КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7090/2019
П О С Т А Н О В А

Іменем України

08 травня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш.» на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва в складі судді Притули Н.Г., постановлену в м. Київ 27 квітня 2018 року у справі за заявою Державного територіального-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» про перегляд за нововиявленими обставинами ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року по справі за клопотанням Акціонерного товариства «Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш.», заінтересована особа Державне територіально-галузеве об`єднання «Південно-Західна залізниця» про надання дозволу на примусове виконання Остаточного рішення Міжнародного арбітражного суду Міжнародної торгової палати від 06 вересня 2013 року у справі № 17208/GZ/MHM,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В липні 2017 року Державне територіально-галузеве об`єднання «Південно-Західна залізниця» (далі - ДТГО «Південно-Західна залізниця») подало заяву про перегляд ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Заяву обґрунтовано тим, що 17 травня 2017 року господарським судом м. Києва ухвалено рішення у справі № 910/2589/17, яким визнано недійсним п. 13.2 Договору № ПЗ/ДН-6-0415 від 14 листопада 2004 року, укладеного між ДТГО «Південно-Західна залізниця» та АТ «Догул Іншаат ве Тіджарет А.Ш.», саме вказаним пунктом було передбачено можливість звернення за вирішенням спірних питань цього договору до іноземного (третейського) арбітражного суду, рішення набрало законної сили. Оскільки вказана обставина встановлена рішенням суду, вона не підлягає доказуванню та з моменту визнання недійсним зазначеного пункту договору відсутні підстави для задоволення клопотання АТ «Догул Іншаат ве Тіджарет А.Ш.» про надання дозволу на примусове виконання Остаточного рішення Міжнародного арбітражного суду Міжнародної торгової палати від 06 вересня 2013 року у справі № 17208/GZ/MHM. Про обставини недійсності пункту 13.2 договору № ПЗ/ДН-6-0415 від 14 листопада 2004 року ДТГО «Південно-Західна залізниця» стало відомо лише 17 травня 2017 року, а отже з моменту визнання недійсним вказаного пункту договору фактично відсутні підстави для задоволення клопотання АТ «Догул Іншаат ве Тіджарет А.Ш.» про надання дозволу на примусове виконання в Україні остаточного арбітражного рішення Міжнародного арбітражного суду Міжнародної торгової палати від 06 вересня 2013 року.

Посилаючись на те, що вказана обставина є нововиявленою, заявник просив переглянути ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2017 року та ухвалити нове рішення по даній справі, яким відмовити у задоволенні клопотання АТ «Догул Іншаат ве Тіджарет А.Ш.» щодо надання дозволу на примусове виконання рішення арбітражного суду.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27 квітня 2018 року заяву ДТГО «Південно-Західна залізниця» про перегляд ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року за нововиявленими обставинами задоволено. Скасовано ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року. У задоволенні клопотання АТ «Догул Іншаат ве Тіджарет А.Ш.» про надання дозволу на примусове виконання Остаточного рішення Міжнародного арбітражного суду Міжнародної торгової палати від 06 вересня 2013 року у справі № 17208/GZ/MHM про стягнення заборгованості відмовлено.

Заявник АТ «Догул Іншаат ве Тіджарет А.Ш.», не погоджуючись із ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27 квітня 2018 року, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та відмовити ДТГО «Південно-Західна залізниця» в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами та залишити ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року без змін.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що недійсність арбітражного застереження, встановлена рішенням Господарського суду м. Києва від 17 травня 2017 року, є не нововиявленою обставиною, а новим доказом.

Вважав, що встановлення факту дійсності арбітражного застереження є прерогативою Міжнародного арбітражного суду Міжнародної торгової палати, який розглядав спір.

Вказував, що ухвалою суду першої інстанції порушено право на справедливий розгляд судом, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Судом першої інстанції не виконано обов`язок зупинити провадження в справі. Так, рішення Господарського суду м. Києва від 17 травня 2017 року на даний момент оскаржується у Верховному Суді, а отже суд був зобов`язаний зупинити провадження в справі з огляду на об`єктивну неможливість розгляду цієї справи до вирішення справи № 910/2589/17 у Верховному Суді.

Зазначав, що 26 квітня 2018 року представником заявника було направлено до суду клопотання про призначення справи до розгляду не пізніше 23 травня 2018 року і повідомлення заявника належним чином про призначення справи до розгляду, однак суд проігнорував це клопотання та на прийняв за ним жодного процесуального рішення. Про саме судове засідання 27 квітня 2018 року також не було повідомлено належним чином ані заявника, ані його представника на території України.

