КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/6700/2019 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ігнатченко Н.В., Олійника В.І., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 31 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, розмір позовних вимог за яким в подальшому неодноразово збільшував.

В свою чергу ОСОБА_2 у жовтні 2017 року звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, предмет та розмір позовних вимог за яким в подальшому змінила та збільшила відповідно.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 31 серпня 2018 року прийнято до спільного розгляду заяви сторін про збільшення позовних вимог, крім позовних вимог ОСОБА_1 в частині поділу 2 000 000 євро; зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - грошових коштів, які надійшли на рахунки відповідача за період шлюбу з 2000 року по 8 червня 2016 року, в тому числі, які знаходяться в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», залишено без розгляду; закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

5 жовтня 2018 року представник ОСОБА_1 - адвокат Тапанова Р.А. подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просила включити до поділу майна сторін грошові кошти у розмірі 2 000 000 євро.

17 січня 2019 року до суду надійшла чергова заява представника ОСОБА_4 від 8 січня 2019 року про збільшення позовних вимог, в якій вона просила поділити спільне майно подружжя, в тому числі грошові кошти у розмірі 2 000 000 євро, за запропонованим варіантом.

Одночасно до суду було подано клопотання про поновлення строку для подання заяви про збільшення позовних вимог, в обґрунтування якого зазначено, що за результатом проведення підготовчого судового засідання збільшені позовні вимоги ОСОБА_1 в частині поділу між сторонами 2 000 000 євро до розгляду прийняті не були з огляду на те, що поділ вказаних грошових коштів є предметом справи, яка перебуває на розгляді Дільничного суду м. Штарнберга (Німеччина). Проте після закриття підготовчого провадження представником позивача отримані документи, які свідчать про те, що в позові ОСОБА_1 до Дільничного суду м. Штарнберга та в зустрічному позові на відхилення претензій позивача від 7 вересня 2018 року зазначено, що позивач обмежується вимогами, зазначеними у письмовій формі від 22 березня 2017 року лише на нерухоме майно, що розташоване на території Німеччини. Тобто вимоги про розподіл грошових коштів у розмірі 2 000 000 євро не є предметом судового розгляду іноземним судом, а в підготовчому судовому засіданні представником відповідача надана недостовірна інформація щодо розгляду німецьким судом справи про поділ цих коштів.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 31 січня 2019 року представнику позивача ОСОБА_5 А. відмовлено у поновленні процесуального строку для подання заяви від 8 січня 2019 року про збільшення позовних вимог; заяву представника позивача ОСОБА_4 про збільшення позовних вимог від 5 жовтня 2018 року залишено без розгляду.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати, з мотивів неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права, та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції для вирішення питання про прийняття його заяви від 8 січня 2019 року про збільшення позовних вимог до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що на розгляді Дільничного суду м. Штарнберга (Німеччина) перебуває справа № 001F477/14, зокрема щодо поділу спільного майна сторін, однак вимоги про розподіл грошових коштів у розмірі 2 000 000 євро не є предметом судового розгляду, а іноземним судом лише вирішується питання про обсяг майна, яке знаходиться на території Німеччини, та про міжнародну юрисдикцію спору. Представник відповідача - адвокат Тернова В.О. надала суду копії документів з даної справи не у повному обсязі, що фактично призвело до спотворення предмету позову, а поданим представником позивача доказам судом першої інстанції не була надана належна правова оцінка та помилково не прийнято до розгляду збільшенні позовні вимоги про поділ зазначених коштів.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - адвокат Тернова В.О. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

На думку представника, апеляційна скарга підписана не позивачем, а іншою особою, інформація про яку не зазначена, оскільки підпис ОСОБА_1 в наданих суду довіреностях візуально відрізняється від його підпису в скарзі та доданих до неї письмових документах, а тому вона має бути залишена без розгляду як така, що суперечить вимогам статті 356 ЦПК України. Посилається на те, що в підготовчому засіданні 31 серпня 2018 року суд уже вирішив питання щодо заяви представника позивача про збільшення позовних вимог в частині поділу між сторонами 2 000 000 євро, внаслідок чого не прийняв ці вимоги до розгляду відповідною ухвалою, яка набрала законної сили. Збільшуючи згодом позовні вимоги, представник позивача не навела суду об`єктивних причин та не надала доказів, які заважали звернутися до суду протягом встановленого строку. 30 серпня 2018 року до суду було подано письмові докази щодо наявності в Дільничному суді м. Штарнберга (Німеччина) справи, предметом яких є майнові вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, зокрема й грошових коштів у розмірі 2 000 000 євро, а додані до апеляційної скарги нові докази вказаних обставин не спростовують.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення доказів у справі відмовлено.

Іншою ухвалою Київського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року клопотання ОСОБА_2 про призначення експертизи у справі повернуто заявнику.

За правилом пункту 10 частини 1 статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвала суду першої інстанції щодо відмови поновити або продовжити пропущений процесуальний строк.

Згідно із частиною 2 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини 1 статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з цим та на підставі ухвали суду від 23 квітня 2019 року, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні клопотання про поновлення строку для подання заяви про збільшення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що представник позивача звернулася до суду із відповідною заявою після закінчення підготовчого засідання та не надала доказів поважності причин пропущення встановленого процесуального строку.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.

Відповідно до принципу пропорційності цивільного судочинства, встановленого статтею 11 ЦПК України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (стаття 12 ЦПК України).

Згідно із пунктом 2 частини 2 та частини 3 статті 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Відповідно до положень статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Якщо зі зміною предмета або підстав позову або поданням зустрічного позову змінилися обставини, що підлягають доказуванню, суд залежно від таких обставин встановлює строк подання додаткових доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

У частині 1 статті 189 ЦПК України передбачено, що завданнями підготовчого провадження є: 1) остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; 2) з`ясування заперечень проти позовних вимог; 3) визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; 4) вирішення відводів; 5) визначення порядку розгляду справи;6) вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (стаття 126 ЦПК України).

Згідно із частиною 1 статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Виходячи з системного аналізу норм процесуального закону, під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали чи ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк.

Судом встановлено, що на розгляді Печерського районного суду м. Києва у порядку загального позовного провадження перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про поділ майна подружжя.

Розмір позовних вимог та предмет позовів неодноразово збільшувався сторонами.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 31 серпня 2018 року прийнято до спільного розгляду заяви сторін про збільшення позовних вимог, крім позовних вимог ОСОБА_1 в частині поділу 2 000 000 євро; зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - грошових коштів, які надійшли на рахунки відповідача за період шлюбу з 2000 року по 8 червня 2016 року, в тому числі, які знаходяться в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», залишено без розгляду; закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В даній ухвалі суд зазначив, що грошові кошти у розмірі 2 000 000 євро є предметом справи, що знаходиться на розгляді Дільничного суду м. Штарнберга (Німеччина), тому розгляд вказаних позовних вимог в межах даної справи виключається.

17 січня 2019 року до суду надійшла чергова заява представника ОСОБА_4 від 8 січня 2019 року про збільшення позовних вимог, в якій вона просила поділити спільне майно подружжя, в тому числі грошові кошти у розмірі 2 000 000 євро, за запропонованим варіантом.

Одночасно до суду було подано клопотання про поновлення строку для подання заяви про збільшення позовних вимог, в обґрунтування якого зазначено, що після закриття підготовчого провадження представником позивача отримані документи, які свідчать про те, що в позові ОСОБА_1 до Дільничного суду м. Штарнберга та в зустрічному позові на відхилення претензій позивача від 7 вересня 2018 року зазначено, що позивач обмежується вимогами, зазначеними у письмовій формі від 22 березня 2017 року лише на нерухоме майно, що розташоване на території Німеччини. Відтак вимоги про розподіл грошових коштів у розмірі 2 000 000 євро не є предметом судового розгляду іноземним судом, а в підготовчому судовому засіданні представником відповідача надана недостовірна інформація щодо розгляду німецьким судом справи про поділ цих коштів.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи та застосувавши норми процесуального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що наведені представником позивача підстави для поновлення строку для подання заяви про збільшення позовних вимог не можна визнати поважними, оскільки вони не підтверджувалися будь-якими доказами у справі, які входять до предмету доказування при поновленні пропущеного процесуального строку, а питання прийняття до розгляду позовних вимог про розподіл грошових коштів у розмірі 2 000 000 євро уже вирішено відповідним судовим рішенням, яке не оскаржено сторонами в апеляційному порядку та набрало законної сили.

