Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 753/14167/18
Номер провадження 22-ц/824/11482/2019
Головуючий у суді першої інстанції Т.О. Трусова
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
08 листопада 2019 року місто Київ

Номер справи 753/14167/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Поливач Л.Д. (суддя - доповідач), Мазурик О.Ф., Шкоріної О.І.,

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю

«Комплекс Агромарс»

розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи (їх представників) апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 01 березня 2019 року, ухвалене у складі судді Трусової Т.О. в приміщенні Дарницького районного суду міста Києва, інформація про дату складання повного рішення відсутня, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 у липні 2018 року звернувся до Дарницького районного суду м.Києва з позовом до ТОВ «Комплекс Агромарс» про стягнення преміальної складової заробітної плати, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він з 2010 року працює на філії «Київкомбікорм» ТОВ «Комплекс Агромарс». У вересні 2016 року на підприємстві було створено первинну профспілкову організацію «Київкомбікорм», головою якої і став позивач. Дізнавшись про створення на підприємстві профспілки, керівництво відповідача з грудня 2016 року позбавило її голову та інших членів спілки належної їм премії, а також вимагало ліквідувати профспілку. Відповідно до Положення про преміювання, яке діє у філії «Київкомбікорм», де працює позивач, встановлено, що премія нараховується в обов`язковому порядку, визначається окремо за кожний місяць по кожній посаді і фіксується у штатному розкладі, а у разі вчинення працівниками виробничих порушень така премія може зменшуватись або зніматись.

У зв`язку із тим, що внаслідок протиправних дій відповідача були порушені законні права позивача як працівника на належну оплату праці, а він не мав будь-яких зауважень та доган до трудової дисципліни позивача, ОСОБА_1 був змушений звернутись до суду із даним позовом, де з урахуванням уточнених позовних вимог, остаточно просив суд стягнути з відповідача на його користь 71108,28 грн. невиплаченої щомісячної премії та 30450 грн. невиплаченої щомісячної премії (розцінки).

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 01 березня 2019 року позов задоволено частково, стягнуто з ТОВ «Комплекс Агромарс» на користь ОСОБА_1 преміальну складову заробітної плати за період з грудня 2016 року по вересень 2018 року, включно, в загальному розмірі 71108,28 грн із вирахуванням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб та єдиного соціального внеску, а також вирішено питання про розподіл судових витрат. В решті вимог позову було відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, на неповне з`ясування обставин справи при вирішенні спору, а також на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, у зв`язку із чим просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування поданої скарги ТОВ «Комплекс Агромарс» вказувало на те, суд помилково прийняв до уваги наведені ОСОБА_1 обставини, на які він вказував як на допущену відносно нього з боку роботодавця дискримінацію, оскільки позивачем в ході розгляду справи загалом не було надано жодного належного та допустимого доказу в підтвердження такої обставини. При цьому, задовольняючи позов, суд першої інстанції залишив поза увагою положення Закону України «Про оплату праці», якими врегульовуються економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, а саме не було враховано, що основною заробітною платою працівника визначається винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Заробітна плата встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців, а відповідач має лише право, а не обов`язок із нарахування та виплати працівникам премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій, тому права позивача як працівника підприємства відповідача жодним чином порушені не було. Оскільки, із наявних в матеріалах справи доказів, а саме довідки про доходи позивача та розрахункових листках вбачалося, що позивачем отримувалася заробітна плата, яка складалася з окладу та премій, у структурі оплати праці ОСОБА_1 було чітке розмежування та розуміння нарахування як посадового окладу, так і премії відповідно до кількості відпрацьованих дій. Відтак, стає незрозумілим яким чином суд прирівняв премію до посадового окладу та якими нормами чинного законодавства той керувався.

