ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України

05 листопада 2019 року

м. Харків

справа № 225/6971/18

провадження № 22-ц/818/4857/16

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Бурлака І.В., Маміної О.В.,

Учасники справи:

Позивач Донецький обласний військовий комісаріат

Відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи в місті Харкові цивільну справу

за позовною заявою ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_1 про відшкодування збитків,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 23 липня 2019 року, ухвалене суддею Бондарєвою І.В., в залі суду в м. Харків,

В С Т А Н О В И В :
Представник ІНФОРМАЦІЯ_2 звернувся до суду із вказаним позовом.
В обґрунтування позову зазначив, що відповідач - капітан ОСОБА_1 до 18.12.2017 року проходив військову службу на посаді військового комісара Торецького міського військового комісаріату Донецької області. Він був прийнятий на військову службу за мобілізацією у березні 2015 року на посаду офіцера мобілізаційного відділення Фрунзенського районного військового комісаріату Харківської області. У лютому 2016 року був призначений на посаду старшого офіцера мобілізаційного відділення Торецького (Дзержинського) міського військового комісаріату. У вересні 2016 року призначений на посаду заступника військового комісара - начальника мобілізаційного відділення Торецького (Дзержинського) міського військового комісаріату. 09.03.2017 року капітан ОСОБА_1 був призначений військовим комісаром Торецького міського військового комісаріату Донецької області в якому і проходив військову службу за контрактом осіб офіцерського складу Збройних Силах України. ІНФОРМАЦІЯ_3 військовому комісару ІНФОРМАЦІЯ_4 капітану ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. З ст. 368 КК України та він був затриманий співробітниками СБ України та військової прокуратури Харківського гарнізону у зв`язку з отриманням ним неправомірної вигоди від військовослужбовця Торецького міського військового комісаріату за фактом вирішення питання щодо не ініціювання перевірок з приводу обставин обстеження військовослужбовця Торецького міського військового комісаріату щодо наявної ішемічної хвороби серця у нього до моменту укладання контракту ним із Збройними Силами України. Після цього, в ході прийняття справи й посади військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 підполковником ОСОБА_2 були виявлені нестачі по службі зв`язку та службі радіаційного, хімічного, бактеріологічного захисту ІНФОРМАЦІЯ_4 , а саме: майно служби зв`язку із повним найменуванням, складом, маркуванням та встановленими недоліками, відображеними у матеріалах службового розслідування та актах, затверджених військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також було виявлено нестачу майна служби РХБЗ. Внаслідок чого на підставі наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 було призначено та проведено службове розслідування. Розслідуванням було встановлено, що відповідно до акту від 18.07.2016 року капітан ОСОБА_1 прийняв справи та посаду військового комісара Торецького міського військового комісаріату та при прийомі посади втрат та нестач майна служби РАО, майна комунально-експлуатаційної, автомобільної, інженерної служб, служби зв`язку і обчислювальної техніки, служби паливо-мастильних матеріалів, служби радіаційного, хімічного, бактеріологічного захисту не встановлено. За фактом нестач майна зв`язку проведеним розслідуванням було встановлене наступне: відповідно з актами інвентаризації та інвентаризаційними описами станом на 01.06.2017 року у Торецькому міському військовому комісаріаті комісією встановлено, що наявність, стан кількісного та якісного обліку, організація зберігання майна служби РАО, майна комунально-експлуатаційної, автомобільної, інженерної служб, служби зв`язку і обчислювальної техніки, служби паливо-мастильних матеріалів, служби радіаційного, хімічного, бактеріологічного захисту, що знаходяться на обліку ІНФОРМАЦІЯ_4 , відповідають обліковим даним, вимогам чинних керівних документів. Втрат, нестач та надлишкового майна і техніки не виявлено. Акти інвентаризації 22.05.2017 року було затверджено військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_4 капітаном ОСОБА_1 . Відповідно відомостей ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ІНФОРМАЦІЯ_5 на обліку перебуває майно служби зв`язку із комплектністю, маркуванням та найменуванням, яке вказано у матеріалах службового розслідування. Згідно з наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 № 111 від 11.09.2017 року, старший солдат ОСОБА_3 з 11.09.2017 року прийняла справи та посаду механіка-радіотелефоніста відділення зв`язку та інформатизації ІНФОРМАЦІЯ_4 та приступила до виконання службових обов`язків. Згідно з рапортом від 11.09.2017 року, старший солдат ОСОБА_3 прийняла справи та посаду без зауважень, окрім обставин, викладених в акті. Як вбачається з акту прийому-передачі справ та майна зв`язку № 4412 від 11.09.2017 року, старший солдат ОСОБА_3 прийняла майно зв`язку Торецького міського військового комісаріату від солдата ОСОБА_4 . При прийомі встановлено непрацездатність та некомплектність майна служби зв`язку. Вказаний акт прийому-передачі справ та майна зв`язку № 4412 затверджений 11.09.2017 року військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_6 капітаном ОСОБА_1 . За фактом встановлених в акті нестач військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_6 капітаном ОСОБА_1 рішення не прийнято.
