Справа № 464/1455/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Чорна С.З.
Провадження № 22-ц/811/1602/19 Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - Курій Н.М.,

суддів: Крайник Н.П., Шеремети Н.О.,

за секретаря Матяш С.І.,

з участю представника Приватного підприємства «Галицькі забавки» - Гук І.І., ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 та Приватного підприємства «Галицькі забавки» на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 18 березня 2019 року, постановлене в складі головуючої - судді Чорної С.З.,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який під час розгляду справи уточнив та просив визнати недійсним рішення загальних зборів засновників (учасників) Приватного підприємства «ГАЛИЦЬКІ ЗАБАВКИ», оформлене протоколом №1 від 26.12.2014 р., в частині формування (утворення) та затвердження статутного капіталу за рахунок внесення ОСОБА_3 об`єктів нерухомого майна, а саме: павільйону, загальною площею 5,3 кв.м вартістю 20 000,00 гривень, павільйону, загальною площею 15,7 кв.м вартістю 70 000,00 гривень, павільйону, загальною площею 13,7 кв.м вартістю 60 000,00 гривень, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати недійсними правочини щодо передачі павільйонів ОСОБА_3 до статутного капіталу ПП «ГАЛИЦЬКІ ЗАБАВКИ»; скасувати Акти приймання-передачі від 20.01.2015 р. про передачу ОСОБА_3 та приймання Приватним підприємством «ГАЛИЦЬКІ ЗАБАВКИ» павільйонів; скасувати державну реєстрацію прав ПП «ГАЛИЦЬКІ ЗАБАВКИ» на дані павільйони, реєстраційні номери об`єктів нерухомого майна яких відповідно 01, 01, 01, номери записів про право власності яких відповідно 9034879, 9049299, 9036671; визнати недійсними свідоцтва про право власності на нерухоме майно: індексний номер: 34879803, видане 13.03.2015 р. Реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції на павільйон, загальною площею 5,3 кв.м, місцезнаходження якого АДРЕСА_1 ; індексний номер: 34936558, видане 16.03.2015 р. Реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції на павільйон, загальною площею 15,7 кв.м, місцезнаходження якого АДРЕСА_1 ; індексний номер: 34886278, видане 13.03.2015 р. Реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції на павільйон, загальною площею 13,7 кв.м, місцезнаходження якого АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що під час шлюбу з відповідачкою ОСОБА_3 ними за спільні кошти та спільною працею було набуто майно, серед якого павільйони, загальною площею: 15,7 кв.м, 13,7 кв.м та 5,3 кв.м., які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 . У 2012 році зазначені павільйони за їхні спільні з ОСОБА_3 кошти та їхньою спільною працею були реконструйовані. Після реконструкції площа павільйонів 15,7 кв.м. та 13,7 кв.м. збільшилась до 20 кв.м. кожен, площа павільйона 5,3 кв.м. збільшилась до 10 кв.м. В грудні 2014 року відповідачка ОСОБА_3 без його згоди вчинила правочини щодо відчуження павільйонів шляхом внесення даного майна до статутного капіталу приватного підприємства «ГАЛИЦЬКІ ЗАБАВКИ», рішення про створення якого оформлене протоколом №1 від 26.12.2014 р. Загальних зборів засновників (учасників) Приватного підприємства «ГАЛИЦЬКІ ЗАБАВКИ». Даним рішенням загальних зборів був сформований (утворений) та затверджений статутний капітал підприємства за рахунок внесення ОСОБА_3 об`єктів нерухомого майна, а саме: павільйону, загальною площею 5,3 кв.м вартістю 20 000,00 гривень, павільйону, площею 15,7 кв.м вартістю 70 000,00 гривень, павільйону, площею 13,7 кв.м вартістю 60 000,00 гривень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Так як правочини щодо відчуження спільного майна подружжя відповідачка ОСОБА_3 здійснила без його на те згоди, за зловмисною домовленістю з відповідачкою ОСОБА_5 , вважав такі правочини недійсними, а набуття та реєстрацію права власності на спірні павільйони за ПП «ГАЛИЦЬКІ ЗАБАВКИ» незаконними.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 18 березня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним рішення загальних зборів засновників (учасників) Приватного підприємства «ГАЛИЦЬКІ ЗАБАВКИ», оформлене протоколом №1 від 26.12.2014 р., в частині формування (утворення) та затвердження статутного капіталу за рахунок внесення ОСОБА_3 об`єктів нерухомого майна, а саме: павільйону, загальною площею 5,3 кв.м вартістю 20 000,00 гривень, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; павільйону, загальною площею 15,7 кв.м вартістю 70 000,00 гривень, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; павільйону, загальною площею 13,7 кв.м вартістю 60 000,00 гривень, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано недійсними правочини щодо передачі ОСОБА_3 до статутного капіталу ПП «ГАЛИЦЬКІ ЗАБАВКИ» павільйону, загальною площею 5,3 кв.м вартістю 20 000,00 гривень, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; павільйону, загальною площею 15,7 кв.м вартістю 70 000,00 гривень, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; павільйону, загальною площею 13,7 кв.м вартістю 60 000,00 гривень, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Скасовано Акти приймання-передачі від 20.01.2015 р. про передачу ОСОБА_3 та приймання приватним підприємством «ГАЛИЦЬКІ ЗАБАВКИ» павільйонів, загальною площею 5,3 кв.м вартістю 20 000,00 гривень, площею 15,7 кв.м вартістю 70 000,00 гривень, площею 13,7 кв.м вартістю 60 000,00 гривень, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Скасовано державну реєстрацію права власності Приватного підприємства «ГАЛИЦЬКІ ЗАБАВКИ» на павільйони, загальною площею 5,3 кв.м., площею 15,7 кв.м., 13,7 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано недійсними свідоцтва про право власності на нерухоме майно видане Реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції про реєстрацію за Приватним підприємством «ГАЛИЦЬКІ ОСОБА_6 права власності на павільйони: індексний номер 34879803 від 13.03.2015 р. павільйон, площею 5,3 кв.м, індексний номер 34936558 від 16.03.2015 р., павільйон, площею 15,7 кв.м, індексний номер 34886278, від 13.03.2015 р., павільйон, площею 13,7 кв.м., які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 .

