ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«05» листопада 2019 року

м. Харків

справа № 615/151/19-ц

провадження 22ц/818/4795/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.,

за участю секретаря - Колосовської А.Р.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Кобзарівська сільська рада Валківського району Харківської області,

треті особи - Валківська державна нотаріальна контора Харківської області, Сектор з питань державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Валківської районної державної адміністрації Харківської області,

особа, яка подала апеляційну скаргу - прокуратура Харківської області в інтересах держави в особі Кобзарівської сільської ради Валківського району Харківської області, представник особи, яка подала апеляційну скаргу - Горгуль Н.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Кобзарівської сільської ради Валківського району Харківської області на рішення Валківського районного суду Харківської області від 24 квітня 2019 року в складі судді Токмакової А.П.

в с т а н о в и в:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Кобзарівської сільської ради Валківського району Харківської області, треті особи: Валківська державна нотаріальна контора Харківської області, Сектор з питань державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Валківської районної державної адміністрації Харківської області про визнання права власності в порядку спадкування.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 . У встановлений законом строк він, як спадкоємець за заповітом, звернувся до нотаріальної контори, в якій відкрито спадкову справу № 43/2012. На частину спадкового майна він отримав свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Проте, на майновий пай у сумі 22 74500 грн. свідоцтво про право на спадщину не видавалося.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його мати ОСОБА_3 . У встановлений законом строк він, як спадкоємець за заповітом, звернувся до нотаріальної контори, в якій відкрито спадкову справу № 150/2015. На частину спадкового майна він отримав свідоцтва про право на спадщину за заповітом. На майновий пай померлої в сумі 9157,00 грн. свідоцтво не видавалось.

Намагаючись оформити свої права належним чином, у листопаді 2018 року він звернувся до нотаріальної контори, але йому відмовлено на підставі того, що право власності померлих на нерухоме майно підлягало державній реєстрації відповідно до законодавства, що діяло до 2013 року або у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з 01 січня 2013 року, однак померлі цього не зробили.

Зазначив, що Кобзарівською сільською радою ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на майновий пай члена КСП (майновий сертифікат) на суму 22 745,00 грн. Аналогічне свідоцтво видано ОСОБА_3 на суму 9157,00 грн.

09 листопада 2006 року протоколом зборів уповноважених співвласників майна реорганізованого колгоспу «Родина» проведено виділення майна в натурі пайовикам, співвласникам майна реорганізованого колгоспу «Родина». Згідно вимог Порядку визначення розмірів майнових паїв членів КСП та їх документального посвідчення групі співвласників, в яку входили ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , виділено майно, в склад якого входили будівлі та споруди.

Згідно акту прийому-передачі розпайованого майна від 09 листопада 2006 року до будівель та споруд відносилися слюсарня (майстерня) та зерновий склад. По домовленості зі співвласниками ОСОБА_2 виділено нежитлову будівлю № 1 зерновий склад, а ОСОБА_3 - нежитлова будівля № 5 слюсарня (майстерня).

Проти такого виділення ніхто не заперечував, але протокол зборів співвласників не зберігся.

Зазначив, що в підтвердження факту їх набуття власності були погашені свідоцтва про право власності на майновий пай, в яких вказано «погашено згідно зборів уповноважених від 09 листопада 2006 року».

Вказав, що склад спадкового майна ніким не оспорюється, але те, що померлі не здійснили державну реєстрацію не дає йому можливості оформити свої права згідно законодавства.

Просив визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 на нежитлову будівлю № 1 зерновий склад, місце розташування: АДРЕСА_1 ; визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 на нежитлову будівлю № 5 слюсарня майстерня, місце розташування: АДРЕСА_1.

Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 24 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 - задоволено повністю, визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлову будівлю № 1 - зерновий склад, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлову будівлю № 5 - слюсарну майстерню, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Не погоджуючись з рішенням суду прокуратура Харківської області в інтересах держави в особі Кобзарівської сільської ради Валківського району Харківської області подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, судовий збір стягнути з позивача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги на те, що акт від 21 листопада 2018 року, підписаний мешканцями села Кобзарівка, що нібито є співвласниками майнових паїв колишнього колгоспу «Родина», є неналежним доказом належності майна спадкодавцям, оскільки не містить інформацію щодо обставин, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення; що інших доказів, які б підтверджували право власності позивача на спірне приміщення, суду не надано; що підставою звернення до суду з даним позовом є відсутність зареєстрованого права та правовстановлюючих документів, тобто, вказаний позов заявлений не для визнання, а для набуття права власності; що позивачем не наведено доводів, які б вказували про набуття права власності та порушення відповідачем його права, а також не обґрунтовано позовні вимоги втратою документу, який засвідчує право власності; що, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції фактично дозволив позивачу використовувати спірні нежитлові приміщення без правовстановлюючих документів на земельну ділянку та за відсутності волевиявлення розпорядника земельної ділянки комунальної власності; що порушення інтересів держави полягають в тому, що визнання в судовому порядку за позивачем права власності на спірне майно порушує встановлений законодавством порядок набуття права на землю та майнові інтереси держави на отримання плати за користування землею, на якій знаходяться зазначені нежитлові будівлі.

07 жовтня 2019 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вважав рішення суду законним, а апеляційну скаргу - необгрунтованою. При цьому повідомив, що 20 серпня 2019 року, вже після судового рішення, рішенням Кобзарівської сільської ради він отримав дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для обслуговування господарських будівель та споруд за межами населених пунктів Кобзарівської сільської ради, тому вважав посилання прокурора щодо користування ним земельної ділянки за відсутності волевиявлення розпорядника земельної ділянки комунальної власності безпідставними.

28 жовтня 2019 року до суду апеляційної інстанції від Кобзарівської сільської ради надійшла заява, в якій вона просила розглядати справу за її відсутності та не заперечувала проти позову ОСОБА_1

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Кобзарівської сільської ради Валківського району Харківської області необхідно задовольнити, рішення суду - скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відсутність правовстановлюючих документів на спадкове нерухоме майно дає право ОСОБА_1 визнати за ним в судовому порядку право власності на це майно в порядку спадкування за заповітом, оскільки для нього це є єдиний спосіб захисту його спадкових прав, який не суперечить закону.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можливо, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 15 червня 2001 року Кобзарівською сільською радою ОСОБА_3 видано свідоцтво ХА-VI № 166540 про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат), згідно якого ОСОБА_3 має право на пайовий фонд майна Колективного сільськогосподарського підприємства колгоспу «Родина», реорганізованого в Приватне сільськогосподарське підприємство «Кобзарівське» с. Кобзарівка відповідно до списку осіб, які мають право на майновий пай, затвердженого зборами співвласників 17 лютого 2001 року. Загальна вартість майна пайового фонду підприємства станом на 17 лютого 2001 року складала 2616329,00 грн., частка ОСОБА_3 визначена в розмірі 9157,00 грн. або 0,350 %. Дане свідоцтво містить відмітку «погашено згідно зборів уповноважених від 09 листопада 2006 року, протокол № 4. Голова спілки Павинський А.Г . Акт прийому-передачі від 13 листопада 2006 року» (а. с.18).

12 червня 2001 року Кобзарівською сільською радою ОСОБА_2 видано свідоцтво ХА-VI № 166510 про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат), згідно якого ОСОБА_2 має право на пайовий фонд майна Колективного сільськогосподарського підприємства колгоспу «Родина», реорганізованого в Приватне сільськогосподарське підприємство «Кобзарівське» с. Кобзарівка відповідно до списку осіб, які мають право на майновий пай, затвердженого зборами співвласників 17 лютого 2001 року. Загальна вартість майна пайового фонду підприємства станом на 17 лютого 2001 року складала 2616329,00 грн., частка ОСОБА_2 визначена в розмірі 22745,00 грн. або 0,869 %. Дане свідоцтво містить відмітку «погашено згідно зборів уповноважених від 09 листопада 2006 року, протокол № 4. Голова спілки Павинський А.Г . Акт прийому-передачі від 13 листопада 2006 року» (а. с.19).

Рішенням зборів уповноважених співвласників майна реорганізованого колгоспу «Родина» від 09 листопада 2006 року, оформленого протоколом № 4, затверджено список виділеного майна згідно поданих заяв, в переліку яких є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Також, обрано уповноважену особу, яка прийме виділене майно за актом приймання-передачі, якою є ОСОБА_1 (а. с.9-11).

13 листопада 2006 року генеральний директор ПСП «Кобзарівське» Павинський А . Г . та довірена особа співвласників майна (група з 41 особи) ОСОБА_1 склали акт приймання-передачі розпайованого майна, виділеного зборами пайовиків 09 листопада 2006 року в натурі групі співвласників майна, в якому також зазначено слюсарня (майстерня) та склад зерновий (а. с.12-16).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 - ОСОБА_3 (а. с.17).

