П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2019 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 265/7932/17

Номер провадження 22-ц/804/2924/19

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ткаченко Т.Б. (суддя-доповідач), Кочегарової Л.М., Попової С.А.,

секретар - Герасимова Г.Є.,

сторони:

заявник (стягувач) - Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», процесуальним правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк»

заінтересована особа (боржник) - ОСОБА_1

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи

апеляційну скаргу Лівобережного відділу державної виконавчої служби міста Маріуполь Головного територіального управління юстиції у Донецькій області

на ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 вересня 2019 року, у складі судді Копилової Л.В.,

у справі за скаргою Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», процесуальним правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

на бездіяльність Лівобережного відділу державної виконавчої служби міста Маріуполь Головного територіального управління юстиції у Донецькій області

В с т а н о в и в:

05 червня 2019 року Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - АТ «Укрсоцбанк»), процесуальним правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк»), звернулось до суду із скаргою, в якій просило визнати незаконною бездіяльність Лівобережного відділу державної виконавчої служби міста Маріуполь Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (далі - Лівобережний ВДВС) з проведення опису та подальшого звернення стягнення на нерухоме майно, а саме будинок АДРЕСА_1 , належного ОСОБА_1 , при примусовому виконанні виконавчого провадження АСВП № 56489077 та зобов`язати Лівобережний ВДВС здійснити опис будинку АДРЕСА_1 належного ОСОБА_1 .

В мотивування скарги зазначило, що рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 грудня 2017 року у справі № 265/7932/17 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, з останніх стягнуто заборгованість за договором кредиту від 11 жовтня 2013 року в сумі 103083 грн. 44 коп. 30 січня 2018 року АТ «Укрсоцбанк» отримано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 суми боргу в розмірі 103083,44 грн. 30 травня 2018 року за заявою АТ «Укрсоцбанк» Лівобережним ВДВС винесено постанову про відкриття виконавчого провадження АСВП № 56489077. В ході проведення виконавчих дій встановлено, що за боржником зареєстровано нерухоме майно - будинок АДРЕСА_1 . Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 14 лютого 2019 року у справі № 265/928/19 задоволено подання державного виконавця Лівобережного ВДВС про примусове проникнення до нежитлового приміщення - будинку АДРЕСА_1 , належного ОСОБА_1 Вчинення виконавчих дій за виконавчим провадженням не зупинено, однак опис майна, належного боржнику, у встановлені Законом України «Про виконавче провадження» строки не проведено, чим порушено права стягувача.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 вересня 2019 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 20 вересня 2019 року про виправлення описки, скаргу АТ «Укрсоцбанк» на бездіяльність Лівобережного відділу державної виконавчої служби міста Маріуполь Головного територіального управління юстиції в Донецькій області задоволено.

Визнано незаконною бездіяльність Лівобережного відділу державної виконавчої служби міста Маріуполь Головного територіального управління юстиції в Донецькій області при примусовому виконанні виконавчого провадження АСВП № 56489077.

Зобов`язано Лівобережний відділ державної виконавчої служби міста Маріуполь Головного територіального управління юстиції в Донецькій області здійснити опис майна, належного боржнику ОСОБА_1 , а саме - нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з даною ухвалою, Лівобережний ВДВС, в особі старшого державного виконавця Бутузової К.В., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції.

Зокрема зазначив, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за суб`єктом - за боржником зареєстрована нежитлова будівля за адресою: АДРЕСА_1 з реєстраційним номером майна - 13351286.

Суд не звернув увагу, що фактичною адресою знаходження нерухомого майна боржника ОСОБА_1 є адреса: АДРЕСА_1 , що підтверджується технічним паспортом від 2000 року та рішенням Виконавчого комітету Маріупольської міської ради № 257/13 від 14 жовтня 1998 року про надання приватному підприємцю ОСОБА_1 земельної ділянки для будівництва кафетерія про АДРЕСА_1. При внесенні запису до реєстру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстратором помилково внесено адресу із зазначенням вулиця. Але ця помилка реєстратора не завадила в подальшому відчужувати майно шляхом укладення договорів про відчуження майна з зазначенням правильної адреси - АДРЕСА_1 .

Судом залишені поза увагою наступні обставини справи. Згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна зареєстрована заборона від 07 березня 2007 року, заявник - ВАТ «Кредитпромбанк» підстава обтяження - іпотека від 05 березня 2007 року, також зареєстрована заборона від 20 серпня 2007 року, заявник - АКІБ «Укрсоцбанк», підстава обтяження - іпотека б/н від 20.07.2007 року, запис в Державному реєстрі іпотек погашено 30.09.2015 року.

21 вересня 2015 року між АТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» укладено договір факторінгу № 27, на підставі якого відступлено право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 00 від 17.08.2007 року.

06 квітня 2016 року між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», що є іпотекодержателем за договором іпотеки (нежитлове приміщення) та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу № НАІ 486515, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою С.М., за яким покупець набув у власність нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 .

15 грудня 2016 року між ОСОБА_4 , який діяв від імені ОСОБА_3 за довіреністю, та ОСОБА_5 укладено договори купівлі-продажу № НВХ 920344 та 920345, посвідчені приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Бедненко С.В., за яким покупець набув у власність ? частку та ? частку нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

13 грудня 2018 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу № ННР 779269, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Скалун Р.В., за яким покупець набув у власність нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Також вказує, що нежитлова будівля, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_6 згідно інформаційної довідки № 183436460 від 03 жовтня 2019 року.

На виконання статті 360 ЦПК України АТ «Укрсоцбанк», процесуальним правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», не подано відзив на апеляційну скаргу.

За правилами статей 368, 369 ЦПК України дана апеляційна скарга підлягає розгляду апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

У судове засідання апеляційного суду заінтересована особа (боржник) ОСОБА_1 не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином (т.1 а.с.230, 231). Від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_7 надійшла заява про розгляд справи без їх участі (т.2 а.с.21).

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Лівобережного ВДВС - Бутузової К.В., яка просила апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу суду скасувати та в задоволенні скарги Банку відмовити, заперечення представника заявника «Альфа-Банк» Лапай А.В., який просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду без змін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд прийшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду - без змін, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконанні Лівобережного ВДВС знаходиться виконавчий лист по виконанню рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 грудня 2017 року про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором та судових витрат в сумі 103 083 грн. 44 коп.

В ході проведення виконавчих дій державним виконавцем 14 вересня 2018 року винесено постанову про арешт майна боржника, якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 , згідно ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження». Відомості внесено до відповідних державних реєстрів.

Як встановлено державним виконавцем та вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, за боржником зареєстроване нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 05 лютого 2019 року надано дозвіл державному виконавцю на примусове проникнення до нежитлового приміщення по АДРЕСА_4 .

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 05 лютого 2019 року боржника ОСОБА_1 оголошено у розшук.

02 липня 2019 року боржник ОСОБА_1 з`явився до державного виконавця, повідомивши, що тільки дізнався про наявність виконавчого провадження відносно нього. Також повідомив, що ніякого майна у власності він не має.

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 02 липня 2019 року у боржника на праві приватної власності перебуває нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 . Ці відомості також підтверджуються відповідною довідкою від 13 вересня 2019 року, наданою представником позивача при розгляді скарги в суді.

Задовольняючи скаргу на бездіяльність державного виконавця, суд виходив з того, що у власності боржника ОСОБА_1 встановлено наявність нерухомого майна. Надану державним виконавцем в судовому засіданні інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 06 вересня 2019 року, судом не прийнято до уваги, оскільки відомості відображені у ній стосуються нерухомого майна розташованого по АДРЕСА_1.

Судом відхилено заперечення представника боржника - ОСОБА_7 про те, що нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу перебуває у власності третьої особи, так як безпосередньо сам договір купівлі-продажу нерухомого майна від 06 квітня 2016 року за відсутності реєстрації такого права не є підставою виникнення права власності у іншої особи. Крім цього, предметом договору купівлі-продажу від 06 квітня 2016 року, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» від імені іпотекодавця ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , є нерухоме майно, яке розташоване по проспекту , а не АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для визнання бездіяльності Лівобережного ВДВС незаконною та зобов`язання здійснити опис майна належного боржнику ОСОБА_1 , а саме - нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 , оскільки державний виконавець при виконанні рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 грудня 2017 року про стягнення із ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором за наявності у боржника нерухомого майна не вжив передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів щодо примусового виконання рішення, зокрема, опису виявленого майна у боржника.

З таким висновками колегія суддів не може не погодитись, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Згідно статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Отже, гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

Згідно з статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Статтею 451 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 Конвенції детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 Конвенції тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

Умови та порядок вчинення виконавчих дій передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Положеннями статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ передбачено, що виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Права й обов`язки державного виконавця визначені у статті 18 Закону України «Про виконавче провадження».

За змістом цієї норми виконавець зобов`язаний вживати передбачених законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Порядок звернення стягнення на майно боржника визначений у розділі VІІ Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до частини першої статті 48 цього Закону звернення стягнення на майно боржника полягає, зокрема, в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Відповідно до статті 50 цього Закону звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому, в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник. У разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом. Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам.

Згідно з частиною 5 статті 56 Закону України «Про виконавче провадження», пунктом 10 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства

юстиції України 02 квітня 2012 року № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29 вересня 2016 року № 2832/5) після виявлення майна (коштів) боржника виконавець проводить опис та арешт цього майна (коштів), про що виносить постанову.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Виконавчого комітету від 14 жовтня 1998 року № 257/13 надано приватному підприємцю ОСОБА_1 земельну ділянку у тимчасове користування строком на 15 років на умовах оренди площею 150 м? для будівництва кафетерія на 15 посадочних місць по АДРЕСА_4 (т.1 а.с.200).

Нежитлова будівля за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 23, належить ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу № 2847 від 13 грудня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Скалун Р.В. (т.1 а.с. 247-250).

З матеріалів справи також вбачається, що у виконавчому провадженні ВП № 56489077 наявні відомості з Реєстру прав власності на нерухоме майно про належність боржнику ОСОБА_1 нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 13351286, номер запису 1276 в книзі 3 (т.1 а.с.214-217), однак державний виконавець Лівобережного ВДВС допустив бездіяльність, виходом за адресою не здійснив перевірку даного майна, та у разі його наявності - опис.

Отже, державним виконавцем не виконані всі можливі заходи примусового виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 суми заборгованості за кредитним договором, передбачені статтями 10, 18 Закону України «Про виконавче провадження».

У пункті 18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» № 6 від 07 лютого 2014 року роз`яснено, що виходячи зі змісту статті 387 ЦПК, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Наприклад, суд може зобов`язати державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав. При цьому, суд не має права зобов`язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом про виконавче провадження можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

За правилами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аргумент апеляційної скарги про наявність помилки при внесенні відомостей державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо зазначення АДРЕСА_1 не є слушним, оскільки державним виконавцем не перевірено за місцем знаходження майна боржника його фактичну відсутність.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що викладені в апеляційній скарзі доводи, є непереконливими, такими що не спростовують висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 вересня 2019 року слід залишити без змін.

Досліджуючи обставини справи та наведені правові норми у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів встановив, що бездіяльність державного виконавця Лівобережного ВДВС є неправомірною, дійшов правильного висновку про задоволення скарги Банку, оскільки за боржником ОСОБА_1 зареєстровано нерухоме майна, а відтак апеляційна скарга є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Лівобережного відділу державної виконавчої служби міста Маріуполь Головного територіального управління юстиції у Донецькій області залишити без задоволення.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 08 листопада 2019 року.

Судді: Т.Б.Ткаченко

Л.М.Кочегарова

С.А.Попова