ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2019 року

м. Черкаси

справа №705/4981/18 провадження № 22-ц/821/627/19
категорія: 304090300

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Єльцова В.О.,

суддів: Василенко Л.І., Нерушак Л.В.

учасники справи:

позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»

відповідач: ОСОБА_1

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 28 лютого 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

в с т а н о в и в :

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 05.07.2007 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 9000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 04.10.2018 року має заборгованість 57390,28 грн., яка складається з наступного: 22166,40 грн. тіло кредиту; 17973,45 грн.-відсотків за користування кредитом; 14279,46 грн. - пені; 250,00 грн. штраф (фіксована частина); 2720,97 грн. - штраф (процентна складова). На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав АТ КБ «Приватбанк».

На цих підставах просить стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 57390,28 грн. за кредитним договором № б/н від 05.07.2007 року, та судовий збір в сумі 1762,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 28.02.2019 року відмовлено повністю в позові Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Рішення суду 1 інстанції мотивовано тим, що позивачем до позовної заяви не додано докази, які б підтверджували, що на момент підписання Анкети-заяви між відповідачем та позивачем було узгоджено розмір кредиту в сумі 9000 гривень, умови користування кредитом та його погашення, порядок нарахування та сплату відсотків за користування кредитом, порядок нарахування та сплати штрафу і пені за невиконання умов Договору. Не надано доказів того, що підписант Анкети-заяви отримав пам`ятку клієнта, що містить, у тому числі, Тарифи і основні умови обслуговування та кредитування, а також те, що він ознайомився з її умовами під підпис. Окрім того, суду не надано доказів того, що відповідачу взагалі була видана Картка будь-якого виду, як і не надано суду відомостей, що підтверджують строк дії Картки, що є істотними умовами договору, доказів зарахування кредитних коштів на картку.

Крім того, позивач не підтвердив доказами те, що на момент підписання Анкети-заяви 05.07.2007 року відповідач був ознайомлений саме з тими Умовами кредитування з використанням кредитки «Універсальна», довідка про які долучена до позовної заяви, що відповідач був ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг в Приватбанку, а також те, що Розрахунки заборгованості за договором б/н від 05.07.2007 року, які долучені до позовної заяви, дійсно стосуються кредиту, яким користувався відповідач, так як ні в Анкеті-заяві, ні в Розрахунках, ні в інших документах, які долучені до позовної заяви, немає посилань на відомості, за допомогою яких можливо ідентифікувати боржника, зокрема посилань на номер карткового рахунку боржника.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 08 травня 2019 року апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишено без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 28 лютого 2019 року залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що банком не доведено як факт укладення кредитного договору саме на зазначених ним у позові умовах, так і розміру заборгованості, оскільки правильність зробленого розрахунку перевірити судом неможливо.

Короткий зміст рішення суду касаційної інстанції

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задоволено частково. Постанову апеляційного суду Черкаської області від 08 травня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду касаційної інстанції мотивовано тим, що позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 05 липня 2007 року, посилався на витяг з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pagesяк невід`ємні частини спірного договору.

Проте, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості про встановлення пені, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі Закон № 1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули зобов`язань від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.

Також колегія суддів зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 05 липня 2007 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Проте, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, колегія суддів дійшла висновку, що АТ КБ «ПриватБанк» вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Суди першої та апеляційної інстанції вказані норми права не врахували та достовірно не встановили обставини, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, а саме: яку суму коштів отримав відповідач на кредитну картку, оскільки відповідно до заяви від 05 липня 2007 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 3 500,00 грн., проте із позовної заяви вбачається, що банк надав кредит у розмірі 9 000 грн. та 22 166,40 грн., з урахуванням встановлення та зміни кредитного ліміту за ініціативи банку, оскільки у заяві-анкеті від 05 липня 2007 року передбачено, що банк має право у будь-який момент збільшити, зменшити чи скасувати кредитний ліміт.

Без встановлення цієї обставини не можливо застосувати порядок нарахування процентів за користуванням кредитними коштами, передбачені договором від 05 липня 2007 року: 3% на місяць на залишок заборгованості (36,00 % на рік), штраф у розмірі 5% від суми позову, у разі звернення банку до суду.

Також суди першої та апеляційної інстанції достовірно не встановили обставини, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, а саме: у заяві-анкеті від 05 липня 2007 року передбачено, що у разі порушення позичальником термінів платежів за будь-яким із грошових зобов`язань, передбачених цим договором, більш ніж на 120 днів, у зв`язку з чим банк змушений буде звернутися до суду, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову.

Суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, в зв`язку з чим позбавлений можливості ухвалити нове рішення або змінити судові рішення у цій справі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У квітні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» подав до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 28 лютого 2019 року по справі №705/4981/18, посилаючись на порушення судом 1 інстанції норм матеріального і процесуального права, недостатністю повно досліджених письмових доказів та дійсні обставини справи, що мають значення для справи, та ухвалення необґрунтованого, незаконного рішення, та ухвалити нове рішення, яким позовні заяви задовольнити в повному обсязі.

Вказує, що позивачем надано належні та допустимі докази в розумінні статей 77, 78 ЦПК України, а саме кредитний договір підписаний особисто відповідачем; розрахунок заборгованості станом на 04.10.2018 року, відповідно до якого відповідач в період часу з 21.08.2007 року по 29.05.2015 року здійснював сплату за користування кредитом, який не спростований відповідачем та надав довідку про зміну умов кредитування, довідку про строк дії картки та виписку по кредитному рахунку відповідно до якої відповідач активно користувався кредитним лімітом.

Крім того, зазначає, що Верховний Суд в постанові від 21.03.2018 року по справі № 441/569/17, від 07.03.2018 року по справі № 755/18246/15-ц, від 06.02.2018 року по справі № 755/2720/16-ц зазначив, що підпис позичальником Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів банку не є обов`язковим.

Стверджує, що відсутність підпису боржника на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору, позаяк суть договору приєднання і полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них.

Банком надано до суду первісні бухгалтерські документи про видачу та сплату коштів за кредитним договором. Надана виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості, є належними та допустимими доказами у справі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що позивачем надано належні та допустимі докази в розумінні статей 77, 78 ЦПК України, а саме кредитний договір підписаний особисто відповідачем; розрахунок заборгованості станом на 04.10.2018 року, відповідно до якого відповідач в період часу з 21.08.2007 року по 29.05.2015 року здійснював сплату за користування кредитом, який не спростований відповідачем та надав довідку про зміну умов кредитування, довідку про строк дії картки та виписку по кредитному рахунку відповідно до якої відповідач активно користувався кредитним лімітом.

Крім того, зазначає, що Верховний Суд в постанові від21.03.2018 року по справі № 441/569/17, від 07.03.2018 року по справі №755/18246/15-ц, від 06.02.2018 року по справі № 755/2720/16-ц зазначив, що підпис позичальником Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів банку не є обов`язковим.

Стверджує, що відсутність підпису боржника на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору, позаяк суть договору приєднання і полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 28 лютого 2019 року в позові відмовлено повністю.

Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 08 травня 2019 року апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишено без задоволення, рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 28 лютого 2019 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.10.2019 року касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задоволено частково. Постанову апеляційного суду Черкаської області від 08 травня 2019 року скасовано. Справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду в письмовому провадженні без повідомлення учасників справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом встановлено, що 05.07.2007 року відповідачем було підписано Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (далі Анкета-заява). У вказаній Анкеті-заяві зазначено, що підписант згоден з тим, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між клієнтом і банком договір про надання банківських послуг. Також, клієнт ознайомився з договором про надання банківських послуг до його укладення, згоден з його умовами. Екземпляр договору про надання банківських послуг згоден отримати шляхом роздрукування з сайту. У Анкеті-заяві зазначено, що кредитний ліміт встановлений в сумі 3500 гривень, хоча позивач посилається на те, що відповідач отримав кредит у розмірі 9000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту.

До позовної заяви позивачем додано Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», а також Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку.

При цьому, до позовної заяви не додані документи, які підтверджували, що на момент підписання Анкети-заяви 05.07.2007 року відповідач був ознайомлений саме з тими Умовами кредитування з використанням кредитки «Універсальна», довідка про які долучена до позовної заяви.

Крім того, суд звертає увагу на те, що до позовної заяви позивачем не додано Умови та правила надання банківських послуг, які діяли станом на час підписання відповідачем Анкети-заяви.

Позивачем додано витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, в якому зазначено, що позивач діє на підставі ліцензії, виданої 29.07.2009 року, а Анкета-заява відповідачем була підписана 05.07.2007 року, тобто з доданими позивачем до позовної заяви Умовами та правилами надання банківських послуг відповідач об`єктивно не міг ознайомитись, так як вони могли почати діяти лише з липня 2009 року.

В той же час, позивачем, АТ КБ «ПриватБанк», не надано суду доказів оформлення та укладання між сторонами та відповідно отримання позичальником Умов та Правил надання банківських послуг, Пам`ятки клієнта і Тарифів, щоб в сукупності із Заявою, свідчило про укладений у належній формі договір між сторонами про надання банківських послуг.

