Справа № 442/5493/18 Головуючий у 1 інстанції: Гарасимків Л.І.
Провадження № 22-ц/811/1741/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Курій Н.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Куцика І.Б.

з участю: ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 лютого 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

в серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_3 про визнання його таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що їй на підставі договору дарування квартири від 03.05.2018 року на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 . Згідно довідки про склад сім`ї, виданої Центром надання адміністративних послуг у м. Дрогобич виконавчого комітету Дрогобицької міської ради від 07.08.2018 року, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані громадяни: позивач - власник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; відповідач - чоловік ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Однак, відповідач ОСОБА_3 не проживає в квартирі понад один рік без поважних причин, що підтверджується копіями листів від 08.06.2018 року, 09.06.2018 року, 09.06.2018 року, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі немає і взагалі квартирою не цікавиться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні вона, ні інші члени сім`ї відповідачу не чинили. Відповідач знаходиться на заробітках за кордоном, де саме їй не відомо. З наведених підстав просила позовні вимоги задовольнити.

Заочним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 лютого 2019 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , такими, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 . Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 , вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з`ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає про неналежне повідомлення про час та місце розгляду справи. Більше того,08.02.2019 року нею було подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з зайнятістю в іншому судовому процесі у кримінальній справі, що є поважною причиною відсутності у судовому засіданні. Вказує на те, що сторони тривалий час перебували в зареєстрованому шлюбі, який між ними розірвано рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області 18.09.2018 року. У зв`язку з відсутністю у відповідача можливості працевлаштуватись в Україні, він змушений був виїхати на роботу в Чехію. В спірній квартирі знаходяться особисті речі відповідача, а також спільно нажите за час перебування з позивачкою в шлюбі майно і лише через відсутність ключів ОСОБА_3 був позбавлений можливості потрапити у квартиру. Також апелянт вказує, що копії листів від 08.06.2018 року, 09.06.2018 року, 09.06.2018 року підтверджують лише факт звернення до позивачки з проханням не перешкоджати у спілкуванні з синами, а не факт проживання чи поважність причин непроживання відповідача. Зазначає, що задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції позбавив відповідача єдиного житла. Також судом неправильно застосована норма ч. 2 ст. 405 ЦК України, оскільки судом не було встановлено період відсутності відповідача. Крім того, позивачка стала власником квартири лише 03.05.2018 року, а з позовною заявою звернулась 15.08.2018 року, а тому строк відсутності відповідача без поважних причин в межах одного року не минув. Звертає увагу на те, що відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин, є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом, проте відсутність відповідача без поважних причин доведена не була, а позивачка не заперечувала, що відсутність відповідача зумовлена його перебуванням за кордоном на роботі. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, заперечення ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що факт непроживання відповідача у спірній квартирі підтверджується листами від 08.06.2018 року, 09.06.2018 року, 09.06.2018 року, згідно яких ОСОБА_3 протягом тривалого часу перебуває за межами України, а відтак за адресою: АДРЕСА_2 не проживає, а лише зареєстрований, ніякої участі в утриманні житла не приймає, особистих речей та (або) речей повсякденного використання, які б належали останньому немає, що створює для позивачки незручності, оскільки вона додатково сплачує за зайву особу витрати по оплаті за комунальні послуги, що породжують як власнику житла негативні наслідки (вищевказаний факт унеможливлює оформити субсидії по відшкодуванню витрат за користування комунальними послугами).

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК Крим або органу місцевого самоврядування, посадових в службових осіб.

Статтею 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 25 Загальної декларації прав людини, прийнятою та проголошеною в резолюції 217 А (ІІІ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 10 грудня 1948 року визначено, що кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини.

Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (стаття 10).

Пунктом 1 статті 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року наголошено, що право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U. K. від 24 листопада 1986 року) так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частина 1 ст. 156 ЖК Української РСР передбачає, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Частина 2 ст. 405 ЦК України передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Пункт 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" передбачає необхідність точного додержання норм Житлового кодексу України, маючи на увазі, що правильний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права громадян на житло, захисту прав і охоронюваних законом їх інтересів.

Згідно з роз`ясненнями п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Виходячи з аналізу зазначених правових норм, член сім`ї власника житла може бути визнаний таким, що втратив право на користування жилим приміщенням з підстав відсутності понад один рік у цьому жилому приміщенні, якщо він був відсутній протягом цього строку без поважних причин, і саме ці факти повинні бути встановлені судом при вирішенні спору.