Рішенням виконавчого комітету Кобзарівської сільської ради Валківського району Харківської області № 20 від 23 серпня 2018 року «Про присвоєння адреси об`єктам нерухомого майна» розглянуто заяву ОСОБА_1 щодо присвоєння об`єктам нерухомого майна зерновий склад та слюсарна майстерня та вирішено визначити місце розташування об`єкту нерухомого майна - зерновий склад, який розташований на території сільської ради за межами населеного пункту села Кобзарівка - АДРЕСА_1; присвоєно адресу об`єкту нерухомого майна - зерновий склад: АДРЕСА_1; присвоєно адресу об`єкту нерухомого майна - слюсарна майстерня: АДРЕСА_1 (а. с.30).

12 жовтня 2018 року на замовлення ОСОБА_1 виготовлено технічні паспорти на виробничі будинки: нежитлова будівля - слюсарна майстерня за адресою: АДРЕСА_1 , комплекс будівель та споруд, будівля № 5 та нежитлова будівля - зерновий склад, за адресою: АДРЕСА_1 (а. с.31-36).

Матеріали справи також містять акт, складений 21 листопада 2018 року мешканцями села Кобзарівка та співвласниками майнових паїв колишнього колгоспу «Родина», які стверджують, що ОСОБА_1 володіє, як спадкоємець померлих ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , користується та підтримує в належному стані будівлі на території Кобзарівської сільської ради за межами населених пунктів № 1, що знаходиться в комплексі будівель та споруд № 1; № 5, що знаходиться в комплексі будівель та споруд № 1. Дані будівлі отримані як доля майна при розпаюванні колишнього колгоспу «Родина» ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а. с.20).

З наданої інформації Валківської державної нотаріальної контори Харківської області № 559/02.14 від 23 квітня 2019 року вбачається, що після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 14 березня 2012 року відкрита спадкова справа № 43/2012 на підставі заяви ОСОБА_1 про прийняття спадщини, яка зареєстрована у книзі обліку спадкових справ за № 1010, який є спадкоємцем щодо всього майна за заповітом. На частину спадкового майна (земельні ділянки та право на земельні частки (паї), грошовий вклад та прості іменні акції) 19 грудня 2012 року ОСОБА_1 видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом. На майновий пай на суму 22745,00 грн. (колишній колгосп «Родина» Валківського району) свідоцтво про право на спадщину не видавалось.

Після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 18 липня 2015 року відкрита спадкова справа № 150/2015 на підставі поданої ОСОБА_1 заяви про прийняття спадщини, яка зареєстрована у книзі обліку спадкових справ за № 404, де він є спадкоємцем щодо всього майна померлої матері за заповітом. На частину спадкового майна (житловий будинок з господарськими будівлями та земельні ділянки) ОСОБА_1 30 квітня 2016 року видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом. На майновий пай на суму 9157,00 грн. (колишній колгосп «Родина» Валківського району) свідоцтво про право на спадщину не видавалось.

У зв`язку з відсутністю у власності спадкодавців ОСОБА_2 та ОСОБА_3 майнових паїв згідно наданих свідоцтв про право власності на майновий пай, а також документів, що підтверджують право власності спадкодавців на вказане нерухоме майно (будівлю № 5 слюсарної майстерні та будівлю № 1 зернового складу), нотаріальна контора не оформила спадкові права ОСОБА_1 на майнові паї та нежитлові будівлі. Рекомендовано вирішити це питання у судовому порядку (а. с.55).

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У статті 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Частиною першою статті 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Питання виділення у натурі частки в майні колективного сільськогосподарського підприємства на час набуття позивачами у власність майнового паю було урегульовано, зокрема, Законом України «Про колективне сільськогосподарське підприємство», Указом Президента України «Про заходи щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектора економіки» від 29 січня 2001 року № 62/2009, Порядком визначення розмірів майнових паїв членів колективних сільськогосподарських підприємств та їх документального посвідчення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України «Про врегулювання питань щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектору економіки» від 28 лютого 2001 року № 177, Порядком розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики України від 14 березня 2001 року № 62.

Згідно з абзацом другим частини першої статті 7 та статті 9 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» майно у підприємстві належить на праві спільної часткової власності його членам. До пайового фонду майна членів підприємства включається вартість основних виробничих і оборотних фондів, створених за рахунок діяльності підприємства, цінні папери, акції, гроші та відповідна частка від участі в діяльності інших підприємств і організацій. Право членів підприємства на пайовий фонд залежить від їх трудового внеску. Пай є власністю члена підприємства. Право розпоряджатися своїм паєм за власним розсудом член підприємства набуває після припинення членства в підприємстві. Пай може успадковуватися відповідно до цивільного законодавства України та статуту підприємства. У разі виходу з підприємства його члени мають право на пай натурою, грішми або цінними паперами відповідно до розміру та структури пайового фонду або в іншій, за згодою сторін, формі.

В пунктах 13 та 14 Порядку визначення розмірів майнових паїв членів колективних сільськогосподарських підприємств та їх документального посвідчення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України «Про врегулювання питань щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектору економіки» від 28 лютого 2001 року № 177 визначено, що майновий пай документально підтверджується свідоцтвом про право власності на майновий пай члена підприємства за зразком згідно з додатком. У разі набуття у власність майнового паю (його частини) на підставі угоди міни, дарування чи інших цивільно-правових угод, а також спадкування видається нове свідоцтво. Свідоцтво видається сільською, селищною або міською радою згідно із списком осіб, які мають право на майновий пай підприємства.

Відповідно до пунктів 8 та 9 Порядку розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики України від 14 березня 2001 року № 62 кожен із співвласників має право скористатися своїм майновим паєм в один із таких способів: об`єднати свій майновий пай з паями інших співвласників, отримати майно у натурі у спільну часткову власність та передати його до статутного (пайового) фонду новостворюваної юридичної особи, у тому числі, до обслуговуючого кооперативу; об`єднати свій майновий пай з паями інших співвласників, отримати майно у натурі у спільну часткову власність, укласти договір про спільне володіння, користування і розпорядження майном та передати його в оренду; отримати свій майновий пай у натурі індивідуально чи разом із членами своєї сім`ї і використати його на свій розсуд; відчужити пай будь-яким способом в установленому законом порядку. Виділення із складу майнового фонду майна у натурі окремим власникам чи групам власників за їх бажанням у процесі вирішення майнових питань здійснюється підприємством-правонаступником (користувачем) на підставі рішення зборів співвласників.

Згідно пункту 12 цього Порядку збори співвласників після розгляду пропозицій комісії щодо визначення розмірів майнових паїв затверджують результати розподілу майна пайового фонду та переліки майна, яке виділяється у натурі групам співвласників, а саме: для кожної з груп співвласників, які виявили бажання отримати свої майнові паї у натурі в спільну часткову власність єдиним комплексом; для виділення майнових паїв особам, які виявили бажання отримати свої паї в індивідуальну власність; для виділення невитребуваних паїв особам, які з різних причин не прийняли жодного з рішень щодо розпорядження належними їм майновими паями.

Пунктом 15 цього Порядку передбачено, що виділення майнових паїв у натурі окремим особам, які виявили бажання отримати свої майнові паї в індивідуальну власність, проводиться підприємством - користувачем майна із переліку майна, виділеного на ці цілі.

При виділенні майна в натурі конкретному власнику підприємство-правонаступник (користувач) одночасно з підписанням акта приймання-передавання майна робить відмітку про виділення майна в натурі у Свідоцтві про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (далі - Свідоцтво), що засвідчується підписом керівника підприємства та печаткою.

Свідоцтво з відміткою про виділення майна в натурі індивідуально, акт приймання-передавання майна можуть бути підставою для оформлення права власності на зазначене майно в установленому порядку.

При виділенні майна у натурі групі співвласників, які уклали договір про спільне володіння, користування і розпорядження майном, співвласники передають підприємству-правонаступнику (користувачу) один примірник цього договору і копію рішення зборів співвласників про виділення майна в натурі.

Підприємство-правонаступник (користувач) одночасно з підписанням акта приймання-передавання майна робить відмітки про виділення майна в натурі у спільну часткову власність у Свідоцтвах цієї групи співвласників, що засвідчені підписом керівника підприємства та печаткою.

Свідоцтва з відмітками про виділення майна в натурі у спільну часткову власність, акт приймання-передавання майна та договір про спільне володіння, користування і розпорядження майном, що знаходиться у спільній частковій власності, можуть бути підставою для оформлення співвласниками права власності на зазначене майно в установленому порядку.

