Справа № 462/802/17 Головуючий у 1 інстанції: Постигач О.Б.
Провадження № 22-ц/811/612/18 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2019 року м.Львів

Справа № 462/802/17

Провадження № 22-ц/811/603/18

Провадження № 22-ц/811/612/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Приколоти Т.І.,

суддів Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,

секретар Іванова О.О.

розглянув апеляційні скарги Геника ОСОБА_1

на рішення Залізничного районного суду м.Львова, ухвалене у м. Львові 26 квітня 2017 року (суддя Постигач О.В. )

та додаткове рішення Залізничного районного суду м.Львова, ухвалене у м. Львові 19 липня 2018 року (суддя Румілова Н.М.)

у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання недійсним генерального договору про надання кредитних послуг від 12 березня 2008 року №BL2375, додаткової угоди від 12 березня 2008 року №BL2375/K-1 та графіку погашення заборгованості,-, -

встановив:

Позивач звернувся з позовом до ПАТ «Універсал Банк» про визнання недійсним генерального договору про надання кредитних послуг від 12 березня 2008 року №BL2375, додаткової угоди від 12 березня 2008 року №BL2375/K-1 та графіку погашення заборгованості. Свої вимоги мотивує тим, що умови договору та додаткової угоди суперечать Закону України «Про захист прав споживачів» та «Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» так як містять несправедливі умови. Вказує, що при укладення договору банк його не повідомив письмово про всі істотні умови договору, зокрема орієнтовну сукупну вартість кредиту, термін, мету, переваги та недоліки запропонованої схеми кредитування, всі можливі ризики. Оскільки у відповідності до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч .1 статті 203 ЦК, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Просить позов задовольнити та визнати кредитний договір, додаткову угоду до такого та графік погашення недійсними.

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 26 квітня 2017 року відмовлено у задоволенні позову.

Додатковим рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 19 липня 2018 року відмовлено у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсним положення пункту 3.3 додаткової угоди №BL2375/K-1 від 12 березня 2008 року до генерального договору про надання кредитних послуг №BL2375/K-1 від 12 березня 2008 року.

Рішення та додаткове рішення суду оскаржив позивач. Зазначає, що оскаржувані рішення є незаконними, необґрунтованими, прийнятими з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення та додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зазначає, що при укладенні договору банк його не повідомив письмово про всі істотні умови договору, зокрема орієнтовну сукупну вартість кредиту, термін, мету, переваги та недоліки запропонованої схеми кредитування, всі можливі ризики.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваних рішень, в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено. що сторони уклали генеральний договір про надання кредитних послуг від 12 березня 2008 року №BL2375, відповідно до якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит в розмірі 260000 доларів США.

Відповідно до п. 1.2.1 договору позичальник повинен повернути вказані кошти в повному обсязі не пізніше 1 березня 2028 року і виконати всі зобов`язання, передбачені угодами в терміни, встановлені індивідуальними угодами.

У п. 1.3.1 договору сторони погодили можливість встановлювати підвищений розмір процентної ставки за користування кредитними коштами.

Пунктом 1.3.2 договору визначено, що може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом.

Як вбачається із п. 1.3.6 договору сторони теж погодили черговість погашення грошових зобов`язань.

12 березня 2008 року сторони уклали додаткову угоду №ВL2375/К-1, де погодили графік погашення кредиту, який є додатком №1 до цієї угоди.

У п. 3.1 договору сторони погодили, що плата за користування кредитом встановлюється в розмірі 11,5 % річних в межах строку кредитування, а відповідно до п. 3.2. - з 1 липня 2008 року - 23% річних за користування кредитом понад строк.

Як визначено п. 3.3, угоди позичальник сплачує банку винагороду за надання кредиту в розмірі 0,99% від суми кредиту.

У п.14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин» роз`яснино, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України (ст. ст. 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), ст. ст. 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зокрема, кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК України) недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (ст. ст. 536, 638, 1056-1 ЦК України).

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Окрім того, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. З ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, свобода договору означає право громадян вступати чи утримуватись від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється у можливості надання сторонам визначати умови договору.

Кредитний договір та додаткова угода до кредитного договору підписані на кожному аркуші, складено графік погашення кредиту, що свідчить про ознайомлення з умовами кредитного договору та виразу повної згоди під час його підписання з умовами, викладеними у ньому. Щодо посилання позивача на ненадання позивачу інформації про умови кредитування, орієнтовної сукупної вартості кредиту, не попередження про валютні ризики, суд першої інстанції зазначив, що за умовами статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний, зокрема, повідомити споживача у письмовій формі про: наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Саме ненадання відповідної інформації до укладення договору може бути предметом оскарження на підставі цієї норми закону. Уклавши кредитний договір, позичальник погодився на обсяг інформації та на його умови, у зв`язку з чим визнання умов договору є безпідставними.

Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 11 вересня 2013 р. у справі № 6-40 цс 13 дійшла до висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3 , ч. 3 ст. 509 ЦК України; умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховного Суду України в постанові від 8 червня 2016 року у справі № 6-330 цс 16, де зазначено, що за частиною третьою статі 18 Закону несправедливими є, зокрема: умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуг обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2,3): надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4).

Суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту підвищення процентної ставки з 11,5% до 13,43%.

На підставі аналізу наявних у справі доказів суд першої інстанції прийшов до вірного висновку , що при Отже, аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, при підписанні оспорюваного кредитного договору позивач погодився з його умовами, факт отримання кредитних коштів не заперечується стороною позивача, що свідчить про виконання з боку відповідача зобов`язань по кредитному договору, обставин для визнання положень кредитного договору несправедливими не встановлено. Тому підстави для задоволення позову відсутні.

Судом мотивовано не застосовано позовну давність, оскільки відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом (ч.1 ст. 261 ЦК України) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як роз`яснено у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для нього.

Виходячи з наведеного, позовна давність застосовується лише у випадку обґрунтованості позову. У разі якщо вимоги позову є необгрунтованими, то суд має відмовити в його задоволенні за необгрунтованістю.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що при укладенні кредитного договору сторонами додержано вимог, необхідних для чинності цього правочину і передбачених Цивільним кодексом України та Законом України «Про захист прав споживачів».

Відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним положення пінкту 3.3 додаткової угоди №ВL 2375/К-1 від 12 березня 2008 року дот генерального договору про надання кредитних послуг суд першої інстанції у додатковому рішенні мотивував тим, що при підписанні оспорюваного кредитного договору позивач погодився з його умовами. Підстав визнання положень кредитного договору недійсними судом не встановлено.

З висновками суду першої інстанції належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду. Підстави для скасування оскаржуваних рішень відсутні.

Керуючись: ст. 270, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Залишити рішення Залізничного районного суду м.Львова від 26 квітня 2017 року та додаткове рішення цього суду від 19 липня 2018 року без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 7 листопада 2019 року.

Головуючий______________________Т. І. Приколота

Судді: ___________ Ю.Р.Мікуш _______________Р.В. Савул