Постанова

Іменем України

31 жовтня 2019 року

місто Київ

справа № 522/541/18

провадження № 61-47424св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Приморська районна адміністрація Одеської міської ради як орган опіки та піклування,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Одеської області від 24 жовтня 2018 року у складі колегії суддів: Комлевої О. С., Журавльова О. Г., Кравця Ю. І.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у січні 2018 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та визначення розміру аліментів.

Позивач обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що вона з відповідачем є батьками малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач не виконує свої батьківські обов`язки стосовно своєї малолітньої дочки ОСОБА_3 , не спілкується з дитиною, не бере участь у її вихованні та утриманні, не цікавиться її здоров`ям і розвитком. Після народження дитини тільки позивач виховує, доглядає та утримує малолітню дочку ОСОБА_3 , піклується про її фізичний та моральний розвиток, забезпечує всім необхідним.

На підставі наведеного ОСОБА_1 просила позбавити відповідача батьківських прав стосовно неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі 2 000, 00 грн щомісячно, починаючи з дня народження і до досягнення ОСОБА_3 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 , з урахуванням індексу інфляції.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відзив на позов не надходив.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Суд позбавив батьківських прав ОСОБА_2 стосовно малолітньої дочки ОСОБА_3 Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дочки ОСОБА_3 у твердій грошовій сумі 2 000, 00 грн щомісяця, починаючи з моменту народження, тобто з 14 квітня 2017 року і до досягнення ОСОБА_3 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 , з урахуванням індексу інфляції, допустивши негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що обставини справи вочевидь свідчать про те, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно своєї малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та визначення розміру аліментів відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції обґрунтовувалась тим, що докази, на які посилається заявник у заяві про перегляд заочного рішення, не мають істотного значення для вирішення справи, оскільки вони не спростовують встановлені судом обставини у справі.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 24 жовтня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2018 року в частині позбавлення батьківських прав скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відмовлено. Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання ОСОБА_3 , покладено на орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків стосовно неповнолітньої дочки ОСОБА_3 Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2018 року в частині стягнення аліментів змінено. Зменшено суму стягнення аліментів до 1 000, 00 грн, та вирішено стягувати аліменти, починаючи з моменту звернення з позовом до суду, а саме з 11 січня 2018 року. В іншій частині рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2018 року залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції обґрунтовувалось тим, що під час розгляду справи у суді першої інстанції достатніх доказів для застосування такого заходу як позбавлення батьківських прав, з огляду на поведінку відповідача, позивач не надала. Враховуючи матеріальний стан сторін, встановлений законом розмір прожиткового мінімуму для неповнолітніх дітей, апеляційний суд дійшов висновку про зменшення розміру аліментів до 1 000, 00 грн з індексацією відповідно до закону, проте не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму, встановленого для дітей відповідного віку, до їх повноліття.

Також апеляційний суд не погодився з висновком суду першої інстанції про стягнення аліментів з моменту народження дитини з тих підстав, що відповідно до статті 192 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходи щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Доказів того, що позивач вживала заходи для одержання аліментів, не надано, а тому судом першої інстанції, за висновками апеляційного суду, неправильно застосовані норми матеріального права про стягнення аліментів з дня народження дитини, а не з дня звернення з позовом до суду.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду засобами поштового зв`язку у листопаді 2018 року, ОСОБА_1 просить скасувати постанову Апеляційного суду Одеської області від 24 жовтня 2018 року в частині відмови у позбавленні батьківських прав та залишити без змін в цій частині заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2018 року.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що апеляційний суд неповно з`ясував обставини справи, не надав їм належної оцінки, не здійснив повного дослідження доказів, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, зокрема, правил статей 164, 165 СК України, що призвело до неправильного вирішення справи. До касаційної скарги додані нові докази, які не досліджувались судами першої та апеляційної інстанцій. Заявник зазначила, що такі докази були отримані нею до подання позову про позбавлення батьківських прав, проте з невідомих причин представник заявника не додала їх під час подання позову.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

ОСОБА_2 просить касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, оскаржуване судове рішення залишити без змін. Зазначає, що доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, заявник не обґрунтувала порушення апеляційним судом норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору по суті. На обґрунтування касаційної скарги заявник посилається на нові обставини, які не доводились під час розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 06 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржуване судове рішення відповідає вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 263 ЦПК України, а отже касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено свідоцтвом про народження дитини.

Відповідно до рішення Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 12 червня 2017 року «Про присвоєння прізвища, імені, по батькові малолітній дитині та запис відомостей про батька» вирішено зареєструвати народження дитини жіночої статі, з присвоєнням прізвища « ОСОБА_3 », ім`я - « ОСОБА_3 », по батькові - « ОСОБА_3 ».