Відповідач своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

У відповідності до вимог п.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд апеляційних скарг здійснюється апеляційним судом у письмовому провадженні, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання, оскільки ціна позову у даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи предмет та підставу заявленого позову, а також його ціну, суд дійшов висновку про те, що дана справа не відноситься до тих справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Так, у відповідності до положень ч.ч. 2, 5 ст.263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Не дивлячись на те, що апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції в повному обсязі, фактично він оскаржує рішення суду лише в частині задоволення позову, про що свідчать доводи апеляційної скарги. За таких, обставин, судом апеляційної інстанції рішення суду в частині відмови у задоволенні позову не перевіряється, оскільки воно фактично не оскаржується.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, суд дійшов висновку про те, що подана відповідачем апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Так, задовольняючи пред`явлені ОСОБА_1 позовні вимоги до ТОВ «Комплекс Агромарс», суд першої інстанції виходив з того, що відповідач незаконно порушив права позивача на належну оплату праці в частині ненарахування та невиплати преміальної складової його заробітної плати, оскільки штатним розписом підприємства передбачалася щомісячна виплата працівникам до посадового окладу премій, яка на підставі внутрішніх актів відповідача могла бути зменшена або скасована керівництвом лише на підставі виробничих порушень, що в свою чергу мало бути належним чином обґрунтованим та доведеним власником. Разом з тим, окрім встановленого факту дискримінації позивача за ознакою його належності до професійної спілки, відповідачем при прийнятті рішення про зміну з 01.07.2017 штатного розпису також було порушено вимоги трудового законодавства щодо заборони в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують раніше встановлені умови щодо отримання попередньої згоди на це виборного профспілкового органу та щодо повідомлення позивача про такі зміни не пізніше як за два місяці.

Як було встановлено судом, та вбачається з матеріалів справи, 01.09.2010 ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до ТОВ «Комплекс Агромарс» на посаду старшого майстра дільниці технічного обслуговування філії «Київкомбікорм», з оплатою праці відповідно до штатного розпису (а.с.125).

Наказами відповідача від 04.01.2011 за №14 КК/к-п-д, та від 23.02.2017 за №1 КК/к-п-д позивача було переведено на посаду головного механіка служби головного інженера філії «Київкомбікорм», а з 01.03.2017 на посаду заступника головного інженера (а.с.126, 127).

20.09.2016 у філії «Київкомбікорм» створено первинну профспілкову організацію «Київкомбікорм», головою якої було обрано позивача. 29.09.2016 первинна профспілкова організація «Київкомбікорм» вступила до Київської міської профспілки працівників агропромислового комплексу (а.с.18).

Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 29.11.2016 первинна профспілкова організація «Київкомбікорм» зареєстрована як юридична особа (а.с.67-69).

Судом встановлено, що колективного договору у відповідача не укладено, а форми і системи оплати праці, робочий час, норми праці, розцінки, ставки тощо визначені Положенням про оплату праці працівників ТОВ «Комплекс Агромарс» (далі - Положення), затвердженим президентом товариства та погодженим з генеральним директором 01.01.2009 (а.с. 60-63).

Згідно з пунктом 4.3.1 даного Положення, основою нарахування заробітної плати є табель обліку робочого часу та наряд на виконані роботи. Заробітна плата на підприємстві нараховується відповідно до систем та розцінок, чи штатного розкладу, затверджених президентом.

У відповідності до п.п.4.2.5 Положення на підприємстві відповідача основними методами матеріального стимулювання та підвищення ефективності праці керівників, фахівців та технічних службовців застосовується: преміювання як за індивідуальні, так і за колективні результати їх праці; встановлення премій і доплат до посадових окладів.

Підпунктом 4.3.1.1 вказаного положення визначено, що премія працівникам підприємства нараховується по закінченні місяця у розмірі, передбаченому розцінками, системами преміювання чи штатним розкладом.

Підпункти 4.3.1.2, 4.3.1.3, 4.3.1.3. пункту 4.3.1 визначають випадки, коли премія за відповідний місяць не нараховується. До таких випадків відноситься, зокрема, прогул, відпустка без збереження заробітної плати, непрацездатність, звільнення з роботи протягом місяця, звільнення з роботи протягом випробувального терміну, нестача матеріальних цінностей та виникнення лишків у матеріально відповідальної особи за результатом інвентаризації, порушення трудової дисципліни, невиконання посадових обов`язків, чергова щорічна відпустка протягом місяця.

Відповідно до підпункту 4.3.1.5 на підприємстві застосовується наступний порядок преміювання працівників, розмір премій яких вказаний у штатному розкладі: керівник кожного структурного підрозділу по закінченню звітного місяця надає на перевірку у відділ нормування та оплати праці подання на преміювання; відділ нормування та оплати праці після перевірки отриманого подання формує загальну премію по підприємству та надає на затвердження президенту; після затвердження президентом премії по підприємству вона надається в бухгалтерію для нарахування працівникам преміальної оплати.

Водночас у філії «Київкомбікорм» діють свої Положення про оплату праці та Положення про преміювання, затверджені головою правління відповідача 02.01.2006 (а.с. 64-66, 57-59).

Норми Положення про оплату праці у філії «Київкомбікорм» аналогічні нормам Положенням про оплату праці працівників ТОВ «Комплекс Агромарс».

Положення про преміювання визначає показники і умови преміювання працівників та порядок нарахування і виплати премій.

