Постанова

Іменем України

08 травня 2019 року

м. Київ

справа № 761/34063/15-ц

провадження № 61-24598св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

представники відповідача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа - начальник філії Головного управління по м. Києву та Київській області публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» Крючков Сергій Сергійович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 червня 2017 року в складі суддіОсаулова А. А. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 18 жовтня 2017 року в складі колегії суддів: Мараєвої Н. Є., Андрієнко А. М., Заришняк Г. М.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі -

ПАТ «Державний ощадний банк України»), третя особа - начальник філії Головного управління по м. Києву та Київській області ПАТ «Державний ощадний банк України» ОСОБА_5 , про визнання недійсним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що вона з 19 грудня 2013 року була призначена на посаду старшого контролера-касира операційного сектору ТВБВ № 10026/0726 філії - Головного управління по м. Києву та Київській області ПАТ «Державний ощадний банк України».

Наказом від 11 вересня 2015 року № 2647-ос її було звільнено із займаної посади на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України у зв`язку з втратою довіри.

Вважала вказане звільнення незаконним, оскільки воно пов`язано із проведенням виплат із каси банку вкладникам публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») у розмірі гарантованої суми. Зазначала, що вона сумлінно виконувала свої обов`язки при ідентифікації клієнтів на отримання гарантованої суми у відповідності до Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні від 01 червня 2011 року №174, а саме 22 липня 2015 року під час ідентифікації вкладника ПАТ «Дельта Банк» як

ОСОБА_6 було перевірено його паспорт, звірено фотокартку у ньому. При цьому, нею було отримано згоду начальника відділення ОСОБА_7 на видачу коштів вказаній особі. Всі заповнені вкладником та перевірені позивачем документи на видачу коштів були передані касиру ОСОБА_8 Більше того, кошти для вказаного клієнта вже були замовлені напередодні, а задовго до того на початку липня 2015 року невідомі особи вже намагались отримати кошти, замовлені на прізвище указаного вкладника, але були затримані працівниками поліції.

У серпні 2015 року оформлені позивачем для видачі та видані ОСОБА_6 кошти були отримані по підробленим документам іншою особою, а не самим вкладником. Указані обставини були підставами для звільнення позивача наряду із її ж пояснювальною запискою, висновком службового розслідування та протоколом засідання профспілкового комітету. Між тим, пояснення про порушення вимог законодавства з її боку були написані нею під тиском. Порушень вимог Інструкції № 174 позивач в своїх діях не вбачала, оскільки діяла у відповідності до пункту 3.5 її вимог та вона візуально не могла виявити підробку паспортного документу, не будучи експертом.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд: визнати недійсним та скасувати наказ від 11 вересня 2015 року № 2647-ос про її звільнення; поновити її на роботі на посаді старшого контролера-касира сектору ТВБВ № 10026/0726 філії - Головного управління по м. Києву та Київській області ПАТ «Державний ощадний банк України» з 11 вересня 2015 року; стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 червня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18 жовтня

2017 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що звільнення позивача із займаної посади за пунктом 2 статті 41 КЗпП України відбулося з дотриманням трудового законодавства, оскільки позивач не здійснила належну (достатню) ідентифікацію особи, яка отримала грошові кошти у розмірі 200 000,00 грн. Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди та стягнення коштів середнього заробітку за вимушений прогул є похідними вимогами від позовних вимог про поновлення на роботі, тому вважав, що указані позовні вимоги також не підлягають задоволенню.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Аргументи учасників справ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неправильно застосовано норми частини першої статті 41 КЗпП України та належним чином не оцінено докази у справі.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У серпні 2018 року ПАТ «Державний ощадний банк України» подало відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що наказом від 23 грудня 2013 року № 3482-ос

ОСОБА_1 була призначена з повною індивідуальною матеріальною відповідальністю на посаду старшого контролера-касира операційного сектору ГЗБВ № 10026/0726 філії - Головного управління по м. Києву та Київській області ПАТ «Державний ощадний банк України».

Наказом від 11 вересня 2015 року № 2647-ос ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України у зв`язку з втратою довіри.

Підставами для звільнення у оспорюваному позивачем наказі зазначено: пояснювальну записку ОСОБА_1 від 21 серпня 2015 року; висновок службового розслідування від 28 серпня 2015 року та протокол засідання профспілкового комітету від 10 вересня 2015 року № 9.

Встановлено, що профспілковим комітетом було надано згоду на звільнення ОСОБА_1 за пунктом 2 статті 41 КЗпП України, яка за висновком службового розслідування від 22 липня 2015 року при отримані документів, що посвідчують особу, не вчинила дій по ідентифікації клієнта в частині неналежної візуальної перевірки документів, що посвідчують особу вкладника ПАТ «Дельта Банк» ОСОБА_6 при отриманні ним коштів гарантованої суми, а саме паспорту, що мав ознаки підробки. У зв`язку з чим, не були попереджені шахрайські дії сторонніх осіб з отримання у касі банку коштів, чим нанесені банку збитки в особливо великих розмірах.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до пункту 2 частини першої статті41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадках винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Згідно з пунктом 28 постанови Пленуму Верховного Суду України

від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику застосування судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 2 статті 41 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що звільнення з підстав втрати довір`я (пункт 2 статті 41 КЗпП України) суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довір`я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов`язані з їх роботою.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, правильно застосував до спірних правовідносин наведені вище норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про те, що при звільненні позивача з займаної посади за пунктом 2 статі 41 КЗпП України дотримано вимоги чинного трудового законодавства, а тому відсутні підстави для визнання недійсним та скасування наказу про звільнення, поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 18 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

В. П. Курило

М. Є. Червинська