Справа №464/4759/19
пр № 2-з/464/68/19
У Х В А Л А

01 листопада 2019 року Сихівський районний суд м. Львова

у складі: головуючого судді Горбань О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Бігун Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові заяву представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про забезпечення позову,

в с т а н о в и в:

В провадженні суду знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 , власника 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 про солідарне стягнення з відповідачів вартості цієї частки, що становить 567 800 грн.; про припинення права позивача на цю частку у праві спільної часткової власності з дня отримання позивачем повної суми грошової компенсації у розмірі 567 800 грн. та визнання з цієї дати за відповідачем ОСОБА_3 права власності на 1/2 частини вказаної квартири.

Ухвалою від 06.09.2019 позовна заява прийнята і відкрите загальне позовне провадження.

На адресу суду 30.10.2019 від представника позивача ОСОБА_2 надійшла заява про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , що належить відповідачу ОСОБА_3 та належну їй земельну ділянку кадастровий номер :02:006:0016 за адресою: АДРЕСА_2 .

Заяву мотивує тим, що вжиття даного виду забезпечення позову є необхідним засобом захисту прав позивача, оскільки відповідач протягом розгляду справи зможе відчужити вказане майно третім особам, що призведе до того, що судове рішення не зможе бути виконане. Даний вид забезпечення позову є єдиним можливим засобом, який після розгляду справи дозволить позивачу отримати грошові кошти на загальну суму 567 800 грн. Просить накласти арешт на житловий будинок та земельну ділянку, які належать відповідачу.

У відповідності до ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно із ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи інших осіб.

Згідно з ч. 3 ст. 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» передбачено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Метою вжиття заходів забезпечення позову є охорона матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом присудження реальне виконання позитивно прийнятого рішення, у разі прийняття такого. Забезпечення позову має бути спрямовано проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його. Таким чином усуваються утруднення і неможливості виконання рішення. Підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника про те, що незастосування заходів по забезпеченню позову, може утруднити або взагалі унеможливити виконання рішення суду.

У заяві про забезпечення позову представник позивача не навела достатніх підстав щодо необхідності забезпечення даного позову та не надала доказів того, що відповідач буде ухилятися від виконання рішення суду чи створювати обставини, які б утрудняли чи унеможливлювали його виконання, її доводи ґрунтуються на припущеннях, суб`єктивній оцінці обставин, що супроводжується оціночними судженнями.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Поняття «законність» у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачає дотримання відповідних положень національного законодавства та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справах «Антріш проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії»).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав конкретної особи. Про необхідність досягнення такого балансу йдеться в ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Баланс не буде забезпечений якщо на особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Інакше кажучи, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Предметом спору у даній справі є припинення права позивача на 1/2 частку квартири, яка є спільній власності з відповідачем, прохання отримати грошову компенсацію за власну частку помешкання, оскільки спільне володіння і користування майном є неможливим. Натомість, майно, на яке представник позивача просить накласти арешт, не є предметом спору у справі, відповідно накладення арешту на будинок та земельну ділянку не відповідає встановленим частиною третьою статті 150 ЦПК України вимогам співмірності. При цьому, суду не надано доказів як оцінки нерухомих об`єктів, так і доказів реальних дій відповідача, спрямованих на відчуження належних їй будинку та земельної ділянки. а мотиви представника позивача, що накладений арешт на майно відповідача є ефективним захистом прав позивача не заслуговують на увагу суду.

Забезпечення позову шляхом заборони відповідачу вчиняти дії щодо належного йому майна може потягнути негативні правові наслідки для нього, що можуть обмежити його право власності у розумінні положень ст.ст.317, 319, 321 ЦК України, згідно з якими власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, право власності є непорушним.

Також позивачем не викладено пропозицій щодо зустрічного забезпечення.

Враховуючи вищевикладене, вважаю, що підстави для задоволення заяви про забезпечення позову відсутні.

Керуючись ст.ст. 149-153 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

В задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Сихівський районний суд м. Львова протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення.

Повний текст ухвали виготовлений 01.11.2019.

Суддя О.Ю.Горбань