Відповідно до заяви ОСОБА_2 , з якою він звертався до Служби у справах дітей Одеської міської ради, відповідач наполягав на присвоєнні дитині його прізвища - « ОСОБА_3 ».

Позивач забрала дочку з пологового будинку без ОСОБА_2 , вони проживають за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідач проживає окремо.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 30 січня 2018 року № 01-12/96 про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача щодо малолітньої дитини встановлено, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо фізичного, духовного та морального розвитку малолітньої дитини, не проявляє щодо неї батьківської турботи та уваги. Всі питання виховання малолітньої дитини вирішуються матір`ю ОСОБА_1 , що підтверджено заявами сусідів. Орган опіки та піклування вважав доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_2 стосовно дочки ОСОБА_3 .

Під час розгляду органом опіки та піклування питання про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 участі у засіданні не брав з тих підстав, що його не було повідомлено, що підтверджено листом Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 30 березня 2018 року № 01-13/194/1вих. Запрошення на засідання ради опіки та піклування видано представнику ОСОБА_1 , на підтвердження направлення цього запрошення представником повернуто накладну № 9357 з відміткою кур`єрської служби.

Відповідно до листа цієї кур`єрської служби повідомлення № 9357 не приймались та не направлялись ОСОБА_2 .

Під час судового засідання у суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 наполягав на тому, що бажає виховувати свою дочку, але його не допускають до неї, він буде ставити питання про це перед відповідними органами.

ОСОБА_1 пояснила, що без участі відповідача виховує, доглядає та утримує свою малолітню дочку ОСОБА_3 , піклується про її фізичний, духовний та моральний розвиток, піклується про її навчання та забезпечує необхідні їй харчування, медичний догляд і лікування. Відповідач взагалі не спілкується з дочкою, не виявляє бажання спілкуватися з нею та брати участь у її вихованні та утриманні, не цікавиться її здоров`ям, розвитком і долею.

ОСОБА_2 пояснив, що від виконання своїх батьківських обов`язків він не ухилявся, позивач не надає йому бачитись з дочкою, також він не забрав свою дочку з пологового будинку, тому що йому не було відомо про народження дитини. Також зазначив, що коли його дружина була на другому місяці вагітності, його вигнали з будинку батьків його дружини, де він проживав разом з дружиною. ОСОБА_1 не бажала з ним підтримувати стосунки, про народження дочки він дізнався тоді, коли ОСОБА_1 з дитиною вже після пологового будинку перебували в будинку батьків позивача. Зазначив, що бажає брати участь у вихованні своєї дочки ОСОБА_3 .

Оцінка аргументів, викладених у касаційних скаргах

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, Верховний Суд врахував, що ОСОБА_1 оскаржує постанову апеляційного суду виключно в частині ухвалення рішення про відмову у позбавленні ОСОБА_2 батьківських прав, в іншій частині постанова апеляційного суду не оскаржується, а тому відповідно до правил статті 400 ЦПК України не переглядається.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України

«Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України»

від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58).

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Враховуючи, що у матеріалах справи відсутні беззаперечні та достатні докази, які б свідчили про винну та свідому поведінку ОСОБА_2 щодо ухилення від участі у вихованні дочки, про умисне і свідоме нехтування обов`язками батька, суд апеляційної інстанції зробив обґрунтовані висновки про відсутність правових підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

Підсумовуючи, Верховний Суд констатує, що доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права чи неправильно застосовано норми матеріального права. Враховуючи, відсутність фактів свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, наявність конфлікту між батьками, які не можуть дійти порозуміння у питаннях виховання спільної дитини, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує й бажає брати участь у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав стосовноїх спільної дитини.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Встановивши фактичні обставини, суд апеляційної інстанції правильно визначив правову природу цивільних відносин між сторонами. Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на вирішення спору та відповідний правовий результат не впливають.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки зібраних у справі доказів та оцінки нових доказів, поданих безпосередньо до суду касаційної інстанції, що виходить за межі повноважень Верховного Суду, визначених у статті 400 ЦПК України.

Щодо клопотання заявника про розгляд касаційної скарги за її участі

ОСОБА_1 звернулась до суду касаційної інстанції із клопотанням про розгляд касаційної скарги за її участі.

В оцінці зазначеного клопотання Верховний Суд врахував, що відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Зважаючи на наведені правила, та те, що процесуальним законом не передбачено можливість виклику сторін для участі у розгляді справи касаційним судом під час попереднього судового засідання, яке проводиться у порядку письмового провадження, Верховний Суд визнає клопотання заявника таким, що не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 24 жовтня 2018 року в частині відмови у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

А. С. Олійник

В. В. Яремко