Стягнуто з Приватного підприємства «ГАЛИЦЬКІ ЗАБАВКИ» на користь ОСОБА_1 979,33 грн. судових витрат.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 979,33 грн. судових витрат.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 979,33 грн. судових витрат.

Скасовано заходи забезпечення позову накладені ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 15.03.2016 у справі №464/1455/16-ц шляхом заборони Приватному підприємству «Галицькі забавки» вчиняти будь-які дії щодо відчуження павільйонів, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 - реєстраційні номери об`єктів нерухомого майна 34076160, 34076376, 34076578, а також щодо здачі їх в оренду, реконструкції, укладати договори застави (іпотеки) цих об`єктів (в цілому чи частини), передачі їх в користування третім особам.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 18 березня 2019 року оскаржили представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 та Приватне підприємство «Галицькі забавки».

В обґрунтування апеляційної скарги представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 посилається на те, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд, задовольняючи позов, виходив з того, що позивач ОСОБА_1 перебував у шлюбі із ОСОБА_3 2001 р. по 2015 р. за цей час за спільні кошти подружжя та їх спільною працею було набуте майно, а саме: павільйони, загальною площею 15,7 кв.м, 13,7 кв.м, 5.,3 кв.м, а відтак, на внесення таких до статутного капіталу ПП «Галицькі забавки» необхідна була згода ОСОБА_1 .

Однак, скаржник вважає, що для поширення на спірні павільйони режиму спільного сумісного майна подружжя недостатнім є лише встановити, що право власності на них було набуте за час перебування у шлюбі, необхідно також довести, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна сумісна праця подружжя. Посилається при цьому на постанову Верховного Суду України від 25 листопада 2015 р. у справі №6-2333цс15 та постанову Верховного Суду України від 16 грудня 2015 р. у справі №6-2641цс15.

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 зазначає, що спірні павільйони були побудовані на земельних ділянках, які за договорами від 29.03.2010 року ОСОБА_3 одноособово орендувала у Львівської міської ради. ОСОБА_1 стороною цих договорів не був, участі в їх оформленні не брав, згоди на їх укладення не надавав. Будівництво павільйонів, виготовлення технічної документації, здійснювалося виключно за кошти та зусилля ОСОБА_3 Постановою Залізничного районного суду м. Львова від 09.06.2011 року за ОСОБА_3 було визнано право власності на спірні павільйони, якою встановлено, що саме ОСОБА_3 було побудовано спірні павільйони. У постанові жодним чином не підтверджені обставини, згідно з якими павільйони були збудовані за спільні кошти подружжя ОСОБА_7 або їх спільною працею. Зі змісту позовної заяви ОСОБА_3 , ОСОБА_1 було відомо про наявність у власності його дружини ОСОБА_3 спірних павільйонів та про судове рішення. Однак, про вступ у справу №2-а-75, яка розглядалась Залізничним районним судом м. Львова ні як співвідповідач, ні як третя особа, ОСОБА_1 клопотання не подавав, та постанову суду не оскаржував. Тому вважає, що на той момент позивач визнав, що спірне майно є особистою приватною власністю ОСОБА_3 Вважає, що позивачем у справі лише вказано, однак не подано жодного доказу тієї обставини, що спірні павільйони були збудовані за спільні кошти та спільною працею подружжя ОСОБА_7 , натомість саме ОСОБА_3 доведено, що це майно належало їй на праві особистої приватної власності. Звертає увагу на те, що навіть якби на це майно поширювався режим спільної сумісної власності, то позивач мав би право саме не на майно, а на виплату половини вартості внесеного майна та посилається на Постанову ВС №6-5цс14 від 19.02.2014. Вказує, що як ОСОБА_3 так і відповідач ПП «Галицькі забавки» діяли добросовісно, не порушили прав та інтересів інших осіб, а доказів протилежного ОСОБА_1 не представив.

Скаржник зазначає, що позивачем заявлено вимогу про витребування спірних павільйонів із незаконного володіння ПП «Галицькі забавки». Однак, вважає, що внесення майна у статутний капітал юридичної особи є правочином, тому у даному випадку мають місце зобов`язальні відносини, а відтак застосовувати до даних правовідносин речово-правові способи, яким є віндикація, не можна.

Просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 18 березня 2019 року та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги та доповненнях до апеляційної скарги від 15.10.2019 року представник ПП «Галицькі забавки» адвокат Гук І.І. посилається на те, що рішення судом першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд не взяв до уваги, що єдиним учасником ПП «Галицькі забавки» на момент винесення рішення була ОСОБА_8 , яка володіє 100% часток у статутному капіталі товариства, 75% якого сформовано за рахунок майна павільйонів, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 15,7 кв.м., 13,7 кв.м., 5,3 кв.м. Право власності ОСОБА_8 на 100% часток у статутному капіталі виникло та було зареєстровано в Державному реєстрі на підставі укладеного з третьою особою ОСОБА_5 договору купівлі-продажу часток у статутному капіталі ПП «Галицькі забавки» від 24.09.2018 р.

Вказує і на те, що суд не взяв до уваги, що ОСОБА_5 до вищевказаного відчуження корпоративних прав на законних підставах володіла 100% часток у статутному капіталі, 75% яких належали останній на підставі укладеного із ОСОБА_3 договору купівлі-продажу корпоративних прав на укладення якого було отримано згоду вищого органу управління Підприємства, що було оформлено Протоколом загальних зборів ПП «Галицькі забавки» №2 від 01.04.2015 р. та внесено відповідні зміни до установчих документів.

Судом не враховано, що у квітні 2015 р. відповідачкою ОСОБА_3 було отримано кошти за відчуження 75% частки у статутному капіталі ПП «Галицькі забавки» у розмірі 150 000 грн., що стверджується поданою заявою ОСОБА_3 про відсутність будь-яких претензій в тому числі майнових до Підприємства та до учасників підприємства, посвідченої приватним нотаріусом 03.04.2015 р., зареєстрованої в реєстрі за №2735. Вважає, що у суду не було підстав скасовувати право власності Підприємства на спірні павільйони, оскільки вказане майно належить Підприємству на правових підставах, які виникли в результаті реалізації корпоративних прав учасників та відповідних реєстраційних дій, які на сьогоднішній день є чинними.

