ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/516/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія: 304020000 Романенко В. А.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2019 року

м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.,

Секретар Торопенко Н.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: служба у справах дітей Черкаської міської ради, приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Алєксєєва Інна Юріївна,

особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м.Черкаси від 7 серпня 2019 року у складі судді Романенко В.А.,

в с т а н о в и в :

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що з 17 липня 2008 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_2 . Від шлюбу мають неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час перебування у шлюбі ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Черкаського районного суду від 15 жовтня 2014 року шлюб між ними розірвано.

Рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 21 липня 2015 року вищевказану квартиру визнано об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_5 і ОСОБА_2 та визнано право власності за кожним по 1/2 частині вказаної квартири.

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 16 жовтня 2015 року визначено місце проживання сина - ОСОБА_4 із батьком, у квартирі АДРЕСА_1 .

Рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 4 грудня 2017 року встановлено порядок користування зазначеною квартирою та виділено в користування ОСОБА_2 житлову кімнату № 5 площею 17,1 кв.м., а ОСОБА_5 житлову кімнату № 4 площею 13 кв.м., з лоджією площею 3,8 кв.м. Підсобні приміщення - кухню з балконом, ванну кімнату, вбиральню, коридор, комору - залишено в загальному користуванні.

У жовтні 2018 року позивач випадково дізнався, що ОСОБА_2 без його згоди, без врахування інтересів їхнього неповнолітнього сина та без згоди органу опіки і піклування Черкаської міської ради подарувала належну їй 1/2 частину квартири ОСОБА_3 Даний договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алєксєєвою І.Ю.

Вважає, що вказаний договір укладено без дотримання вимог чинного законодавства, оскільки відповідач приховала від нотаріуса факт проживання у вказаній квартирі своєї неповнолітньої дитини. Наявність у квартирі сторонньої особи суттєво впливає на психологічний стан дитини, свободу її пересування по приміщенню, на використання місць загального користування. Він не має змоги залишати сина самого у квартирі, оскільки до квартири може потрапити стороння особа з невизначеним соціальним статусом.

Просив суд визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , укладений 31 серпня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алєксєєвою І.Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 3096 та скасувати його державну реєстрацію. Судові витрати покласти на ОСОБА_2 .

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 7 серпня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не доведено факту проживання неповнолітнього ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_1 на час укладання спірного правочину та права неповнолітнього спірним правочином не порушено.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просив скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 7 серпня 2019 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги вказував, що суд першої інстанції порушив вимоги статті 29 ЦК України, не взявши до уваги, що місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Також, суд не взяв до уваги того, що син навчається в школі № 27 в м.Черкаси, яка знаходиться поруч з місцем проживання та помилково прийшов до висновку, що малолітній ОСОБА_4 , після зняття з реєстрації в с. Хрещатик Черкаського району вибув в АДРЕСА_3 , оскільки фактично він був перереєстрований на АДРЕСА_1 , де і постійно проживав і у кв. АДРЕСА_3 ніколи не проживав.

Вказував, що суд безпідставно відхилив, як доказ, акт обстеження умов проживання № 346 від 11 грудня 2018 року, не допитав в судовому засіданні малолітнього сина ОСОБА_4 та не долучив до матеріалів справи відповідь служби в справах дітей Черкаської міської ради від 14 лютого 2019 року.

Учасники справи не скористалися своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Заслухавши учасників справи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи із наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, з 17 липня 2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 15 жовтня 2014 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. Після розірвання шлюбу прізвище позивача залишилося « ОСОБА_2 ». (а.с.5).

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 21 липня 2015 року визнано квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с.6-8).

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 16 жовтня 2015 року визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з його батьком - ОСОБА_1 (а.с.9-12).

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 грудня 2017 року встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділено в користування ОСОБА_2 житлову кімнату № 5 площею 17,1 кв.м., а ОСОБА_1 - житлову кімнату № 4 , площею 13 кв.м. з лоджією, площею 3,8 кв.м. Підсобні приміщення - кухню з балконом, ванну кімнату, вбиральню, коридор, комору - залишено в загальному користуванні (а.с. 13).