Пунктом 16 цього Порядку передбачено, що визначення конкретного майна для виділення окремому власнику чи групі власників майнових паїв може бути здійснено одним із нижченаведених способів за рішенням зборів співвласників: за структурою пайового фонду; конкретним майном за взаємною згодою співвласників; на конкурентних засадах шляхом проведення аукціону.

Матеріали справи свідчать про те, що свідоцтва про право власності на майнові паї ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не містять жодних відміток про виділення в натурі індивідуально чи на праві спільної часткової власності будь-якого конкретного майна, як індивідуально визначеного об`єкта, тому ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за життя не набули права власності на спірне майно.

Така правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 06 червня 2018 року у справі № 662/201/16-ц (провадження 61-9279св18), від 03 жовтня 2018 року у справі № 683/3300/16-ц (провадження № 61-2034св18), від 13 травня 2019 року у справі № 606/1437/15-ц (провадження № 61-35454св18).

Відповідно до статті 57, частини першої статті 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Проте, ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів того, що спірне нерухоме майно, на яке він просив визнати право власності в порядку спадкування за заповітом, визначено зборами співвласників для розпаювання та виділено саме ОСОБА_3 та ОСОБА_2 У свідоцтвах про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства відсутня відмітка про виділення майна в натурі індивідуально. Акт приймання-передачі розпайованого майна, виділеного зборами пайовиків 09 листопада 2006 року в натурі групі співвласників майна також не містить інформації про те, що саме це спірне майно передано ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , у зв`язку з чим не може бути належним доказом.

Таким чином, ОСОБА_1 не доведено право власності ОСОБА_2 на нежитлову будівлю № 1 , зерновий склад, місце розташування: АДРЕСА_1 та ОСОБА_3 - на нежитлову будівлю № 5 , слюсарня майстерня, місце розташування: АДРЕСА_1 , тому до складу спадщини це майно не входить, внаслідок чого воно не може бути успадковано.

Посилання ОСОБА_1 на те, що прокурор взагалі не мав право оскаржувати це рішення, оскільки воно стосується його порушених спадкових прав, а не порядку набуття права на землю та майнових інтересів держави в особі Кобзарівської сільської ради на отримання плати за користування землею, на якій знаходяться зазначені нежитлові будівлі, є безпідставними, оскільки, як вбачається з змісту апеляційної скарги її першочерговою та єдиною вимогою є відсутність доказів для визнання за ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом, яка є правомірною та підлягає задоволенню. Повноваження прокурора закріплені в Конституції України та Законі України «Про прокуратуру». Зокрема, статтею 131-1 Конституції України передбачено, що на органи прокуратури України покладено функцію представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

За приписами частин третьої та четвертої статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31 березня 2005 року, заява 61517/00, пункт 27).

Водночас, існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15 січня 2009 року, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): "Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі, право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".

При цьому, ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, Суд вирішує - наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27 травня 2003 року № 1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах, не може тлумачитися розширено.

Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України).

Положення пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

Відповідно до частини 3 статті 23 цього Закону, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Підстави представництва прокурором інтересів держави з`ясовуються насамперед судом першої інстанції, який має досить широкий розсуд (дискрецію) в оцінці підстав звернення прокурора.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте, держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом.

Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17.

Аналіз частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді у випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак, підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Разом з тим, з наведених вище положень законодавства вбачається, що прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04 квітня 2019 року, справа № 924/349/18.

Оскільки справа стосувалася визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на нерухоме майно, власниками якого не були спадкоємці, а держава в особі сільської ради, вона зачіпає інтереси держави, які не можуть залишилися незахищеними.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріально права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини справи та наявні у справі докази, не надав їм належну оцінку, не з`ясував належним чином фактичні обставини справи щодо заявлених вимог і того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що має суттєве значення для правильного вирішення спору і дійшов помилкового висновку щодо задоволення позовних вимог.

За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню, а апеляційна скарга - задоволенню.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено, судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 5278,20 грн. підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь прокуратури Харківської області.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст. 376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Кобзарівської сільської ради Валківського району Харківської області - задовольнити.

Рішення Валківського районного суду Харківської області від 24 квітня 2019 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Кобзарівської сільської ради Валківського району Харківської області, треті особи: Валківська державна нотаріальна контора Харківської області, Сектор з питань державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Валківської районної державної адміністрації Харківської області про визнання права власності в порядку спадкування - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь прокуратури Харківської області 5278, 20 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 11 листопада 2019 року.