Встановлення судом неправомірності формування позивачем ОСОБА_3 , своєї частки у статутному капіталі ПП «Галицькі забавки» за рахунок нерухомого майна без згоди позивача ОСОБА_1 , скаржник вважає таким, що не ґрунтується на вимогах законодавства, які регулюють порядок створення юридичних осіб, оскільки положення та вимоги Цивільного та Господарського кодексів не містять заборони формування статутного капіталу Приватного підприємства за рахунок майна, в тому числі і майна, яке (як припускає суд) набуте подружжям під час шлюбу.

Вважає, що позбавлення права власності Підприємства на вказане майно є грубим порушенням норм матеріального права, що призвело до неправомірного позбавлення володіння власністю суб`єкта господарювання Приватного підприємства, своєю чергою призводить до неможливості здійснення останнім господарської діяльності.

Зазначає, що судом не надано оцінки, що рішенням суду за ОСОБА_3 визнано право власності на спірні павільйони, які згодом стали предметом формування ОСОБА_3 частки у статутному капіталі ПП «Галицькі забавки».

Вважає, що до спірних правовідносин належить застосувати положення Цивільного та Господарського кодексів України, Закону України «Про господарські товариства», який діяв на момент формування статутного капіталу та внесення відповідачем ОСОБА_3 частки та згодом її відчуження, з огляду на те, що Приватне підприємство «Галицькі забавки» було засноване на приватній власності двох осіб (засновків), а статутний капітал Приватного підприємства було поділено між учасниками на частки (на момент формування статутного капіталу).

Посилається в поданих доповненнях до апеляційної скраги на Постанови Верховного Суду №404/1081/17 від 04.09.2019 р.; №6-5цс14 від 19.02.2014 р.; №6-38цс15 від 03.06.2015р. та вважає, що з урахуванням правових позицій, зазначених у цих постановах, апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Просить рішення Сихівського районного суду м. Львова від 18 березня 2019 року скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 в якому він зазначив, що відповідачкою ОСОБА_3 не надано жодних доказів, які б підтверджували, що спірні павільйони придбані за її особисті кошти, а покликання на постанову Залізничного районного суду м. Львова від 09 червня 2011 року, якою за ОСОБА_3 визнано право власності на спірні об`єкти вважає безпідставними оскільки реєстрація майна на ім`я одного із подружжя не впливає на зміст права спільної сумісної власності. Підтвердженням будівництва та реконструкції спірних павільйонів за час перебування в шлюбі, за спільні кошти є договори оренди від 05.03.2002 р., від 01.07.2003р., 5.01.2004р., 16.11.2004р., копія постанови про накладення адміністративного стягнення від 30.03.2015р., копія листа Сихівської районної адміністрації ЛМР від 08.10.2003 р., копія вимоги-припису №000093 ВАТ «Львівобленерго», копія викопіювання з генплану м. Львова від 01.04.2005 р. (том 2 арк. спр. 54-62). Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , діяли добросовісно вважає такими, що не відповідають дійсності, оскільки ОСОБА_5 знала, що спірні павільйони є спільною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та їй було відомо про відсутність згоди ОСОБА_1 на їх передачу до статутного капіталу ПП «Галицькі забавки». Посилання на правову позицію Верховного Суду України у постанові від 19.02.2014 р. у справі №6-5цс14 вважає безпідставним, оскільки така висловлена у справі, в якій майно було передано до статутного капіталу приватного підприємства за спільною згодою подружжя, а він такої згоди не надавав. Покликання про заявлення ним вимоги про витребування спірних павільйонів із незаконного володіння, вважає безпідставним, оскільки 12.05.2017 р. ним було уточнено позовні вимоги і при уточнені така вимога не заявлялась.