Крім того, за наявними в матеріалах справи доказами судом першої інстанції встановлено, що позовні вимоги про поділ грошових коштів у розмірі 2 000 000 євро, що знаходились на спільному рахунку сторін в Гіпоферайнбанк ЮніКредіт Груп, все ж таки вирішуються Дільничим судом м. Штарнберга (Німеччина), оскільки з цього приводу сторонами надавалися пояснення та подавалися відповідні докази.

Також слід врахувати розгляд даної справи відбувається уже тривалий час, а ОСОБА_1 є учасником справи № 001F477/14, яка перебуває на розгляді Дільничного суду м. Штарнберга (Німеччина) та, за його ж твердженням, має у ній представника - адвоката Др. Еберхарда Штабрайта, відтак він був не позбавлений можливості отримати по цій справі усю необхідну йому інформацію та надати її до суду першої інстанції.

Згідно із частиною 3 статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року, в яких зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Дія 97» проти України від 21 жовтня 2010 року).

Посилання заявника на необізнаність порядку оскарження постанови державного виконавця не є обставиною, що унеможливлювала звернення із відповідною скаргою у встановленому порядку у визначений законом строк.

Окрім того, з часу, коли заявнику стало відомо про оскаржувану постанову виконавця, а саме 13.06.2017 року - коли вона звернулась до суду з адміністративним позовом на дії та постанову державного виконавця, минуло більше семи місяців, а тому вказаний строк не може вважатися розумним з огляду на вимоги ч. 2 ст. 121 ЦПК України, а його поновлення буде суперечити принципу диспозитивності судового процесу, закріпленого у ст. 13 ЦПК України.

Посилання заявника на необізнаність порядку оскарження постанови державного виконавця не є обставиною, що унеможливлювала звернення із відповідною скаргою у встановленому порядку у визначений законом строк.

Окрім того, з часу, коли заявнику стало відомо про оскаржувану постанову виконавця, а саме 13.06.2017 року - коли вона звернулась до суду з адміністративним позовом на дії та постанову державного виконавця, минуло більше семи місяців, а тому вказаний строк не може вважатися розумним з огляду на вимоги ч. 2 ст. 121 ЦПК України, а його поновлення буде суперечити принципу диспозитивності судового процесу, закріпленого у ст. 13 ЦПК України.

Посилання заявника на необізнаність порядку оскарження постанови державного виконавця не є обставиною, що унеможливлювала звернення із відповідною скаргою у встановленому порядку у визначений законом строк.

Окрім того, з часу, коли заявнику стало відомо про оскаржувану постанову виконавця, а саме 13.06.2017 року - коли вона звернулась до суду з адміністративним позовом на дії та постанову державного виконавця, минуло більше семи місяців, а тому вказаний строк не може вважатися розумним з огляду на вимоги ч. 2 ст. 121 ЦПК України, а його поновлення буде суперечити принципу диспозитивності судового процесу, закріпленого у ст. 13 ЦПК України.

Поновлення процесуального строку зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими може порушити принцип юридичної визначеності (рішення Європейського суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України»).

Таким чином доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права, безпідставні, так як таких порушень не встановлено, а пропущений представником позивача строк не може вважатися розумним та відповідати завданню цивільного судочинства з огляду на вимоги імперативної норми статті 49 ЦПК України.

Разом з тим, за змістом апеляційної скарги ухвала суду в частині залишення без розгляду заяви представника позивача ОСОБА_4 про збільшення позовних вимог від 5 жовтня 2018 року не оскаржується, тому відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.

Відповідно до пункту 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є необгрунтованими, ухвала суду першої інстанції про відмову поновити пропущений процесуальний строк постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстави для її скасування відсутні.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 31 січня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: Н.В. Ігнатченко

В.І. Олійник

Д.О.Таргоній