Вказував, що справа розглянута неповажним складом суду, а саме не суддею Осауловим А.А., який розглядав дану справу і постановив ухвалу в ній від 17 вересня 2015 року, а Притулою Н.Г.

01 жовтня 2018 року на адресу апеляційного суду представником ДТГО «Південно-Західна залізниця» направлено відзив на апеляційну скаргу, згідно якого рішення Господарського суду м. Києва від 17 травня 2017 року має законну силу, є обов`язковим до виконання. В судовому засіданні встановлено, що арбітражна угода, на підставі якої було вирішено спір між сторонами, визнана судом недійсною, про що на момент вирішення клопотання АТ «Догул Іншаат ве Тіджарет А.Ш .» судом не було відомо, а тому заявник не мав права вирішувати спір в Міжнародному арбітражному суді Міжнародної торгової палати.

Вказував, що рішення Міжнародного арбітражного суду Міжнародної торгової палати від 06 вересня 2013 року не було піддане перегляду в ході розгляду справи Шевченківським районним судом м. Києва.

Звертав увагу на те, що при ухваленні рішення суд не досліджував питання по суті з приводу арбітражного застереження, чи суперечить воно нормам міжнародного та українського права, не робив правового висновку щодо цього, та, відповідно, резолютивна частина рішення не містить конкретного правового висновку щодо дійсності чи недійсності п. 13.2 договору № ПЗ/ДН-6-0415 від 04 листопада 2004 року.

Вважав, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що у серпні 2015 року до суду подано клопотання АТ «Догул Іншаат ве Тіджарет А.Ш.» (Dogus Insaat ve Ticaret A.S.), заінтересована особа ДТГО «Південно-Західна залізниця» про визнання та надання дозволу на примусове виконання Остаточного рішення Міжнародного арбітражного суду Міжнародної торгової палати від 06 вересня 2013 року у справі № 17208/GZ/MHM.

Представники боржника ДТГО «Південно-Західна залізниця» при розгляді питання щодо визнання та надання дозволу на примусове виконання арбітражного рішення Шевченківським районним судом м. Києва заперечували проти задоволення вказаного клопотання та надання дозволу на примусове виконання в Україні зазначеного рішення іноземного суду з огляду на те, що вказаний спір не міг розглядатись у міжнародному арбітражному суді, а підлягає розгляду тільки у господарських судах України, зокрема, з огляду на те, що укладений між сторонами договір від 14 листопада 2004 року є державним замовленням, а відтак регулюється Законом України «Про державне замовлення для задоволення пріоритетних державних потреб».

Досліджуючи це питання, місцевий суд дійшов висновку, що станом на час укладення договору від 14 листопада 2004 року закону України із такою назвою прийнято не було, а діяв Закон України «Про поставки продукції для державних потреб», який не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки державні гарантії надавались не переможцю тендера, а інвестору, у якого Держава планувала на той час отримати кредитні кошти, а відтак за відсутності третьої сторони угоди від 14 листопада 2004 року, яка б виступала гарантом обов`язків будь-кого з них при його підписанні, вказаний договір не є таким, що укладений за державним замовленням, що дозволяє і надає право сторонам звертатись до іноземного арбітражного суду для вирішення вказаного спору та не вказує на розгляд спору між сторонами виключно судами України.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року зазначене клопотання було задоволено та надано дозвіл на примусове виконання Остаточного рішення Міжнародного арбітражного суду Міжнародної торгової палати від 06 вересня 2013 року у справі № 17208/GZ/MHM, яке набрало законної сили.

Задовольняючи клопотання, суд першої інстанції виходив з його законності та обґрунтованості, а також з відсутності законодавчо визначених підстав для відмови в задоволенні даного клопотання.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 31 серпня 2016 року ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року залишено без змін з огляду на те, що місцевий суд повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 08 грудня 2016 року ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 31 серпня 2016 року залишив без змін, виходячи з того, що рішення Міжнародного арбітражного суду Міжнародної торгової палати від 06 вересня 2013 року є таким, що набрало законної сили, раніше не виконувалось, прийнято за участі сторін та підлягає виконанню на території України в силу вимог Нью-Йоркської конвенції, яка ратифікована як Україною, так і Швейцарією.

Як на підставу звернення із заявою про перегляд ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року за нововиявленими обставинами сторона боржника посилалася, зокрема, на те, що про недійсність арбітражного застереження та неможливість розгляду спору, який виник між сторонами, іноземним судом їм стало відомо лише після ухвалення рішення Господарським судом м. Києва від 17 травня 2017 року.

При задоволенні заяви суд першої інстанції вказав, що рішення Господарського суду м. Києва від 17 травня 2017 року у справі № 910/2589/17 є нововиявленою обставиною, оскільки у судовому засіданні встановлено, що арбітражна угода, на підставі якої було вирішено спір між сторонами, визнана судом недійсною, про що на момент вирішення клопотання судом не було відомо, а тому АТ «Догул Іншаат ве Тіджарет А.Ш.» не мало права вирішувати спір в Міжнародному арбітражному суді Міжнародної торгової палати.

Перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами має здійснюватись із дотриманням вимог статей 423 - 429 ЦПК України, які визначають підстави і порядок перегляду, коло суб`єктів звернення із заявою про перегляд судових рішень, об`єкти перегляду, а також компетенцію (процесуальні повноваження) судів, які здійснюють такий перегляд.

Відповідно до частини першої статті 423 ЦПК України постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими обставинами або виключними обставинами.

У пункті 1 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 4 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами» роз`яснено, що перегляд судових рішень, що набрали законної сили, у зв`язку з нововиявленими обставинами є самостійною стадією цивільного процесу, в якому судом перевіряється наявність чи відсутність правових підстав для цього - юридичних фактів, які існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, хоча їх подання до суду могло потягти ухвалення іншого за змістом судового рішення.

Згідно з пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 423 ЦПК України підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; встановлені вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі; скасування удового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

До нововиявлених обставин відносяться матеріально-правові факти, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші факти, які мають значення для правильного вирішення спору.

Необхідними ознаками існування нововиявлених обставин є одночасна наявність таких трьох умов: по-перше, їх існування на час розгляду справи, по-друге, те, що ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи, по-третє, істотність даних обставин для розгляду справи (тобто коли врахування їх судом мало б наслідком прийняття іншого судового рішення, ніж те, яке було прийняте).

Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне для справи значення, існували на момент ухвалення рішення, але не були і не могли бути відомі ані заявнику, ані суду на час розгляду такої справи, який виконав усі вимоги закону зі збирання доказів і встановлення об`єктивної істини, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 423 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини четвертої статті 423 ЦПК України не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.

У пункті 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 4 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами» роз`яснено, що судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Таким чином, нововиявлені обставини необхідно відрізняти від нових обставин та нових доказів. Головною відмінністю нововиявлених обставин від нових обставин є момент їх виникнення. Так, нові обставини - це обставини, які виникли вже після ухвалення рішення суду та не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Відмінність нововиявлених обставин від нових доказів полягає в тому, що нові докази - це відомості про обставини справи, які досліджувалися судом, проте ці докази з тих чи інших причин не були надані суду під час розгляду справи.

Неподання стороною або особою, яка бере учать у справі, доказу, про який їй було відомо та який підтверджує відповідні обставини, а також відмова суду у прийнятті доказів не є підставами для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Разом із тим судом першої інстанції при постановленні ухвали від 27 квітня 2018 року не враховано, що рішення Господарського суду міста Києва від 17 травня 2017 року, яким визнано недійсність арбітражного застереження, не існувало на момент розгляду клопотання про визнання та надання дозволу на примусове виконання арбітражного рішення Шевченківським районним судом м. Києва, а отже воно є новим доказом.

До нововиявлених обставин можуть бути віднесені матеріально-правові факти, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші факти, які мають значення для правильного вирішення справи. Ці обставини в установленому порядку спростовують факти, які було покладено в основу судового рішення. Суд вправі скасувати судове рішення за нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини впливають на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається (тобто якщо обізнаність суду щодо цих обставин при розгляді справи забезпечила б прийняття цим судом іншого рішення).

Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.

Не можуть бути визнані нововиявленими обставини, щодо яких суду зрозуміло, що вони були відомі (або мали бути відомі) заявнику на час розгляду справи, зокрема, якщо на ці обставини посилалася особа, яка брала участь у справі, у своїх поясненнях, апеляційній чи касаційній скарзі, або які могли бути встановлені судом при здійсненні певних процесуальних дій, дослідженні матеріалів справи тощо.

Обставини щодо недійсності арбітражного застереження, на які вказує заявник, заявлялися стороною боржника у загальних судах першої, апеляційної та касаційної інстанціях, а отже ДТГО «Південно-Західна залізниця» було обізнано про існування можливих підстав для визнання недійсним арбітражного застереження.

Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що стороною боржника оскаржувалось рішення Міжнародного арбітражного суду Міжнародної торгової палати від 06 вересня 2013 року про стягнення заборгованості до Федерального суду Швейцарії у порядку розгляду цивільної справи із звинуваченням Міжнародного арбітражного суду Міжнародної торгової палати у порушенні процедурного публічного порядку Швейцарії. Рішенням Федерального суду Швейцарії від 27 травня 2014 року вказану апеляційну скаргу боржника було відхилено, а рішення Міжнародного арбітражного суду від 06 вересня 2013 року залишено в силі. При цьому, федеральним судом було зазначено, що звинувачення Арбітражного суду в тому, що рішення не узгоджується з процедурним публічним порядком, є безпідставним (т. 2 а. с. 144-157).

З огляду на зазначене, судом першої інстанції не надано належної оцінки тому, що обставини справи щодо можливих підстав недійсності арбітражного застереження були предметом дослідження у судових інстанціях, де судами надавалася оцінка арбітражному застереженню, було установлено арбітрабельність спору із урахуванням суб`єктного складу учасників та предмету спору, а також те, що арбітражна угода відповідала вимогам чинного законодавства на момент розгляду справи.

Таким чином, рішення Господарського суду міста Києва від 17 травня 2017 року не було нововиявленою обставиною, оскільки обставини, які були предметом розгляду Господарського суду м. Києва, існували на час розгляду клопотання про визнання та надання дозволу на примусове виконання арбітражного рішення, стороні боржника на момент розгляду клопотання були відомі обставини, на підставі яких арбітражне застереження, передбачене пунктом 13.2 договору підряду від 14 листопада 2004 року, могло бути визнано недійсним, що б стало підставою для відмови у визнанні та наданні дозволу на виконання арбітражного рішення.

Окрім того, Постановою Верховного Суду від 30 жовтня 2018 року у справі № 910/2589/17 рішення Господарського суду м. Києва від 17 травня 2017 року скасовано в частині визнання недійсним пункту договору підряду на виконання будівельних робіт від 14 листопада 2004 року № ПЗ/ДН-6-0415 та передано справу у цій частині на новий розгляд до Північного апеляційного господарського суду.

В подальшому Постановою Північного апеляційного господарського суду від 28 січня 2019 року рішення Господарського суду міста Києва від 17 травня 2017 року скасовано в частині визнання недійсним пункту договору підряду на виконання будівельних робіт від 14 листопада 2004 року № ПЗ/ДН-6-0415, а Постановою Верховного Суду від 24 квітня 2019 року за касаційною скаргою ДТГО «Південно-Західна залізниця» дана постанова скасована, а справа направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, тобто арбітражна угода, передбачена договором підряду від 14 листопада 2004 року, є дійсною.

Правова визначеність (з римського права res judicata (лат. «вирішена справа) - це положення, відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Правова визначеність є однією з умов ефективної дії верховенства права, а забезпечення реалізації вимог принципу правової визначеності у його широкому розумінні є запорукою не лише ефективних реалізації та захисту прав людини, а й значного вдосконалення механізму держави.

Важливою та сутнісною ознакою процедур перегляду судових рішень як належних з точки зору принципу правової визначеності є неможливість створення судів з явно вираженими дискреційними повноваженнями одних судів стосовно інших. У справі «Совтрансавто - Холдинг» проти України, яка стала першою справою в ЄСПЛ проти України, зазначалось, що Арбітражно-процесуальний кодекс України в його редакції, що діяла на момент розгляду справи, надавав Голові Вищого арбітражного суду України та Генеральній прокуратурі України право ініціювати перегляд остаточних судових рішень шляхом подання протесту. Таке повноваження було дискреційним за своєю природою, тобто судові рішення могли переглядатися на розсуд відповідної посадової особи всупереч принципу правової визначеності. Суд також наголосив, що з огляду на характер та форму втручань у справу, які мали місце з боку найвищих органів державної влади, відповідні арбітражні суди, що розглядали справу, не можуть вважатися незалежними та безсторонніми.

У контексті принципу правової визначеності судове рішення, що набуло чинності, має бути остаточним і може бути переглянуто лише у виняткових випадках з підстав об`єктивного, а не суб`єктивного характеру і у порядку, визначеному процесуальним законом. Особливо слід підкреслити, що жодна зі сторін не може вимагати перегляду остаточного судового акта тільки з метою проведення повторного слухання та отримання нового рішення. Так, у справі Науменко проти України ЄСПЛ прямо посилається на принцип правової визначеності щодо остаточності судового рішення, недопустимості повторного розгляду вже раз вирішеної справи у контексті того, що жодна сторона не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення тільки з метою нового слухання і вирішення справи. Повноваження судів вищої ланки переглядати рішення повинні використовуватися для виправлення судових помилок у здійсненні правосуддя, а не заміни рішень. Відхилення від цього принципу можливе тільки тоді, коли воно спричинено незалежними і непереборними обставинами.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового та передчасного висновку про задоволення заяви Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» про перегляд ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року за нововиявленими обставинами.