Відповідно до Акту опитування сусідів від 30 листопада 2017 року ОСОБА_1 зареєстрований в АДРЕСА_1 та проживає за вищевказаною адресою разом з неповнолітнім сином ОСОБА_4 з серпня 2011 року. ОСОБА_4 на даний час в квартирі не зареєстрований так як квартира в іпотеці (а.с. 17).

11 грудня 2018 року членами комісії служби у справах дітей Черкаської міської ради було складено акт обстеження умов проживання № 346 (а.с.18).

31 серпня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , укладено договір дарування відповідно до якого ОСОБА_2 подарувала останньому 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алєксєєвою І.Ю.

Дозвіл на укладення спірного договору дарування органом опіки і піклування не надавався.

Відповідно до частин першої - третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, на які посилається позивач як на підставу для задоволення заявлених вимог, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

Статтею 12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Відповідно до положень статті 177 СК України, статті 16 Закону України «Про охорону дитинства» та статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», яка передбачає необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямована на захист майнових прав дітей, отже, підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом його батьків є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору, а порушення в результаті його укладення майнових прав дитини.

Отже, сам по собі цей факт не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Вищевказані доводи узгоджуються з позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 8 травня 2018 року у справі № 61-9298св18.

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Як вбачається зі змісту договору дарування частини квартири від 31 серпня 2018 року ОСОБА_2 передала безоплатно у власність , а ОСОБА_3 , прийняв в дар 1/2 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1 . Вказано, що частина квартири належить Дарувальнику на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 21 липня 2015 року (а.с.100а-103).

Тобто, спірний правочин вчинено ОСОБА_2 щодо 1/2 частини квартири, яка належить їй, а інша 1/2 частина квартири, яка належить ОСОБА_1 залишилась у його власності та щодо цієї частини спірний правочин не вчинявся.

Відповідно до відповіді Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради від 14 серпня 2018 року № 14680-01-10 за адресою: АДРЕСА_1 станом на 14 серпня 2018 року зареєстровані наступні особи: ОСОБА_2 , з 19 жовтня 2011 року по теперішній час; ОСОБА_1 , з 28 серпня 2015 року по теперішній час (а.с. 53).

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи від 19 квітня 2019 року № 244245 ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 18 квітня 2019 року по теперішній час (а.с.87).

Тобто, на час укладення оспорюваного договору дарування від 31 серпня 2018 року в квартирі АДРЕСА_1 , неповнолітні особи не були зареєстровані.

Апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів та застосованих норм права і судової практики з даної категорії справ встановив відсутність порушених прав ОСОБА_4 укладенням його матір`ю договору дарування щодо частини квартири, інша частина якої залишається у володінні його батька та їх спільному користуванні.

Суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення врахував, що малолітня особа не була позбавлена права користуватися житлом у зв`язку з укладенням оспорюваного договору.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що укладення спірного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування не призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення, а тому суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду прийняте з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суду обставинам справи, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

З огляду на це, колегія суддів вважає безпідставними доводи скаржника стосовно того, що суд першої інстанції при розгляді справи порушив вимоги статті 29 ЦК України.

Також, колегія суддів не приймає доводи скаржника, як підставу для скасування рішення суду першої інстанції стосовно того, що судом не було надано належної оцінки наявним у справі доказам, оскільки дані доводи спростовуються самим змістом рішення з якими погоджується суд апеляційної інстанції.

Доводи скаржника, що суд першої інстанції помилково прийняв до уваги те, що малолітній ОСОБА_4 , після зняття з реєстрації в с. Хрещатик, Черкаського району вибув в АДРЕСА_3 , так як фактично він був перереєстрований на АДРЕСА_1 , де і постійно проживав, і в кв. АДРЕСА_3 ніколи не проживав, спростовуються листом Тубільцівської сільської ради Черкаського району Черкаської області від 5 липня 2019 року № 510/01/17 (а.с. 121).

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обгрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, зводяться до невірного трактування норм матеріального права і правильності висновків суду не спростовують.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія судді погоджується з висновками суду першої інстанції і не вбачає підстав для скасування законного та обґрунтованого рішення.

Керуючись статтями 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м.Черкаси від 7 серпня 2019 року у даній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлений 6 листопада 2019 року.

Судді: Н.І. Гончар

Ю.В.Сіренко

Т.Л. Фетісова: