Справа № 462/1586/19 Головуючий у 1 інстанції: Галайко Н.М.
Провадження № 22-ц/811/1686/19 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2019 року м.Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: головуючого судді Бойко С.М., суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 15 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и л а:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з державного підприємства (далі-ДП) «Львівський державний завод «ЛОРТА» середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 14.06.2018 року по 11.02.2019 року в розмірі 127135 грн. 68 коп.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що наказом ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА» від 13.06.2018 року його було звільнено з посади радника директора апарату управління цього підприємства, однак, в порушення вимог закону, з ним не було проведено розрахунку в день звільнення, а належні до виплати в день звільнення суми йому було виплачено 11.02.2019 року в результаті примусового виконання рішення Залізничного районного суду м.Львова від 22 листопада 2018 року, підтвердженням чого є постанова про закінчення виконавчого провадження №58025084 від 11.02.2019 року.

Обраховуючи вказаний вище розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за 170 робочих днів, позивач посилався на те, що розмір середньоденного його заробітку вже встановлений рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 22 листопада 2018 року, яке відповідачем не оскаржувалось і набрало законної сили, а тому не потребує доказуванню в даній справі.

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 15 квітня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 червня 2018 року по 22 січня 2019 року в розмірі 115784 грн. 28 коп.

Стягнуто з ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА» в дохід держави 768 грн. 40 коп. судового збору.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржив відповідач ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА», просить його скасувати в частині виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні станом на 22.01.2019 року і ухвалити нове рішення.

Апелянт не погоджується із визначеним судом розміром середнього заробітку, який підлягає до стягнення у користь позивача, оскільки судом в цій частині не було враховано Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, та поданих підприємством письмових документів на підтвердження отриманої позивачем заробітної плати за два останні місяці, які передували його звільненню з роботи.

Крім того, на думку апелянта, суд повинен був зазначити у рішенні, чи стягувана сума середнього заробітку визначена судом з урахуванням обов`язкових платежів та зборів, чи без урахування таких.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Відповідно до вимог абзацу 2 частини 5 статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 15.10.2019 року, є дата складення повного судового рішення 25.10.2019 року.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що 19.04.2016 року позивача було прийнято на роботу у ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА» на посаду радника директора заводу апарату правління, на якій він працював до звільнення (а.с.7).

Наказом від 13.06.2018 року №280-к позивача було звільнено з роботи за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України (а.с. 7).

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 22 листопада 2018 року у справі №462/5557/18, яке не оскаржувалось і набрало законної сили 28.12.2018 року (а.с.8-11), змінено запис у трудовій книжці позивача за №22 від 13.06.2018 року про звільнення позивача з роботи за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України на запис про звільнення позивача з роботи у зв`язку з невиконанням законодавства про працю за ч.3 ст.38 КЗпП України.

Стягнуто з ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА» у користь позивача 29889 грн. 51 коп. заборгованості по заробітній платі, 35189 грн. 34 коп. вихідної допомоги та 3524 грн. судового збору, а всього на суму 68602 грн. 85 коп.

28.12.2018 року Залізничним районним судом м.Львова видано виконавчий лист №462/5557/18 про стягнення з відповідача у користь позивача 68602 грн. 85 коп. боргу, виконавче провадження (ВП №58025084) по якому закінчене 11.02.2019 року (а.с.13).

Постановою про закінчення виконавчого провадження №58025084 від 11.02.2019 року стверджується, що згідно розпорядження №58025084 від 04.02.2019 року та 25.01.2019 року боржник виконав виконавчий лист №462/5557/18 у повному обсязі (а.с. 13).

Платіжним дорученням №566 від 22 січня 2019 року підтверджується, що відповідачем було сплачено грошові кошти у розмірі 199337 грн. 91 коп. по виконавчих провадженнях №№58093402, 58093261, 58025662, 58025084, з яких позивачу ОСОБА_1 68602 грн. 85 коп. (а.с.25).

Враховуючи встановлені і наведені вище фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач здійснив виконання рішення суду по виплаті позивачу належних на день звільнення сум 22.01.2019 року.

Відповідно до вимог ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану суму (ч.2 ст.116 КЗпП).

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, з урахуванням наведених вище норм КЗпП України й того факту, що в день звільнення позивача з роботи 13.06.2018 року з ним не було проведено повного розрахунку, а такий проведено лише 22.01.2019 року, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що з відповідача у користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.06.2018 року по 22.01.2019 року, який відповідно до листів Міністерства соціальної політики України про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2018, 2019 роки, становить 152 робочих дні.

Однак, при визначенні розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача у користь позивача за вказаний період затримки розрахунку при звільненні, суд не застосував Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, який підлягав застосуванню до спірних правовідносин в цій частині.

Доводи сторони позивача і висновки суду в цій частині про те, що розмір середньоденного заробітку позивача встановлений рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 22 листопада 2018 року, яке набрало законної сили, а тому не потребує доказуванню при вирішенні даного спору, є безпідставними, оскільки суд в тій іншій справі визначав середньоденний заробіток позивача для визначення розміру вихідної допомоги, а не середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, як у даній справі.

Отже, за загальним правилом пункту 2 (абзаци 3, 4) Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року (далі - Порядку), середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, які передували події звільнення працівника з роботи. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

З наданої суду довідки про заробітну плату позивача за два останні відпрацьовані місяці, які передували даті звільнення позивача з роботи (а.с.23), встановлено, що за квітень 2018 року позивачеві нараховано заробітну плату в розмірі 7396 грн. 23 коп., а за травень 2018 року 9168 грн. 24 коп.

Враховуючи кількість робочих днів у квітні (20) та у травні (20) 2018 року, середньоденна заробітна плата позивача у ці місяці становила 414 грн. 11 коп. ((7396 грн. 23 коп. + 9168 грн. 24 коп.):40 р.д.).

Таким чином, розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача у користь позивача за вказаний вище період 152 робочих дні, становить 62944 грн. 72 коп.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.

З урахуванням викладеного, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача у користь позивача 62944 грн. 72 коп., визначений судом без утримання встановлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Таким чином, рішення суду першої інстанції необхідно змінити в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача у користь позивача, з наведених вище мотивів, а в решті рішення суду необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 15 квітня 2019 року в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» у користь ОСОБА_1 , змінити, зменшивши його до 62944 гривень 72 копійок.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 25 жовтня 2019 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

Ніткевич А.В.