Згідно пункту 2.1. цього Положення премія нараховується кожному працівникові філії щомісячно виходячи із сум, зафіксованих в штатному розкладі, за фактично відпрацьований час згідно оцінки якості виконання роботи за поточний місяць.

Підставою для нарахування премії є подання керівником структурного підрозділу таблиці якості виконання роботи працівників за поточний місяць в строк до 1 числа кожного місяця (пункт 2.3. Положення про преміювання).

Пунктом 2.4. Положення про преміювання передбачено, що робітникам, які безпосередньо займаються реалізацією продукції, премія розраховується в залежності від реалізації продукції кожному робітникові окремо згідно кількісних показників по даним бухгалтерського обліку. Премія встановлюється за кожну реалізовану тону вище поставленого завдання (30 тон у місяць) з розрахунку 6 грн. за кожну реалізовану більше норми тону продукції.

Премія працівникові нараховується за відпрацьований час щомісячно (пункт 2.7 Положення про преміювання).

Положенням про преміювання також передбачено можливість збільшення розміру місячної премії окремим працівникам (пункт 2.5.) та випадки зменшення або позбавлення премії повністю за виробничі порушення, про що в таблицю (Додаток № 3 до вищевказаного Положення, який суду не надано) керівником підрозділу вносяться відповідні записи з обґрунтуванням порушень (пункт 2.6.).

Перелік порушень, які можуть бути підставою для зменшення або позбавлення премії повністю, та розміри зменшення премії наведені у Додатку № 1 до Положення про преміювання.

Статтею 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст.24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно зі ст.1 КЗпП України Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

Право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством (ст.2 КЗпП України).

Статтею 2-1 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання.

Згідно зі ст.243 КЗпП України відповідно до Конституції України та Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» громадяни України мають право на основі вільного волевиявлення без будь-якого дозволу створювати професійні спілки з метою представництва, здійснення і захисту своїх трудових та соціально-економічних прав та інтересів, вступати до них та виходити з них на умовах і в порядку, визначених їх статутами, брати участь у роботі професійних спілок.

Держава визнає професійні спілки повноважними представниками працівників і захисниками їх трудових, соціально-економічних прав та інтересів в органах державної влади та місцевого самоврядування, у відносинах з власником або уповноваженим ним органом, а також з іншими об`єднаннями громадян.

Відповідно до ст.246 КЗпП України працівники мають право брати участь в управлінні підприємствами, установами, організаціями через загальні збори (конференції), ради трудових колективів, професійні спілки, які діють у трудових колективах, інші органи, уповноважені трудовим колективом на представництво, вносити пропозиції щодо поліпшення роботи підприємства, установи, організації, а також з питань соціально-культурного і побутового обслуговування.

Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний створювати умови, які б забезпечували участь працівників в управлінні підприємствами, установами, організаціями. Службові особи підприємств, установ, організацій зобов`язані у встановлений строк розглядати критичні зауваження і пропозиції працівників і повідомляти їх про вжиті заходи.

Як передбачено ч.ч.1, 2 ст.252 КЗпП України працівникам підприємств, установ, організацій, обраним до складу виборних профспілкових органів, гарантуються можливості для здійснення їх повноважень.

Зміна умов трудового договору, оплати праці, притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу, членами якого вони є.

З наявних матеріалів справи вбачається, що первинна профспілкова організація «Київкомбікорм», яку очолює позивач, була ініціатором звернень до керівництва відповідача та компетентних органів, направлених на усунення порушень законодавства про працю, а також законних прав працівників підприємства відповідача.

За ч.ч.1, 2 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У справах про дискримінацію позивач зобов`язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача.

Як вірно вважав суд, позивач навів в суді фактичні дані про його дискримінацію з боку відповідача у зв`язку з його членством в первинній профспілковій організації «Київкомбікорм» та здійснення ним активної діяльності по захист прав працівників.

Зокрема, факт такої дискримінації вбачається зі зменшення розміру заробітної плати позивача з моменту його вступу до вказаної профспілки та припинення відповідачем виплати преміальної складової заробітної плати. Саме на відповідача у вказаному випадку покладався у суді першої інстанції обов`язок доказування відсутності фактів дискримінації позивача. Проте, посилання представника ТОВ «Комплекс Агромарс» про недоведеність позивачем фактів, що підтверджують його дискримінацію з боку відповідача, на викладених вище вимогам Закону не ґрунтуються й обставинам позову не відповідають.

Відповідно до положень статті 94 КЗпП України та ст.1 Закону України «Про заробітну плату» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входить:

- основна заробітна плата. Це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців;

- додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій;

- інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно зі ст.3-1 Закону України «Про оплату праці» розмір заробітної плати працівника за повністю виконану місячну (годинну) норму праці не може бути нижчим за розмір мінімальної заробітної плати. При обчисленні розміру заробітної плати працівника для забезпечення її мінімального розміру не враховуються доплати за роботу в несприятливих умовах праці та підвищеного ризику для здоров`я, за роботу в нічний та надурочний час, роз`їзний характер робіт, премії до святкових і ювілейних дат.

Стаття 5 цього Закону визначає, що організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; генеральної угоди на національному рівні; галузевих (міжгалузевих), територіальних угод; колективних договорів; трудових договорів; грантів.

Відповідно до ст.15 Закону України «Про оплату праці» форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. У разі, коли колективний договір на підприємстві не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво органом.

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються з урахуванням вимог, передбачених частиною першою цієї статті.

У відповідності до вимог ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника.

Забороняється будь-яке зниження розмірів оплати праці залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання.

Згідно зі ст.22 Закону України «Про оплату праці» суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Відповідно до ст.103 КЗпП України про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни.

За ст.110 КЗпП України при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати.

Відповідно до ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації, або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації, або уповноваженим ним органом чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Як було зазначено вище, трудові відносини між сторонами виникли з 01.09.2010 та були оформлені виданим відповідачем наказом №1 210 КК/к-п, відповідно до розпорядчої частини якого позивача було прийнято на роботу до філії «Київкомбікорм» ТОВ «Комплекс Агромарс» з оплатою праці відповідно до штатного розпису.

З наявних в матеріалах справи витягів із штатного розпису підприємства відповідача, станом як на 31.12.2016, так і на 30.06.2017 оплата праці ОСОБА_1 складалася із посадового окладу у розмірі 3000 грн. та премії в сумі 3000 грн. Станом на 01.07.2017 оплата праці позивача складалася вже лише з посадового окладу в розмірі 4000 грн. (а.с.46, 47).

Відповідно до наданих відповідачем копій подань на преміювання працівників філії «Київкомбікорм» ТОВ «Комплекс Агромарс» вбачається, що позивача з січня 2017 року по червень 2017 року було позбавлено у 100% розмірі премії, виплата якої передбачалася штатним розписом (а.с.128-133).

При цьому, в ході розгляду справи судом першої інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості позбавлення позивача премії згідно Положення «Про оплату праці працівників ТОВ «Комплекс Агомарс», а саме вчинення останнім порушень трудової дисципліни, нез`явлення на роботу, невиконання трудових обов`язків тощо, відповідачем надано не було.

Таким чином, з урахуванням вищевикладених положень законодавства, а також встановленої на підприємстві відповідача системи організації та оплати праці працівників, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що при укладенні сторонами трудового договору було обумовлено всі істотні умови праці, зокрема розмір заробітної плати, невід`ємною складовою частиною якої є премія.

Отже, позивач мав всі законні підстави очікувати саме такий розмір заробітної плати, складові якої передбачені договором та штатним розписом свого роботодавця.

Погоджений сторонами розмір заробітної плати і визначений в штатному розписі відповідача складався з посадового окладу в розмірі 3000 грн. та премії у розмірі 3000 грн. Такий розмір заробітної плати позивач отримував по листопад 2016 року. А при встановленому зазначеному розмірі посадовому окладі у період з грудня 2016 року по червень 2017 року визначена штатним розписом премія у розмірі 3000 грн. останньому загалом не нараховувалась та не виплачувалась.

В період з липня 2017 року по вересень 2018 року при збільшеному позивачу розмірі посадового окладу в сумі 4000 грн. нарахування та виплата відповідачем вищевказаної премії також не проводилась. Будь-яких належних та допустимих доказів в підтвердження зменшення ним, як роботодавцем, у встановленому законом порядку розміру заробітної плати, а також повідомлення позивача про зміну істотніх умов праці надано не було як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції.

Визначивши щомісячний розмір такої премії, як передбаченої штатним розписом складової заробітної плати, що підлягала стягненню за період з липня 2017 року по вересень 2018 року виходячи з суми 4000 грн., суд першої інстанції виходив з того, що за практикою підприємства розмір такої премії позивача встановлювався на рівні його посадового окладу, а тому оскільки такий був збільшений з липня 2017 року з 3000 грн. до 4000 грн., то суд вважав необхідним стягнути з відповідача преміальну складову заробітної плати позивача за зазначений період, виходячи саме із зазначеної суми.

Однак, із такими висновками суду колегія суддів не може погодитися, так як розмір преміальної складової заробітної плати позивача відповідачем із штатного розпису з липня 2017 року був виключений, а доказів на підтвердження прийняття останнім як роботодавцем рішення про її збільшення до 4000 грн. матеріали справи не містять.

Тому, розмір невиплаченої відповідачем ОСОБА_1 преміальної складової заробітної плати, з урахуванням щомісячного розміру такої премії в сумі 3000 грн. за період з грудня 2016 року по вересень 2018 року складає 59594,82 грн., з яких за: грудень 2016 року - 1636,36 грн., січень 2017 року - 3000 грн., лютий 2017 року - 3000 грн., березень 2017 року - 2862,86 грн., квітень 2017 року - 2210,53 грн., травень 2017 року - 3000 грн., червень 2017 року - 3000 грн., липень 2017 року - 3000 грн., серпень 2017 року - 3000 грн., вересень 2017 року - 1571,43 грн., жовтень 2017 року - 3000 грн., листопад 2017 року - 3000 грн., грудень 2017 року - 3000 грн., січень 2018 року - 3000 грн., лютий 2018 року - 3000 грн., березень 2018 року - 3000 грн., квітень 2018 року - 3000 грн., травень 2018 року - 3000 грн., червень 2018 року - 1350 грн., липень 2018 року - 3000 грн., серпень 2018 року - 2863,64 грн., вересень 2018 року - 2100 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи той факт, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої преміальної складової заробітної плати, однак допустився помилки при здійсненні її розрахунків, суд апеляційної інстанції, переглянувши в апеляційному порядку оскаржуване рішення, дійшов висновку про необхідність зменшення розміру стягнутих судом сум з невиплаченої складової заробітної плати позивача у розмірі 71108,28 до 59594,82 грн.

Одночасно колегія суддів не погоджується із здійсненим судом першої інстанції при ухваленні рішення у даній справі розподілу судових витрат.

Так, частково задовольнивши позов ОСОБА_1 , який на підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір» при подачі до суду позову про стягнення заробітної плати був звільнений від сплати судового збору, суд стягнув з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 1921 грн. за ставкою, що була встановлена для юридичних осіб за подання заяви майнового характеру.

Однак, зроблені судом в порядку розподілу судових витрат такі висновки суду не відповідають вимогам процесуального закону, з огляду на таке.

Як передбачено положеннями ч.1 ст.3 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством справляється судовий збір.

За правилами ст.4 даного Закону судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою сплачується судовий збір у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Так, при поданні ОСОБА_1 до суду у даній справі позовної заяви майнового характеру, з урахуванням уточнених позовних вимог, визначалася ціна позову в сумі 101558,28 грн.

При цьому, на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач був звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях як позивач у справі про стягнення заробітної плати.

За правилами ч.ч.1, 6 ст.141 ЦПК України судовий збір на сторони покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Ухвалюючи рішення у даній справі про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції неправильно виходив з того, що стягнення з відповідача в дохід держави судового збору слід здійснювати за ставкою, встановленою для юридичних осіб за подання позовної заяви майнового характеру, так як позов у даній справі було подано фізичної особою, яка при його подачі була звільнення від справляння такого збору, відтак при ухваленні такого рішення, місцевий суд повинен був виходити із того розміру ставки судового збору, визначеної спеціальним законодавством, що підлягали сплаті суб`єктом такого справляння у кожній конкретній справі.

Вимогами ч.13 ст.141 ЦПК України визначено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням вищевикладеного, та з урахуванням розміру задоволеної частини позовних вимог позивача, які змінюються даною постановою суду апеляційної інстанції, рішення Дарницького районного суду міста Києва в частині розподілу судових витрат слід змінити, зменшивши розмір судового збору, що підлягає стягненню з відповідача в дохід держави з 1921 грн. до 704,80 грн.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову відповідачем не оскаржується, а тому його законність та обґрунтованість в цій частині судом апеляційної інстанції не перевірялась.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 01 березня 2019 року в частині задоволення позову та розподілу судових витрат змінити.

Зменшити розмір преміальної складової заробітної плати, стягнутої з Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» (, адреса: 02094, м.Київ, вул. Пожарського,3) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) з 71108,28 грн. до 59594,82 грн.

Зменшити розмір стягнутого в дохід держави з Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» судового збору з 1921 грн. до 704,80 грн.

Поновити дію рішення Дарницького районного суду міста Києва від 01 березня 2019 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова суду складена 08 листопада 2019 року.

Судді:

Л.Д. Поливач

О.Ф. Мазурик

О.І. Шкоріна