Постанова

Іменем України

30 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 320/2852/17-ц

провадження № 61-32696св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 07 червня 2017 року у складі судді Купаської Н. М. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 07 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Кочеткової І. В., Маловічко С. В.. Гончар М. С.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання правовідносин припиненими.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 19 вересня 2006 року між ним та закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір № DNH4KP96750674, відповідно до якого він отримав кредит у розмірі 2 013 грн 70 коп. з кінцевим терміном повернення 19 вересня 2007 року.

Вказував, що у нього виникли труднощі щодо повернення кредиту, а тому станом на 22 грудня 2008 року утворилась заборгованість у розмірі 5 510 грн 20 коп.

Зазначав, що на підставі судового наказу з нього було стягнуто вказану заборгованість та направлено до державної виконавчої служби судовий наказ на виконання.

Заборгованість по кредитному договору ним було погашено 12 червня 2009 року.

Разом із тим, до нього надходили листи та смс-повідомлення з банку щодо наявної у нього заборгованості за кредитним договором.

Враховуючи те, що у червні 2009 року він погасив заборгованість, яка вказана у судовому наказі, просив суд визнати правовідносини, які випливають з кредитного договору від 19 вересня 2006 року, припиненими.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 07 червня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 07 вересня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовано тим, що кредитні зобов`язання ОСОБА_1 не припинились, оскільки він має заборгованість зі сплати процентів та неустойки, нарахованих за період після видачі судового наказу і до виконання позичальником судового рішення.

У вказаних судових рішеннях суди попередніх інстанцій врахували правову позицію, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року № 6-2631цс15.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати правовідносини за вищевказаним кредитним договором припиненими.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.

Відповідно до Розпорядження в.о. керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 06 червня 2019 року № 613/0/226-19 та Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 жовтня 2019 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що у зв'язку з наявними труднощами щодо виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором банк звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з нього утвореної станом на 22 грудня 2008 року заборгованості у розмірі 5 510 грн 20 коп. На підставі судового наказу від 29 січня 2009 року № 2-н-86 з нього на користь банку стягнуто заборгованість у розмірі 5 510 грн 20 коп.

Відповідно до вказаного судового наказу постановою державного виконавця було відкрито виконавче провадження (постанова про відкриття виконавчого провадження від 05 серпня 2009 року № 14093335). Зазначає, що вказане виконавче провадження було завершено, оскільки ним ще в червні 2009 року, тобто до пред'явлення судового наказу до виконання у добровільному порядку сплачено наявний у нього борг перед банком у розмірі 5 510 грн 20 коп.

Таким чином, вважає, що ним зобов'язання виконано повністю і воно є вичерпаним.

Разом із тим, йому почали надходити смс-повідомлення, листи від банку про наявну заборгованість за кредитом. Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди попередніх інстанцій виходили із того, що банком можуть нараховуватись проценти та неустойка в період з моменту ухвалення судового рішення і до фактичної сплати.

Проте, судами не було враховано такої позиції як фактичне виконання зобов'язання, а також неможливість нарахування відсотків з моменту закінчення строку договору.

Посилається на правову позицію, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року № 6-118цс16.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу, поданому у лютому 2018 року, ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначило, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а викладені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для їх скасування.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

19 вересня 2006 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № DNH4КР96750674, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 2 013 грн 70 коп. зі сплатою 2,09 % на місяць, строком - 19 вересня 2007 року.

У зв`язку з виникненням заборгованості позичальника зі сплати кредиту банком була подана заява про видачу судового наказу щодо стягнення заборгованості, яка станом на 15 грудня 2008 року становила 5 510 грн 20 коп. та складалася із заборгованості по кредиту - 1698,21 грн, заборгованості по процентах за користування кредитом - 2211 грн 14 коп., пені - 1 100 грн 36 коп., штрафу (фіксована сума) - 250 грн., штрафу процентна складова - 250 грн 49 коп.

Судовим наказом, виданим Мелітопольським міськрайонним судом 29 січня 2009 року, з позивача на користь банку була стягнута вищевказана заборгованість.

Заборгованість в сумі 5 510,20 грн ОСОБА_1 сплачена 12 червня 2009 року та 15 червня 2009 року.

Постановою державного виконавця ВДВС Мелітопольського міськрайонного управління юстиції у Запорізькій області від 05 серпня 2009 року відкрито виконавче провадження.

Постановою державного виконавця ВДВС Мелітопольського міськрайонного управління юстиції у Запорізькій області від 19 серпня 2009 року виконавче провадження закінчено.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

За правилом частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У частині другій статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За положеннями частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання процентів від суми позики у розмірі та порядку встановленому договором або на рівні облікової ставки НБУ, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили із того, що банком за період з 15 грудня 2008 року до 19 серпня 2009 року (дата закінчення виконавчого провадження) нарахована заборгованість за відсотками та пенею, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Проте, правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), встановлено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси кредитодавця забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічні висновки містяться і у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Таким чином, після звернення до суду із заявою про видачу судового наказу та стягнення на підставі нього всієї суми заборгованості у розмірі 5 510 грн 20 коп. банк не мав права нараховувати проценти за користування кредитом та пеню, оскільки строк дії договору закінчився, а тому висновки судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову є помилковими.

Крім того, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18) дійшов висновку, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Тому, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, у разі невизнання кредитором права боржника на припинення зобов`язання повністю або частково таке право підлягає захисту судом за позовом боржника шляхом припинення правовідношення повністю або частково на підставі пункту 7 частини 2 статті 16 ЦК України.

Виходячи з того, що відповідно до частини першої статті 509 ЦК України правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, є зобов`язанням, колегія суддів вважає за потрібно визнати припиненим зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором від 19 вересня 2006 року № DNH4KP96750674.

Разом із тим, наявність судового рішення про стягнення заборгованості за спірним кредитним договором не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, однак, матеріали справи не містять доказів звернення банком до суду з позовом на вказаній підставі.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки суди неправильно застосували норми матеріального права і ухвалення нового судового рішення не потребує встановлення фактичних обставин справи, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

Щодо судових витрат

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У пункті 1 частини другої статті 141 ЦПК України визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

У зв`язку з задоволенням позову із ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді першої інстанції, у розмірі 640 грн, переглядом справи у суді апеляційної інстанції, у розмірі 704 грн та переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 768 грн, а всього 2 112 грн.

Керуючись статтями 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 07 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 07 вересня 2017 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Визнати зобов'язання за кредитним договором від 19 вересня 2006 року № DNH4KP96750674, укладеним між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», та ОСОБА_1 , припиненими.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у розмірі 2 112 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович