У х в а л а

30 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 592/11402/18

провадження № 61-18694ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Осіяна О. М. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 02 травня 2019 рокута постанову Сумського апеляційного суду від 05 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про повернення сплаченого адвокату гонорару за договором про надання правничої (правової) допомоги,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 про повернення сплаченого адвокату гонорару за договором про надання правничої (правової) допомоги. Позовні вимоги мотивуючи тим, що 02 липня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з однієї сторони та ОСОБА_1 з іншої сторони, уклали договори про надання правової допомоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 під час досудового розслідування у кримінальному провадженні. На виконання указаного договору адвокату був оплачений гонорар у розмірі по 13 тис. грн кожним із позивачів. Під час досудового розслідування кримінального провадження щодо ОСОБА_2 адвокат Калінін С. К. надав консультацію підзахисному з приводу кримінального провадження, вступив у це кримінальне провадження для здійснення його захисту та взяв участь у розгляді клопотання слідчого про обрання останньому запобіжного заходу. Під час досудового розслідування кримінального провадження щодо ОСОБА_3 адвокат Калінін С. К. не надав жодної правової допомоги, а саме: у проведенні будь-яких слідчих та/або процесуальних діях участі не брав. 04 липня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до ОСОБА_1 з письмовою заявою про відмову від його послуг як адвоката та наполягали на поверненні сплаченого йому гонорару. ОСОБА_1 відмовився повертати гонорар, тому ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду та просять стягнути суму на повернення сплаченого гонорару за договором про надання правничої (правової) допомоги з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у розмірі 12 тис. грн та з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 у розмірі 13 тис. грн.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 02 травня 2019 року позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму повернення гонорару у розмірі 12 тис. грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму повернення гонорару у розмірі 12 500 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Сумського апеляційного суду від 05 вересня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 02 травня 2019 року залишено без змін.

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить судові рішення першої та апеляційної інстанції скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відмовити.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Станом на 01 січня 2019 року прожитковий мінімум для працездатних осіб був установлений у розмірі 1 921 грн.

Ціна позову у цій справі становить 24 500 грн, яка станом на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921*100=192 100).

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Касаційна скарга містить посилання на випадок, передбачений підпунктом

в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності якого судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, а саме: справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

За змістом підпункту в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню, якщо справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Доводи заявника про те, що справа має для нього виняткове значення, як на наявність підстави, передбаченої підпунктом в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, а саме: справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, Верховний Суд вважає безпідставним, оскільки заявником таке твердження належним чином не обґрунтовано, а стягнуті суми не перевищують розмір отриманого відповідачем гонорару.

Вищевикладене свідчить про те, що посилання заявника на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, є необґрунтованими.

При цьому використання оціночних чинників, зокрема, таких понять, як: «суспільний інтерес», «малозначні справи», тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже виходячи з високого статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Суди попередніх інстанцій дали оцінку доводам сторін. Отже, у Верховного Суду відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.

Інших підстав, які б спростовували віднесення цієї справи до категорії малозначних, касаційна скарга не містить й суд касаційної інстанції їх не встановив.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у цій справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про повернення сплаченого адвокату гонорару за договором про надання правничої (правової) допомогиза касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 02 травня 2019 року та постанову Сумського апеляційного суду від 06 вересня 2019 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя О. М. Осіян