Крім того, відповідно до ст. 429 ЦПК України заява про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами розглядається судом у судовому засіданні протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження за нововиявленими або виключними обставинами. Справа розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом для провадження, у суді тієї інстанції, яка здійснює перегляд. У суді першої інстанції справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Відповідно до ст. 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. Відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Разом із тим, в матеріалах відсутні докази повідомлення заявника АТ «Догул Іншаат ве Тіджарет А.Ш .» про дату, час і місце розгляду справи шляхом вручення судових повісток або шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

На а. с. 140 т. 13 міститься рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення про направлення судової повістки, адресованої АТ «Догул Іншаат ве Тіджарет А.Ш.» про виклик в судове засідання на 27 квітня 2018 року, разом із тим вказана в рекомендованому повідомленні адреса м . Київ вул.Антоновича 172, 3-й поверх, очевидно не відповідає дійсності, оскільки заявник знаходиться у Туреччині.

Крім того, апеляційний суд враховує, що відповідно до ч. 13 ст. 33 ЦПК України розгляд заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами здійснюється тим самим складом суду, який ухвалив рішення, що переглядається, якщо справа розглядалася суддею одноособово або у складі колегії суддів. Якщо такий склад суду сформувати неможливо, суддя або колегія суддів для розгляду заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами визначається в порядку, встановленому частиною першою цієї статті.

Із матеріалів справи вбачається, що ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року, яку просило переглянути за нововиявленими обставинами ДТГО «Південно-Західна залізниця», постановлена судом в складі судді Осаулова А.А., а ухвала за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами постановлена іншим суддею - Притулою Н.Г., при цьому будь-які докази неможливості формування такого складу суду в справі відсутні.

Довідку головного спеціаліста Т.В. Христюк на а. с. 38 т. 8 про перебування судді Осаулова А. А . у щорічній відпустці таким доказом вважати не можна, оскільки посилань на документи, на підставі яких вона складена, дана довідка не містить.

Наведене призводить до висновку про розгляд справи неповноважним складом суду, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Виходячи із вищевикладеного, ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 27 квітня 2018 року не може вважатись законною та обґрунтованою і підлягає скасуванню.

Разом із тим, не можна погодитися із доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції зобов`язаний був зупинити провадження в справі до вирішення справи № 910/2589/17 у Верховному Суді, однак не зробив цього.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Враховуючи, що об`єктивна неможливість розгляду цієї справи відсутня, апеляційний суд не вбачає порушення п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК судом першої інстанції.

Крім того, апеляційний суд приймає до уваги, що представником АТ «Догул Іншаат ве Тіджарет А.Ш.» до суду надавалося заперечення на заяву ДТГО «Південно-Західна залізниця» (а. с. 81 - 86 т. 9), однак клопотань про зупинення провадження в справі із цих підстав ним не заявлено.

Розглядаючи апеляційну скаргу в частині вимог, в яких скаржник просив відмовити ДТГО «Південно-Західна залізниця» в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами та залишити ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року без змін, апеляційний суд керується наступним.

Відповідно до ч. ч. 2, 3, 6 ст. 429 ЦПК України справа розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом для провадження, у суді тієї інстанції, яка здійснює перегляд. У суді першої інстанції справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. За результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд може: відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі; задовольнити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення; скасувати судове рішення і закрити провадження у справі або залишити позов без розгляду. З набранням законної сили новим судовим рішенням втрачають законну силу судові рішення інших судів у цій справі.

Тлумачення даних вимог закону свідчить, що апеляційний суд після скасування рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами і ухвалення судом першої інстанції рішення має перевірити його законність по суті та прийняти рішення за результатами розгляду апеляційної скарги відповідно до положень ст. 374 ЦПК України.

Тому повноважень скасовувати таке рішення і постановлювати процесуальне рішення з приводу розгляду заяви про перегляд у зв`язку з нововиявленими обставинами, тобто розглядати по суті, апеляційний суд немає, так як це є компетенцією суду, судове рішення якого переглядається, а тому справа підлягає направленню до продовження розгляду до суду першої інстанції.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена в результаті неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, із порушенням норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, та які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Догуш Іншаат ве Тіджарет А.Ш.» задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 27 квітня 2018 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 11 травня 2019 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.