збитків від інфляції та трьох процентів річних. Диспозиція статті 625 ЦК України прямо визначає боржника як єдиного суб`єкта сплати вказаних сум на вимогу кредитора.

Визначаючи суму заборгованості, яка є базою для нарахування інфляційних збитків та 3 % річних, суд виходить з диспозиції статті 625 ЦК України, якою встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Оскільки діючим цивільним законодавством передбачено нарахування інфляційних збитків та 3 % річних саме на прострочене зобов`язання, суд вважає обґрунтованим стягнути суму вказаних нарахувань, виходячи з розміру суми основної заборгованості без включення до бази розрахунку стягнутих сум процентів за користування грошовими коштами (ст. 1048 ЦК України) та пені.

Як встановлено з рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 27 квітня 2016 року загальний розмір основної заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 становить сумарно 1 956 691 грн. 29 коп.:

?216 849 грн. 80 коп. за договором від 07.10.2012 р.;

?479 086 грн. 79 коп. за договором від 01.12.2012 р.;

?756 452 грн. 82 коп. за договором від 07.03.2013 р.;

?504 301 грн. 88 коп. за договором від 11.03.2013 р.

Судом з даних, які розміщено на офіційному сайті Державної служби статистики України (http://www.ukrstat.gov.ua/operativ/menu/menu_u/cit.htm) перевірено індекси інфляції, виходячи з яких позивач здійснив розрахунок відповідної частини позовних вимог. Вказані індекси позивачем зазначені вірно. Сукупний індекс інфляції за період з 01 липня 2016 року по 30 червня 2019 року позивачем розрахований арифметично вірно і становить 138,4 %.

Таким чином, 1 956 691 грн. 29 коп. * 138,4 % = 2 708 060 грн. 75 коп. сума основного боргу з урахуванням індексу інфляції за вказаний період.

Збитки від інфляції за період з 01 липня 2016 року по 30 червня 2019 року: 2 708 060 грн. 75 коп. 1 956 691 грн. 29 коп. = 751 369 грн. 46 коп.

Вказана сума збитків від інфляції підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Сума 3 % річних за вказаний період становить: 1 956 691 грн. 29 коп. * 3 % річних * 1095 днів / 365 днів = 176 102 грн. 22 коп.

Враховуючи викладене, наявні підстави для часткового задоволення позову на вказані суми.

Судові витрати суд розподіляє між сторонами відповідно до статті 141 ЦПК України пропорційно до задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 511, 625 ЦК України, ст.ст. 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) про стягнення заборгованості за договорами позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики в сумі 927 471 (дев`ятсот двадцять сім тисяч чотириста сімдесят одна) гривня 68 копійок, яка складається з інфляційних нарахувань в розмірі 751 369 (сімсот п`ятдесят одна тисяча триста шістдесят дев`ять гривень) 46 копійок та з нарахувань 3 % річних в сумі 176 102 (сто сімдесят шість тисяч сто дві) гривні 22 копійки.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 4 456 (чотири тисячі чотириста п`ятдесят шість) гривень 11 копійок.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту та набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Запорізького апеляційного суду через Запорізький районний суд Запорізької області відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Нікітін