Таким чином, вирішуючи спір про визнання члена сім`ї таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Як вбачається з матеріалів справи, 03 травня 2018 року між ОСОБА_6 (дарувальник) та ОСОБА_7 (обдаровувана) було укладено договір дарування квартири, згідно п.1 якого ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_7 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №02009-03-09 від 07.08.2018 року, виданої відділом центр надання адміністративних послуг ВК Дрогобицької міської ради Львівської області, за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_3 чоловік, ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 син, ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_7 уповноважений власник, ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 син, ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_7 звернулася з вимогами про визнання ОСОБА_3 втратившим право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

Як на правову підставу визнання відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, позивач ОСОБА_7 , покликалася на ст. 405 ЦК України, а як на підтвердження відсутності та не проживання відповідача у спірній квартирі посилалася на листи від 08.06.2018 року, 09.06.2018 року, в яких відповідач вказує свою адресу - АДРЕСА_3 .

З копій листів від 08.06.2018 року, 09.06.2018 року, 09.06.2018 року вбачається, що ОСОБА_3 звертається до позивачки з проханням не перешкоджати йому у спілкуванні з синами та дозволити відвідувати дітей на період його перебування в Україні з зазначенням відповідних дат.

Крім того, у листах від 09.06.2018 року ОСОБА_3 просить повідомити його понесені ОСОБА_1 додаткові витрати, пов`язані з утриманням дітей, а також надіслати номер банківського рахунку та реквізити банківської установи для можливості оплати ним аліментів, призначених на підставі рішення суду.

Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, не з`ясував поважності причин його відсутності у спірній квартирі, якими, як встановлено судом апеляційної інстанції, є перебування відповідача ОСОБА_3 на заробітках за кордоном, чого позивачка не заперечувала і в суді апеляційної інстанції.

На думку колегії суддів зазначена причина відсутності ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 , а саме, перебування відповідача ОСОБА_3 на заробітках за кордоном, є поважними причинами відсутності відповідача у спірній квартирі.

І оскільки підставами для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом з підстав відсутності понад один рік, є відсутність без поважних причин, суду першої інстанції слід було з`ясувати причини відсутності ОСОБА_3 у спірній квартирі, оскільки наявність поважних причин такої відсутності, не може бути підставою для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом. Однак судом першої інстанції зазначена обставина не була з`ясована.

Разом з тим, задовольняючи позов ОСОБА_1 та визнаючи ОСОБА_3 втратившим право на користування квартирою, суд першої інстанції не з`ясував дійсних причин відсутності відповідача у квартирі АДРЕСА_1 , що є обов`язковим при вирішенні даного спору, оскільки перебування на заробітках за межами України, наявність неприязних відносин, на думку колегії суддів, є поважною причиною відсутності відповідача за місцем його реєстрації, непроживання його у квартирі АДРЕСА_1 .

За наведеного висновок суду про те, що відповідач ОСОБА_3 не проживає у спірній квартирі більше одного року без поважних на це причин не відповідає дійсним обставинам справи і спростовується матеріалами справи.

Крім того, поза увагою суду залишилась та обставина, що квартира АДРЕСА_1 була подарована ОСОБА_1 03.05.2018 року, і саме з цього часу вона набула право власності на квартиру, з позовними вимогами про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житловим приміщення на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України, ОСОБА_1 звернулась 17.08.2018 року, тобто, через три з половиною місяці після набуття вказаної квартири у власність, що спростовує твердження позивачки про те, що ОСОБА_3 не проживає у спірній квартирі більше одного року.

Обставини проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у спірній квартирі ще задовго до укладення договору дарування квартири і набуття ОСОБА_1 її у власність, судом першої інстанції не встановлювалися,факт проживання у спірній квартирі ще до укладення договору адрування сторонами не заперечується.

Крім цього, в матеріалах справи відсутні акти, складені уповноваженим на це органом, які б підтверджували відсутність ОСОБА_3 у спірній квартирі понад один рік.

Враховуючи вищенаведене, встановивши, що причиною відсутності відповідача ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 є його перебування на заробітках за кордоном, що не заперечується позивачкою, що, на думку колегії суддів, свідчить про поважність причин відсутності відповідача у цьому житловому приміщенні, колегія суддів вважає, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити.

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У зв`язку з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи; недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням постанови про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 376, ст. 381- 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_8 задовольнити.

Заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 лютого 2019 року скасувати та ухвалити постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 07.11.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Курій Н.М.

Цяцяк Р.П.