Також, ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу ПП «Галицькі забавки», в якому він зазначив, що посилання скаржника про те, що судом не взято до уваги що єдиним учасником ПП «Галицькі забавки» є ОСОБА_8 не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки ОСОБА_8 була залучена до справи як третя особа. Набуття ОСОБА_8 права на частку в підприємстві, а отже набуття правомочностей на управління підприємством не спростовує незаконність внесення ОСОБА_3 спірних павільйонів до статутного капіталу підприємства на момент створення такого. Вказує, що фактично визнаючи в апеляційній скарзі ту обставину, що корпоративні права і права власності є різними за своєю суттю та правовою природою, апелянт робить неправильний висновок, що право власності на спірні павільйони у юридичної особи ПП «Галицькі забавки» виникло в результаті корпоративних прав учасників підприємства. Неправильність висновку полягає в тому, що корпоративні права в ОСОБА_5 та ОСОБА_3 не існували на час початку створення підприємства та початку формування статутного капіталу. Такі корпоративні права у ОСОБА_3 виникли в обмін на неправомірно внесене нею до статутного капіталу майно. За таких обставин, після створення ПП «Галицькі забавки» ОСОБА_3 перестала бути титульним власником спірних павільйонів і наступне відчуження нею своїх корпоративних прав на користь ОСОБА_5 , а ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 в жодному разі не мало наслідком переходу права власності на спірні павільйони до нових набувачів корпоративних прав, в тому числі й до ОСОБА_8 Твердження, що судом не надано належної оцінки рішенню Залізничного районного суду м. Львова від 09.06.2011 року, вважає необґрунтованим, оскільки при прийнятті оскарженого рішення судом першої інстанції такому надана правова оцінка.

Представник ПП «Галицькі забавки» - адвокат Гук І.І. в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримала, посилаючись на доводи, які аналогічні доводам апеляційної скарги та просила рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у позові.

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні доводи апеляційних скарг заперечили, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_3 її представники ОСОБА_9 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , представники Реєстраційної служби ЛМУЮ, Управління державної реєстрації ЛМР в судове засідання не з`явились, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомленні належним чином (том. 5 арк. спр. 65-67), а тому апеляційний суд вважає, що розгляд справи необхідно проводити без їх участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги належить залишити без задоволення з таких підстав.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 07.06.2001 р. до 04.08.2015 р., який розірвано рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 04.08.2015р. (том 2 арк. спр.235).

Постановою Залізничного районного суду м. Львова від 09.06.2011 р. за ОСОБА_3 визнано право власності на спірні павільйони, площею 5,3 кв.м., 13,7 кв.м., 15,7 кв.м. на АДРЕСА_1 , яке зареєстроване нею у встановленому законом порядку, що підтверджується Витягами про державну реєстрацію прав (том. 1 арк. спр. 179-181).

Рішенням загальних зборів засновників, якими виступили відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , яке оформлене Протоколом Загальних зборів засновників (учасників) Приватного підприємства «ГАЛИЦЬКІ ЗАБАВКИ від 26.12.2014 р. було вирішено створити приватне підприємство «ГАЛИЦЬКІ ЗАБАВКИ» та затвердити статутний капітал підприємства в розмірі 200 000,00 грн. Відповідачкою ОСОБА_3 до статутного капіталу ПП «ГАЛИЦЬКІ ЗАБАВКИ» було внесено павільйон, загальною площею 5,3.кв.м. вартістю 20 000,00 грн, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; павільйон, загальною площею 15,7 кв.м. вартістю 70 000,00 грн, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; павільйон, загальною площею 13,7 кв.м. вартістю 60 000,00 грн, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (том. АДРЕСА_2 арк. спр. 31-32).

Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців Приватне підприємство «ГАЛИЦЬКІ ЗАБАВКИ», було зареєстроване 30.12.2014 р. (том 1 арк. спр. 13-14).

Згідно з Актами приймання-передачі від 20 січня 2015 року ОСОБА_3 передала, а ПП «Галицькі забавки» прийняло павільйони на АДРЕСА_1 , вартістю 70 000 грн., вартістю 60 000 грн. та вартістю 20 000 грн., (том 1 арк. спр. 15-17).

Відповідно до п. 2.4. ст. 2 Статуту ПП «Галицькі забавки» до статутного капіталу Приватного підприємства «ГАЛИЦЬКІ ЗАБАВКИ» були включені об`єкти нерухомого майна павільйони і такі були зареєстровані на праві приватної власності за приватним підприємством, що стверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно індексний номер 34879803 від 13.03.2015 р., Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно індексний номер 34886278 від 13.03.2015 р., Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно індексний номер 34936558 від 16.03.2015 р. (том. 1 арк. спр. 152, 185, 214).