Позивач зазначає, що відповідно до наказу військового комісара Торезького МВК № 97 від 14.08.2017 року солдат ОСОБА_4 з 15.08.2017року справи та посаду радіотелеграфіста відділення зв`язку та інформатизації Торезького МВК прийняла та приступила до виконання службових обов`язків. Як вбачається з акту прийому-передачі справ та майна служби зв`язку № 4005 від 14.08.2017 року, солдат ОСОБА_4 прийняла майно зв`язку від начальника служби захисту інформації молодшого сержанта ОСОБА_5 . При прийомі встановлено такі саме недоліки, як і в акті № 4412 від 11.09.2017 року, а саме непрацездатність та некомплектність майна служби зв`язку. Вказаний акт прийому-передачі справ та майна зв`язку № 4005 також був затверджений 14.08.2017 року військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_6 капітаном ОСОБА_1 та рішення за фактом встановлених в акті нестач військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_6 капітаном ОСОБА_1 також не прийнято.
Як вбачається з пояснень солдата ОСОБА_4 та старшого солдата ОСОБА_3 , при прийомі справ та посади внутрішньо-перевірочними комісіями встановлено непрацездатність та некомплектність майна служби зв`язку, з яких причин вказане майно зв`язку знаходилось в такому стані їм не відомо. В ході службового розслідування було встановлено, що нестача засобів зв`язку виникла в період з дати останньої інвентаризації, тобто з 01.06.2017 року, по дату акту прийому-передачі справ та майна служби зв`язку № 4005 від 14.08.2017 року солдатом ОСОБА_4 . На підставі вказаних актів та резолюцій на рапортах встановлено, що військовому комісару ІНФОРМАЦІЯ_6 капітану ОСОБА_1 про факти нестачі майна служби зв`язку стало відомо, щонайменше з 14.08.2017 року, однак ним не вжито належних заходів, передбачених чинним законодавством щодо встановлення та притягнення винних осіб до відповідальності та відшкодування завданих державі збитків. Відповідно з довідкою - розрахунком від 20.11.2017 року, загальна сума матеріальної шкоди по службі зв`язку складає: 38618,00 грн., оскільки згідно з п. 28 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого Постановою Верховної Ради України № 2171 -III від 21.12.2000 року у разі притягнення до матеріальної відповідальності командирів (начальників) військових частин відповідно до пункту 11 цього Положення стягнення у кратному розмірі вартості військового майна, зазначеного у пункті 14 цього Положення, не застосовується. По вище зазначеним фактам в Донецькому обласному військовому комісаріаті було проведено службове розслідування та встановлено, що на порушенні вимог п. 2 статті 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, п. 3.1.3. Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністерства оборони України № 300 від 16.07,1997 року, п.п. 10, 11, 17 Положення про матеріальну відповідальністьвійськовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого Постановою Верховної Ради України № 2171-III від 21.12.2000 року, капітаном ОСОБА_1 було нанесено збитки державі в розмірі 38618,00 грн.
Посилаючись на Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України, затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 16.07.1997 р., Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого Постановою Верховної Ради України № 2171-ІІІ від 21.12.2000 р., просив суд стягнути вказану суму збитків з відповідача на користь держави в особі ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 23 липня 2019 року позовні вимоги Донецького обласного військового комісаріата - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_7 , місце проживання: АДРЕСА_1 , на користь Донецького обласного військового комісаріату 38618,00 грн. як відшкодування завданих збитків та судовий збір у розмірі 1762,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. На думку апелянта, судом неповно, не всебічно та не об`єктивно досліджено обставини справи, що призвело до ухвалення незаконного рішення. Також вважає, що судом допущено однобічність та неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи, порушено норми матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про те, що відповідач ОСОБА_1 при виявленні фактів нестачі майна служби зв`язку не вжито належних заходів щодо відшкодування завданих державі збитків, притягнення винних осіб до відповідальності та не подано рапорт з цього приводу вищому командиру - військовому комісару ІНФОРМАЦІЯ_1 , тим самим заподіяно матеріальну шкоду у вигляді нестачі майна служби зв`язку за переліком згідно з актом визначення залишкової вартості від 20.11.2017 року за матеріалами службового розслідування не відповідають дійсності та суперечать нормам матеріального права. Вказує, що для несвоєчасного реагування у відповідача були об`єктивні причини. Також посилається на те, що позивачем невірно був визначений розмір матеріальної шкоди, оскільки всі товари підлягали списанню так як мали суттєвий знос. Також вказує ті обставини на які посилався у відзивні на позовну заяву.
Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 369 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням ціни позову та малозначності справи, суд апеляційної інстанції проводить розгляд справи без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч.ч.1, 2, 3, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам процесуального закону рішення суду першої інстанції не відповідає.
Судовим розглядом встановлено, що з 09.03.2017 року по 18.12.2017 р. капітан ОСОБА_1 перебував на посаді військового комісару Торецького міського військового комісаріату Донецької області (далі Торецький МВК), в якому проходив військову службу за контрактом осіб офіцерського складу Збройних Силах України.
В ході службового розслідування була встановлена нестача засобів зв`язку, яка виникла в період з 01.06.2017 року по 14.08.2017 року.
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України (кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачено в статті 19 ЦПК України: суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

