справа № 570/3396/18
провадження № 2/570/244/2019
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

21 жовтня 2019 року

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Кушнір Н.В.

з участю представників позивача адвокатів Боднара М.М . ,

Герасименка А.О. ,

представника відповідачів адвоката Гуль Н.В.,

секретаря судового засідання Кмін В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області /м.Рівне, вул.С.Петлюри, 10/ цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на транспортний засіб та витребування майна,

в с т а н о в и в:

покликаючись на небажання відповідачів повернути та перереєструвати транспортний засіб у добровільному порядку, представник позивача адвокат Герасименко А.О. у поданій до суду 20 липня 2018 року позовній заяві, предмет позову по якій змінений у клопотанні від 25 вересня 2018 року, просить визнати за позивачем право власності на автомобіль VOLVO FH 12, 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 та витребувати його з незаконного володіння ОСОБА_5 , пропорційно стягнути з відповідачів понесені судові витрати.

Сторін відповідно до ст.ст.128-130 ЦПК України належним чином повідомлено про дату, час і місце розгляду справи, сторони до суду не з"явилися, передавши свої повноваження своїм представникам. Враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, думку сторін, дійшов висновку про можливість розглянути справу у відсутність сторін.

Представники позивача позов підтримали повністю і по аналогічних мотивах.

По суті спору показали, що свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що влітку 2012 року ним у м.Рівне придбано спірний вантажний автомобіль за 40 000 доларів США. Маючи намір спільно з відповідачем здійснювати підприємницьку діяльність, зокрема, щодо міжнародних вантажних перевезень, вказаний автомобіль за взаємною згодою передано у користування відповідача та зареєстровано на його ім`я. При цьому, будь-яких коштів відповідач не сплачував і автомобіль придбано виключно за його (позивача) кошти. На підтвердження зазначених обставин, а також його (позивача) права власності на автомобіль відповідачем 31 серпня 2012 року видана відповідна розписка. Крім того, відповідач зобов`язався на першу вимогу зняти автомобіль з реєстрації на його (позивача) користь та повернути автомобіль. Того ж дня, відповідач видав йому (позивачу) генеральну довіреність строком на 5 років на право керування та розпорядження вказаним автомобілем.

Як зазначає позивач, певний час вони разом з відповідачем вели підприємницьку діяльність, використовуючи зазначений автомобіль. Належність позивачу автомобіля відповідач не заперечував, доки у відповідача не виник намір закласти автомобіль в забезпечення виконання зобов`язання за договором кредиту. Відтак, він (позивач), звернувся до відповідача з усною вимогою про повернення автомобіля та здійснення перереєстрації. Вказане прохання відповідач не виконав, натомість відкликав видану раніше генеральну довіреність. Позивач вказує на те, що 14 липня 2015 року він звернувся до відповідача із письмовою вимогою виконати зобов`язання щодо повернення автомобіля та зняття його з реєстрації. Однак, така вимога залишена відповідачем без задоволення.

Вважають, що позивач на момент написання довіреності був власником згідно розписки, бо зі змісту розписки виникає, що відповідач зобов`язався на першу вимогу позивача повернути транспортний засіб, зняти з обліку та перереєструвати його на користь позивача.

Представник відповідача позов не визнає, бо на момент написання розписки власником майна є відповідач і ще з 14 липня 2012 року. Відсутні докази того, що позивач є власником майна чи набув його у будь-який законний спосіб. Відповідач зазначає, що в разі наявності наміру між ним та позивачем на здійснення підприємницької діяльності, то розписка була б написана або раніше оформлення свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу або в день його придбання. Крім того, відповідач зазначає, що з тексту копії розписки вбачається, що речення про придбання автомобіля у ОСОБА_6 за 40 000 доларів США та після дати і підписів речення про відсутність такого автомобіля в залоговому майні та в незнаходженні у розшуку написані іншим почерком, ніж решта тексту розписки. Стверджує, що ОСОБА_4 не має перед позивачем жодних грошових зобов"язань.

Крім того, вважає, що при розгляді справи необхідно застосувати строк позовної давності, оскільки подача в серпні 2015 року позову про стягнення збитків не перервало строк позовної давності, так як вимоги не є тотожними.

Суд, заслухавши їх пояснення, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони скористалися правовою допомогою.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 14 липня 2012 року на ім`я відповідача ОСОБА_4 зареєстровано вантажний автомобіль VOLVO FH 12, 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 .

31 серпня 2012 року між позивачем та ОСОБА_4 на виконання усних домовленостей укладено розписку, відповідно до якої відповідач отримав від позивача вказаний автомобіль та зареєстрував за взаємною згодою на себе, з метою роботи у міжнародних перевезеннях. Вказаний відповідач зобов`язався на першу вимогу позивача повернути йому транспортний засіб та зняти транспортний засіб з обліку, з подальшою перереєстрацією транспортного засобу на позивача.

31 серпня 2012 року цим відповідачем видано позивачу довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Матвійчуком A.B., зареєстровану в реєстрі за № 94 на вчинення дій, пов`язаних з користуванням та розпорядженням транспортним засобом. Відповідач уповноважує позивача представляти його інтереси в органах ДАІ та інших, з питань пов`язаних з розпорядженням (продажем, здачею в найм, позичку, заставу) належного йому вказаного автомобіля.

15 липня 2015 року позивачем на ім`я відповідача направлено вимогу про зняття вказаного автомобіля на його (позивача) користь та передання йому автомобіля. Зазначена вимога залишена відповідачем без реагування.

15 лютого 2018 року рішенням Деснянського районнного суду м.Києва ОСОБА_3 відмовлено у позові до ТзОВ "Легум Магістр", ОСОБА_4 про стягнення збитків у зв"язку з неповерненням вказаного автомобіля.

З 28 серпня 2013 року по 16 серпня 2018 року автомобіль був зареєстрований за ТзОВ "Колодич".

З 16 серпня 2018 року вищевказаний транспортний засіб належить ОСОБА_5 .

До вказаних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Згідно ст.41 Конституції кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Аналогічний висновок викладений і в ч.1 ст.321 ЦК України та ст.1 Першого протоколу Конвенції. Відповідно до ст.316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ ), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ст.321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За положенням ст.328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом (аналогічні положення містяться у ст.204 ЦК).

Відповідно до ст.ст.237, 244, 245 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами, ґрунтується на договорі та визначає правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

За результатами аналізу встановлених обставин справи та правових норм можна дійти таких висновків.

Позивач як на підставу свого позову покликається, що між сторонами укладений договір позики. Разом з тим, відповідно до змісту ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні (позичальникові) речі, передбачені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином, предметом позики є річ, передбачена родовими ознаками, чим не може бути вказаний автомобіль.

Крім того, позивач вважає, що між сторонами виникли зобов"язання, умов якого відповідач не виконує, так як з розписки відповідача вбачається, що він взяв на себе зобов`язання на першу вимогу повернути позивачу транспортний засіб та зняти транспортний засіб з обліку з подальшою перереєстрацією транспортного засобу на позивача.

На підставу своїх вимог позивач також покликається на ст.392 ЦК України, згідно якої власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Разом з тим, позивачем негаторного позову може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.

У п.33 ППВССУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що відповідно до положень ст.ст.391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності (законного володіння).

Другою умовою застосування негаторного позову має бути відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, адже, в разі наявності таких відносин, власник здійснює захист порушеного права власності зобов`язально-правовими засобами.

Крім того, позивач покликається і на ст.387 ЦК України, якою власнику надано право витребувати майно із чужого незаконного володіння (віндикація). За допомогою віндикаційного позову власник захищає не тільки свої права на володіння та користування майном, а також і право на розпорядження ним, оскільки перебування майна у чужому незаконному володінні певним чином обмежує і право власника на розпорядження майном.

Суд вважає, що витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і фактичним володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Пунктами 23, 24 ППВССУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що відповідно до статті 387 ЦК та частини 3 статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Витребувати майно у добросовісного набувача шляхом віндикації може лише власник такого майна. Тобто згідно із вимогами зазначених статей та частини третьої статті 10 ЦПК України 2004 року особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Крім того, позивач як на підставу своїх вимог керується ст.1212 ЦК України, згідно якої особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Для встановлення факту придбання вищевказаного вантажного автомобіля стороною позивача не надано жодного доказу, який підтвердив даний факт. Слід також зазначити, що а ні позивачем, а ні його представником в попередньому судовому спорі не оспорювалося право власності відповідача на даний транспортний засіб. Отже, з наданих позивачем доказів, вбачається, що ОСОБА_4 був власником спірного автомобіля станом на день написання розписки. Судами не встановлено і з матеріалів справи не вбачається обставин щодо володіння позивачем спірним майном на час пред`явлення позову та розгляду справи, тому, відмовляючи у позові, суд виходив з того, що передумовою для застосування ст.391 ЦК Україниі є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Вимоги позивача про витребування майна є такими, що не підлягають задоволенню, оскільки право на зазначене майно не виникло, права на неї не є самостійним об`єктом цивільного обороту.

При оформленні довіреності перехід права власності не відбувається, оскільки повірений отримує лише тимчасове право на здійснення від імені й на користь іншої сторони (власника майна) тих дій, які передбачені довіреністю. Таким чином, за своїм юридичним змістом доручення є договором про представництво, який є одностороннім і згідно якого повірений зобов`язується діяти від імені довірителя. За таких обставин, суд дійшов висновку, що відсутні підстави вважати, що між позивачем, з однієї сторони, та відповідачем, при оформленні довіреності на спірний автомобіль мало місце укладення правочину, який за своїм змістом є договором відчудження.

Відмовляючи у позові, суд виходив з того, що порушене право позивача не може бути захищено в обрані ним способи. У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Зі змісту ст.5 ЦК вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55, 124 Конституції та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. П.6 ч.1 ст.3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, і добросовісність. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв"язку з відмовою у позові понесені позивачем витрати залишаються на ньому.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст.263-265ЦПК України, суд

у х в а л и в:

відмовити у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на транспортний засіб та витребування майна.

Рішення може бути оскаржено до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 /тридцяти/ днів з дня його проголошення. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності новою редакцією Кодексу.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного тексту рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м.Миргород Полтавської області, зареєстрований: АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України: серія НОМЕР_3 , виданий 27 травня 1997 року Миргородським МРВ УМВС України в Полтавській області , РНОКПП НОМЕР_4 .

Відповідач - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець смт.Клевань Рівненського району Рівненської області, зареєстрований: АДРЕСА_2 , паспорт громадянина України: серія НОМЕР_5 , виданий 30 січня 1996 року Рівненським РВ УМВС України в Рівненській області, РНОКПП НОМЕР_6 .

Відповідач - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець с.Невірків Корецького району Рівненської області,зареєстрований: АДРЕСА_3 , паспорт громадянина України: серія НОМЕР_7 , виданий 28 жовтня 1999 року Рівненським МВ УМВС України в Рівненській області, РНОКПП НОМЕР_8 .

Повне судове рішення виготовлене 30 жовтня 2019 року.

Суддя: Кушнір Н.В.