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першоютретьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і частина третя статті 368 ЦК України.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України, правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що павільйони, площею: 5,3 кв.м, 13,7 кв.м, 15,7 кв.м., що за адресою: АДРЕСА_1 були споруджені подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за час перебування в шлюбі їхньою працею та за їхні спільні кошти, тому є спільною сумісною власністю.

Апеляційний суд погоджується з цим висновком суду першої інстанції, оскільки він ґрунтується на належній оцінці наданих сторонами доказів, а крім того відповідає принципу презумпції спільності майна подружжя набутого під час шлюбу, закріпленому в статті 60 СК України.

Як встановлено судом першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_3 відповідно до Рішення загальних зборів оформленого Протоколом від 26 грудня 2014 р. та Актів приймання передачі від 20 січня 2015 р. передала до статутного капіталу ПП «Галицькі забавки» вищезгадані павільйони.

В результаті внесення майна до статутного капіталу ПП «Галицькі забавки» ОСОБА_3 отримала корпоративні права у вказаному товаристві.

Як в суді першої, так і апеляційної інстанцій ОСОБА_3 зазначає, що навіть якщо припустити, що на спірні павільйони поширюється режим спільної сумісної власності, то позивач мав би право саме не на майно, а на виплату половини вартості внесеного майна та посилається на правову позицію викладену у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2014 року у справі №6-5цс14.

Крім того, представник ПП «Галицькі забавки» Гук І ОСОБА_10 в поданих доповненнях до апеляційної скарги також зсилається на правові позиції наведені у Постановах Верховного Суду №404/1081/17 від 04.09.2019 р.; №6-5цс14 від 19.02.2014 р.; №6-38цс15 від 03.06.2015р.

Апеляційний суд вважає безпідставними посилання як представника ОСОБА_3 , так і представника ПП «Галицькі забавки» Гук І.І., на вищезгадані Постанови Верховного Суду, оскільки для правильного застосування цих правових висновків у згаданих постановах значення має чи було спірне майно передано до статутного фонду підприємства подружжям за спільною згодою, чи одним із подружжя всупереч волі іншого.

Посилання в додаткових поясненнях та обґрунтуваннях апеляційних вимог на те, що якщо один з подружжя є учасником господарського товариства і вносить до його статутного капіталу майно, придбане за рахунок спільних коштів подружжя, то таке майно переходить у власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно трансформується в право вимоги, колегією суддів до уваги не беруться, з огляду на те, що зазначене стосується випадків передачі такого майна подружжям, а не одним з подружжя без згоди на такий правочин іншим з подружжя.

Звертаючись до суду ОСОБА_1 вказував, що ним не надавалась згода на передачу спільного майна подружжя до статутного капіталу ПП «Галицькі забавки», а тому зазначена обставина має істотне значення при вирішенні спору, що і було правильно враховано судом першої інстанції при ухвалені оскарженого рішення.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що на етапі внесення спірних павільйонів до статутного капіталу ПП «Галицькі забавки» було порушено право позивача на спільне майно подружжя у зв`язку із відсутністю його згоди на таке внесення, а тому підставно зазначив що всі подальші дії щодо спірного нерухомого майна були незаконними.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Рішення про передачу спірного майна оформлене протоколом, який в розумінні ст. 202 ЦК України є правочином, оскільки дії по передачі павільйонів спрямовані на набуття ПП «Галицькі забавки» права власності на спірні павільйони, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання недійсним рішення загальних зборів.

Апеляційним судом встановлено, що право власності ПП «Галицькі забавки» на спірне майно зареєстровано державним реєстратором на підставі Свідоцтв про право власності на нерухоме майно: індексний номер: 34879803, видане 13.03.2015 р. Реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції на павільйон, загальною площею 5,3 кв.м, місцезнаходження якого АДРЕСА_1 ; індексний номер: 34936558, видане 16.03.2015 р. Реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції на павільйон, загальною площею 15,7 кв.м, місцезнаходження якого АДРЕСА_1 ; індексний номер: 34886278, видане 13.03.2015 р. Реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції на павільйон, загальною площею 13,7 кв.м, місцезнаходження якого АДРЕСА_1 .