За змістом статті 19 КАС України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 15 частини першої статті 3 КАС України у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій).

Норму щодо віднесення військової служби до публічної закріплено також у пункті 17 частини першої статті 4 КАС України у редакції Закону № 2147-VIII.

Частиною 4 статті 5 КАС України передбачено, що суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Із матеріалів справи вбачається, що спір між сторонами виник з приводу проходження відповідачем військової служби, під час якої, у результаті неналежного виконання останнім своїх службових обов`язків виявлено військового майна .

Позивач, як військова установа, у якій відповідач проходив військову службу, заявила вимоги про стягнення невідшкодованої державі матеріальної шкоди.

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Зазначеними нормами права прямо передбачено, що військова служба є публічною службою.

Таким чином, відповідач, перебуваючи на посаді, що відноситься до публічної служби, як матеріально відповідальна особа, завдав шкоди державі в особі військової установи шляхом втрати майна в період здійснення ним повноважень, пов`язаних з виконанням завдань і функцій військовослужбовця.

Підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами визначено Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженим постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року № 243/95-ВР.

Відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, завдана розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати (пункти 1, 2 цього Положення).

За змістом пунктів 2, 13, 31 Положення військове майно - це державне майно, закріплене за відповідними військовими частинами.

У пункті 3 Положення передбачено, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність за наявності:

а) заподіяння прямої дійсної шкоди;

б) протиправної їх поведінки;

в) причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди;

г) вини у заподіянні шкоди.

У пунктах 10-12 Положення передбачені підстави обмеженої матеріальної відповідальності.

У пунктах 13-15 Положення - підстави повної та підвищеної матеріальної відповідальності.

У разі якщо до прийняття рішення про стягнення матеріальної шкоди винну в її заподіянні особу було звільнено в запас чи у відставку або така особа вибула з військової частини, командир (начальник) військової частини у порядку, встановленому чинним законодавством, подає позов до суду на суму заподіяної цією особою шкоди.

У випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом постає питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи.

Водночас встановлення правомірності дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця передбачене в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.

Цей спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такий, що пов`язаний з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби.

Аналогічні висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 грудня 2018 року у справі № 11-892апп18 та від 12 грудня 2018 року в справі № 14-481цс18 і підстав для відступу від вказаної правової позиції не вбачається.

Із урахуванням викладеного, правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є адміністративно-правовими, справа підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, тому суд першої інстанції помилков вирішив спір в порядку цивільного судочинства.

За вимогами ст. 377ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.
Таким чином, судові рішення підлягають скасуванню, як такі, що ухвалені з порушенням норм процесуального права, а провадження у справі - закриттю, згідно з пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Керуючись ст. 19, 255, 377 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 23 липня 2019 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_1 про відшкодування збитків - закрити.

Повідомити ІНФОРМАЦІЯ_8 , що розгляд вказаної справи віднесений до юрисдикції адміністративних судів.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді І.В. Бурлака

О.В. Маміна