Також, суду не надано документальних підтверджень того, що Розрахунки заборгованості за договором б/н від 05.07.2007 року (далі - Розрахунки), які долучені до позовної заяви, дійсно стосуються кредиту, яким користувався відповідач, так як ні в Анкеті-заяві, ні в Розрахунках, ні в інших документах, які долучені до позовної заяви, немає посилань на відомості, за допомогою яких можливо ідентифікувати боржника, зокрема посилань на номер карткового рахунку боржника. Окрім того, суду не надано доказів того, що відповідачу взагалі була видана Картка будь-якого виду, як і не надано суду відомостей, що підтверджують строк дії Картки, що є істотними умовами договору, доказів зарахування кредитних коштів на картку. Також суду не надано підтверджень того, що кредитний ліміт при підписанні Анкети-заяви був визначений в сумі 9000 гривень.

2.Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» підлягає до часткового задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду 1 інстанції не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , з метою отримання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк», було підписано Заяву №б/н від 05.07.2007 року. Відповідно до даної заяви, ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 3 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3% на місяць на залишок заборгованості (36,00 % на рік), у разі звернення банку до суду позичальник зобов`язаний буде сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. та 5% від суми позову. Також, із заяви вбачається, що сторони домовились про право банку у будь-який момент збільшити, зменшити чи скасувати кредитний ліміт. Крім того, у заяві від 05 липня 2007 року відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Пред`являючи вимоги про погашення кредиту, банк просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 05 липня 2007 року, посилався на витяг з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pagesяк невід`ємні частини спірного договору.

Відмовляючи в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк», суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем заявлених вимог.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції в повному обсязі та вважає, що судом було неправильно застосовано норми матеріального права та неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.

Згідно зі ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Заявляючи позовні вимоги, АТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що 05 липня 2007 року між банком та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, шляхом підписання анкети про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, відповідно до якого АТ КБ «ПриватБанк» надало ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 9000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

На підтвердження умов договору АТ КБ «ПриватБанк» надало суду копію заяви ОСОБА_1 , копію його паспорту, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розрахунок заборгованості.

Надані докази АТ КБ «ПриватБанк» не підтверджують погодження сторонами умов кредитування.

Як вбачається з матеріалів справи, ні витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», ні витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не містять підпису ОСОБА_1 .

Так, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Також, укладений між сторонами кредитний договір від 05 липня 2007 року у вигляді заяви б/н від 05.07.2007, підписаної сторонами, хоч і містить встановлену базову процентну ставку за кредитом в розмірі 3% на місяць на залишок заборгованості та погоджено, що у разі порушення термінів платежів більш ніж на 120 днів, у зв`язку з чим банку буде змушений звернутися до суду, позичальник зобов`язаний буде сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. та 5% від суми позову, однак не містить строку повернення кредиту (користування ним).

03 липня 2019 року Великою Палатою Верховного Суду було ухвалено постанову в аналогічній справі за позовом ПАТ «КБ «Приватбанк» до фізичної особи про стягнення заборгованості за картковим кредитом (справа №342/180/17).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які не містять підпису позичальника, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Заява-анкета позичальника не містить положень щодо розміру процентів, неустойки. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

В цій же постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що АТ «КБ «Приватбанк» має праві вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь АТ «КБ «Приватбанк» процентів за користування кредитними коштами, неустойки (пені, штрафів) за договором кредиту, оскільки позивачем не доведено погодження відповідальності у виді неустойки за порушення термінів виконання договірних зобов`язань та не погоджено терміну повернення кредиту.

Проте, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, колегія суддів дійшла висновку, що АТ КБ «ПриватБанк» вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 у відзиві на позовну заяву, частково визнав позов, зазначаючи, що кредит у розмірі 9000 грн. визнає, проте з витягами з правил, які розташовані на сайті Приватбанку, він не був ознайомлений та не підписував окремого документу, який би зазначав, що «Тарифи банку» та «Умови та правила надання банківських послуг» йому в повному обсязі доведені працівником банком. Та просив відмовити в позові АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення коштів, які виникли через крадіжку з карткового рахунку грошей в сумі 19 345,59грн. та всіх похідних відсотків, пені штрафів, тощо.

Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Визнання ОСОБА_1 позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 9000,00 грн. не суперечить положенням чинного законодавства.

Крім того, позивач в позовній заяві, зазначаючи, що відповідачу було надано кредитний ліміт в сумі 9000,00грн., надалі в позовній заяві вказує, що останній з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості станом на 04.10.2018 року має заборгованість за тілом кредиту в розмірі 22 166,40грн.

В свою чергу, ОСОБА_1 у відзиві на позовну заяву вказує, що 31.10.2017 року з його карткового рахунку з кредитним лімітом 16000,00 грн., з яких він скористався кредитом на суму 9333,44грн., було знято суму в розмірі 702 дол. США, що становило 19 345,59 грн. згідно курсу Приватбанку станом на 31.10.2017 року. Місто вчинення трансакції зазначено як Ейлат, найпівденніше місто Ізраїлю, що розташоване на березі Червоного моря. Стверджує, що дана сума взагалі не могла бути знята, оскільки кредитний ліміт за його карткою був закріплений в розмірі 16000грн., а тому максимальна сума, яка могла б бути знята 6666,56грн. Вказує, що невідомо яким чином (оскільки жодного погодження з ним не проводилося про збільшення його зобов`язань перед Приватбанком) працівниками Приватбанку було збільшено ліміт його кредитного рахунку та проведено зняття коштів. Після чого, він зателефонував в службу підтримки Приватбанку та повідомив про факт зняття з його рахунку 702 дол. США. Згодом Приватбанком було надіслано повідомлення через Приват24, в якому було зазначено, що звернення розглянуто і допомогти йому не можуть. В зв`язку з чим він звернувся до відділення поліції з заявою про вчинення кримінального правопорушення, а саме - незаконним зняттям коштів з його рахунку та збільшенням кредитного ліміту з цією метою без його згоди. Вважає, що позовні вимоги, зазначені в позовній заяві АТ КБ «ПриватБанк», є необґрунтованими та надуманими в частині зняття коштів в сумі 702дол.США 31.10.2017 року. На підтвердження своїх показів відповідач надав копію закордонного паспорту з відміткою перетинання кордону 27.10.2017 року (стор.61), копія протоколу прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 22.08.2018 року (стор. 65), виписка транзакції (стор. 66).

У відповіді на відзив АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що звернення до банку відповідачем про транзакцію від 31.10.2017 року було здійснено через тиждень після списання коштів в сумі 702 дол. США, що свідчить про навмисне введення суду в оману, з метою уникнення відповідальності. Також, зазначає, що відповідачем не надано жодних доказів прийняття правоохоронними органами відповідного звернення та стації досудового розслідування, хоча вже минуло більше року. Також, стверджує, що в зв`язку з тим, що протягом періоду з 31.10.2017 року по 04.10.2018 року відповідачем були здійснені часткові погашення заборгованості, це свідчить про те, що відповідач знав про умови кредитування та визнав свої зобов`язання за договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ч. 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, згідно ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що відповідачем не було доведено належними і допустимими доказами крадіжки з карткового рахунку суми в розмірі 702 дол. США, так як наявність в матеріалах справи протоколу про прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 22.08.2018 року щодо зняття коштів з банківської картки відповідача в сумі 702 дол. США без прийняття кінцевого рішення по кримінальному провадженню не є достатнім доказом для відмови у стягненні суми боргу.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Частинам 1, 2, 13 ст.141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з платіжного доручення №PROM8BRXUK від 08.10.2018 року (стор. 1) АТ КБ «ПриватБанк» сплатив за подання позовної заяви судовий збір в розмірі 1762,00грн, як вбачається з платіжного доручення №PROM5BJ2QO від 05.04.2019 року (стор. 159) АТ КБ «ПриватБанк» сплатив за подання апеляційної скарги судовий збір в розмірі 2643,00грн.

В зв`язку з тим, що за результатами розгляду апеляційною інстанцією скасовано ухвалене в справі судове рішення та прийнято нову постанову про часткове задоволення позовних вимог, то понесені позивачем судові витрати у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції підлягають стягненню з відповідача в розмірі пропорційно задоволених вимог.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки, при розгляді справи судом першої інстанції було допущено порушення норм матеріального права, а саме неправильне тлумачення закону, що призвело до невірних правових висновків у тих правовідносинах, що виникли між сторонами, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового по суті позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382 ЦПК України, Черкаський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" задовольнити частково.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 28 лютого 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, скасувати.

Прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (, адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд.1Д, рахунок № НОМЕР_2 , МФО №305299) заборгованість за кредитним договором №б/н від 05.07.2007 року у розмірі 22166 (двадцять дві тисячі сто шістдесят шість) гривень 40 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь (, адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд . 1 Д, рахунок № НОМЕР_2 , МФО № НОМЕР_3 ) 1074 (одна тисяча сімдесят чотири) гривні 82 копійки судового збору за подання позовної заяви та 1612 (одна тисяча шістсот дванадцять) гривень 23 копійки судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 6 листопада 2019 року.

Головуючий

Судді