Разом з тим, перелік документів, які є підставою для проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва, на час переходу права власності до ПП «Галицькі забавки», був передбачений Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 (далі Порядок № 868).

Відповідно до абзаців 1 та 3 пункту 52 Порядку № 868, для проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва у зв`язку з передачею нерухомого майна у власність юридичної особи як внесок (внесення майна до статутного (складеного) капіталу (статутного фонду), вступні, членські та цільові внески членів кооперативу тощо) заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає акт приймання-передачі об`єкта нерухомого майна або інший документ, що підтверджує факт передачі такого майна. У разі коли така передача здійснюється щодо об`єкта нерухомого майна, яке перебуває у спільній власності, заявник, крім документа, що зазначений в абзаці першому цього пункту, подає письмову згоду всіх співвласників, засвідчену відповідно до Закону України «Про нотаріат».

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що державному реєстратору не була подана передбачена пунктом 52 Порядку № 868 нотаріально засвідчена згода позивача ОСОБА_1 на передачу об`єктів нерухомого майна до статутного капіталу ПП «Галицькі забавки».

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) сформулювала висновок про застосування норм права, згідно з яким відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України та статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності.

З урахуванням наведеного, заявлені вимоги позивача ОСОБА_1 є підставними, а висновок суду про їх задоволення правильним.

Крім того, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України, при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Суд першої інстанції зазначив про необхідність встановлення добросовісної поведінки сторін оспорюваного договору, якщо його предметом є спільне майно подружжя.

Разом з тим, колегія суддів ураховує висновок Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, у якому Верховний Суд відійшов від правових висновків, викладених у постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, у яких Верховний Суд України дійшов висновку про те, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Відступаючи від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у наведених вище справах, Велика Палата Верховного Суду вказала, що він суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток, та вважала, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову, з огляду на те, що укладення правочину відбулось без згоди другого з подружжя ОСОБА_1 , а така згода є обов`язковою.

З урахуванням висновку Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, встановлення судом першої інстанції, що при укладенні оспорюваного правочину відповідач ОСОБА_3 діяла не в інтересах сім`ї, а з метою зміни правового режиму даного майна та з метою позбавлення позивача права власності на це майно, а відповідач ОСОБА_5 , як засновник та директор ПП «ГАЛИЦЬКІ ЗАБАВКИ», яка є матір`ю відповідачки ОСОБА_3 , за обставинами справи не могла не знати про те, що спірні павільйони належать подружжю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності, не впливає на правильне вирішення справи по суті.

Також, апеляційний суд вважає безпідставним твердження представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 в апеляційній скарзі про заявлення вимоги позивачем щодо витребування спірних павільйонів, оскільки 12.05.2017 р. позивачем ОСОБА_1 подано уточнений позов і при уточненні така вимога ним не заявлялась (том 2 арк. спр. 160).

Суд апеляційної інстанції не погоджується також із твердженням ОСОБА_3 про те, що оскільки ОСОБА_1 не подавав заяви про залучення його до участі у розгляді справи №2-а-75 про визнання права власності на спірні павільйони за ОСОБА_3 , чим визнав, що такі є особистою власністю ОСОБА_3 , а ОСОБА_3 доведено, що такі павільйони є її особистою власністю з таких підстав.

З постанови Залізничного суду м. Львова від 09.06.2011 року встановлено що за ОСОБА_3 визнано право власності на спірні павільйони, а висновок суду про те, що такі є її особистою власністю у постанові відсутній.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Ні в суді першої, ні апеляційної інстанції ОСОБА_3 не надала належних та допустимих доказів того, що спірні павільйони є її особистою власністю, а наявність судового рішення про визнання права власності не є підтвердженням того, що такі є її особистою власністю, оскільки судом першої інстанції правильно визначено статус спірного майна, як спільну сумісну власність подружжя.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не впливають на законність прийнятого рішення суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених ст. ст. 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що оскаржене рішення постановлено з додержанням вимог закону, апеляційний суд доходить висновку, що підстави для його скасування відсутні.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 та Приватного підприємства «Галицькі забавки» залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 18 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 листопада 2019 року.

Головуючий Курій Н.М.

Судді: Крайник Н.П.

Шеремета Н.О.