Номер провадження: 22-ц/813/5329/19
Номер справи місцевого суду: 1525/745/2012
Головуючий у першій інстанції Дармакука Т. П.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.10.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Куликової О.В.,

представника ГУ ДГК в Одеській області - Карапиш К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Любашівського районного суду Одеської області від 11 березня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Савранської селищної ради Савранського району Одеської області, Відділу Держгеокадастру в Савранському районі Одеської області, третіх осіб - ОСОБА_2 , Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, про усунення перешкод у користуванні присадибною ділянкою та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку,

встановив:

Позивач ОСОБА_3 звернулася до суду із вказаним позовом, в обґрунтування вимог вказувала, що рішенням Савранської селищної ради від 16.05.2006 р. № 38-V їй було передано безоплатно в приватну власність земельні ділянки загальною площею 0,54 га, із них: для будівництва та обслуговування житлового будинку в розмірі 0,009 га і для ведення особистого селянського господарства в розмірі 0,45 га, розташованих по АДРЕСА_1 . Вона являється також власником житлового будинку, який розташований за цією ж адресою.

Межі її присадибної ділянки визначені в схемі виносу в натурі меж земельної ділянки, яка із одного боку межує з присадибною земельної ділянкою, яка належить ОСОБА_1 , та розташована по АДРЕСА_3 , на якій розміщено житловий будинок із господарськими будівлями.

Проте, її сусід - відповідач ОСОБА_1 постійно перешкоджає користуватися земельною ділянкою, що виражається у тому, що його огорожа із металевої сітки нависає над її територію, гілки дерев, які посадив ОСОБА_1 , проникають на її територію, літом падають та гниють яблука. Крім того, ОСОБА_1 було самостійно здійснено переміщення огорожі за червону лінію зі сторони вулиці, дане порушення було встановлено у 2005 році, що підтверджується актом обстеження від 08.09.2005 р. та рішенням Савранської селищної ради від 17.12.2009 року, яким зобов`язано ОСОБА_1 в строк до 01.03.2010 р. перенести огорожу по червоній лінії із сторони вулиці, але ці порушення не усунуті.

Крім того позивач зазначила, що ОСОБА_1 також самостійно здійснено переміщення огорожі на її земельну ділянку на 60 см, в результаті чого розміри земельної ділянки зменшилися на 0,0246 га. Із листа Савранської селищної ради від 20.07.2012 року № 76 її стало відомо, що ОСОБА_1 належить на праві власності частина її земельної ділянки на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 124007.

Виходячи із плану земельної ділянки, що внесений до державного акту на праві власності на земельну ділянку вбачається, що при виносі в натуру меж земельної ділянки не було враховано межі її земельної ділянки, що призвело до накладання земельних ділянок одну на іншу та порушення її права власності.

Посилаючись на зазначені обставини та положення ст.391 ЦК України, ст.152, 155 ЗК України, позивачка просила:

Зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у здійсненні права користування її присадибною ділянкою , яка знаходиться по АДРЕСА_1 , а саме:

- перемістити огорожу у відповідності з межами, встановленими будівельним паспортом на забудову її земельної ділянки за 1982 р., тобто на 60 см у бік своєї земельної ділянки, звільнивши належні їй 0,0246 га земельної ділянки;

- зробити ремонт огорожі з металевої сітки, яку він встановив на межі їхніх земельних ділянок так, щоб вона не нависала на її господарські будівлі та не заважала їй користуватися її власністю, зокрема проводити ремонтні роботи господарських будівель;

- зрізати гілки дерев, які ОСОБА_1 посадив вздовж їхньої спільної межі, і які проникають на її земельну ділянку;

- перенести огорожу по червоній лінії зі сторони вулиці;

- визнати недійсним держаний акт серії ЯИ № 124007 на право власності на земельну ділянку розміром 0,079 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , виданий на ім`я ОСОБА_1 20 серпня 2009 року .

Відповідач ОСОБА_1 позовні вимоги не визнав, надав до суду відзив, в якому просив відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 , вказуючи на те, що позивачем не надано документи, які підтверджують фактичний розмір її земельної ділянки та підстави збільшення розміру її присадибної ділянки з площі 0,07 га та 0,094 га. Що стосується вимог про обрізання гілок, то 07 червня 2016 року комісією Савранської селищної ради підтверджено факт обрізання гілок та проведення ремонту огорожі.

Що стосується Рішення виконавчого комітету Савранської селищної ради № 13/23 від 17.12.2009 року про зобов`язання ОСОБА_1 перенести огорожу по червоній лінії, на яке в обґрунтування вимог посилалась позивачка, то воно на даний час скасоване, а отже не підлягає виконанню. Також ОСОБА_1 вказував, що позивачем не надано доказів того, що ним самостійно здійснено переміщення огорожі на земельну ділянку позивача.

Третя особа - Головне управління Держгеокадастру в Одеській області, яке за ухвалою суду від 12.11.2018 року було залучено до участі у справі (т.4, а.с.7), надало суду письмове пояснення, в якому зазначило, що згідно інформації відділу у Савранському районі ГУ Держгеокадастру за ОСОБА_1 зареєстрований державний акт серії ЯА № 124007 на земельну ділянку , яка розташована в АДРЕСА_3 площею 0,079 га. Право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку не зареєстроване взагалі (т.4, а.с.41).

Третя особа ОСОБА_2 в судовому засіданні вказувала на безпідставність позову, посилаючись на те, що проживає по сусідству із ОСОБА_3 , державний акт відповідач ОСОБА_1 , який є її чоловіком, отримав правомірно.

Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 11 березня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Савранської селищної ради Савранського району Одеської області, відділу Держгеокадастру в Савранському районі Одеської області, третіх осіб: ОСОБА_2 , Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, про усунення перешкод в користуванні присадибною ділянкою та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування рішення Любашівського районного суду Одеської області від 11 березня 2019 року, та направити справу на новий розгляд, краще до Савранського районного суду Одеської області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка ОСОБА_3 являється власником житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04.11.2008 року. На підставі рішення Савранської селищної ради від 16.05.2006 року ОСОБА_3 передано у власність земельні ділянки загальною площею 0,54, що розташовані по АДРЕСА_1 (т. 1, а.с.3), проте державний акт на право власності на земельну ділянку позивач не отримувала.

Сторонами визнано, що позивачка ОСОБА_3 , відповідач ОСОБА_1 і третя особа ОСОБА_2 проживають по сусідству.

Відповідач ОСОБА_1 являється власником земельної ділянки розміром 0,079 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що підтверджується держаним актом серії ЯИ № 124007 (т.1, а.с.27).

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що гідно із ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків, застосування інших, передбачених законом способів.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення Савранської селищної ради № 35 від 24 лютого 1994 р. (т.1, а.с.62) відповідачу ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку площею 0,07 га для обслуговування житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , та був виданий державний акт про право власності на земельну ділянку.

Разом з тим, обґрунтовуючи позовні вимоги про скасування державного акту про право власності на земельну ділянку, позивач посилалась на те, що при виносі в натуру меж земельної ділянки не було враховано межі її земельної ділянки, що призвело до накладання земельних ділянок одну на іншу та порушення її права власності.

Посилання позивачки на те, що площа земельної ділянки відповідача збільшена за рахунок її земельної ділянки, не підтверджується жодним доказом, який мається в матеріалах справи.

У зв`язку з цим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки сторони відмовилися від проведення судової земельно-технічної експертизи, а будь-яких доказів обгрунтованості позовних вимог матеріали справи не містять, актів обстеження чи обміру земельних ділянок, позивачкою також не надано, то в задоволенні її позовних вимог, в частині визнання недійсним держаного акту серії ЯИ № 124007 на право власності на земельну ділянку, який виданий відповідачу ОСОБА_1 , слід відмовити.

Що стосується вимог позивачки про зобов`язання ОСОБА_1 перемістити огорожу у відповідності з межами, встановленими будівельним паспортом на забудову її земельної ділянки за 1982 р., тобто на 60 см у бік своєї земельної ділянки, звільнивши належні їй 0,0246 га земельної ділянки та перенести огорожу по червоній лінії зі сторони вулиці, то суд також дійшов обгрунтованого висновку про безпідставність вказаних позовних вимог.

Вирішуючи дане питання, суд виходив із того, що у відповідності до ч.ч. 3,5 ст.158 ЗК України, органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів умістах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Так, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 обґрунтовувала свої вимоги тим, що ОСОБА_1 було самостійно здійснено переміщення огорожі за червону лінію зі сторони вулиці, дане порушення було встановлено у 2005 році, що підтверджується актом обстеження від 08.09.2005 р. та рішенням Савранської селищної ради від 17.12.2009 року зобов`язано ОСОБА_1 в строк до 01.03.2010 р. перенести огорожу по червоній лінії із сторони вулиці. Однак дані порушення по цей час не усунуті.

Вирішуючи даний спір, суд обгрунтовано виходив із того, що із акту обстеження забудови земельних ділянок по АДРЕСА_3 смт. Саврань від 08 вересня 2005 року вбачається, що внаслідок проведеного обстеження забудови ОСОБА_3 та суміжних ділянок, комісією встановлено, що існує порушення червоної лінії вулиці забудовником ОСОБА_1 майже на 2 метри (т.1, а.с.50).

Однак, матеріали справи жодним чином не свідчать, що вказаними діями були порушені права суміжного землекористувача - позивачки ОСОБА_3 , оскільки вихід відповідачем ОСОБА_1 за червону лінію з боку вулиці і встановлення паркану, не стосується земельної ділянки, яка виділена у власність позивачки ОСОБА_3

Більше того, рішення виконавчого комітету Савранської селищної ради № 13/23 від 17 грудня 2009 року, яким зобов`язано ОСОБА_1 , мешканця АДРЕСА_3 , до 01 березня 2010 року перенести огорожу по червоній лінії з боку вулиці (т .2 , а.с.187), було скасовано рішенням Савранської селищної ради № 9/2 від 15 вересня 2016 року (т.2, а.с.181).

Разом із тим, із акту орієнтовного встановлення межі земельних ділянок від 03 квітня 2017 року вбачається, що членами погоджувальної комісії для розгляду справ з приводу суміжного землекористування при виконавчому комітеті Савранської селищної ради, у складі 7-ми спеціалістів, в присутності позивачки ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_1 орієнтовно встановлено, що межі земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_3 , та ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , перебувають в рамках відповідно до постійно визначених межових знаків.

Більше того, в присутності комісії, власники суміжних земельних ділянок та домоволодінь по АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 домовилися, що на день проведення комісійного орієнтовного обстеження межа відповідає державному акту від 20.08.2019 року серії ЯИ №124007, виданого на ім`я ОСОБА_1

Претензії між сторонами врегульовано, сторони обмінялися розписками. При цьому зазначений акт підписано як позивачкою ОСОБА_3 так і відповідачем ОСОБА_1 , а також членами комісії (т.3, а.с.7-8).

Виходячи з викладеного, суд дійшов правильного і обрунтованого висновку про те, що позивачкою не надано доказів того, що межові знаки перемістилися та право на користування земельною ділянкою позивачки порушено, з огляду на що, в задоволенні позову в цій частині суд правомірно відмовив.

Крім викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що не підлягають також задоволенню позовні вимоги про зобов`язання ОСОБА_1 зрізати гілки дерев, які він посадив вздовж їхньої спільної межі, і які проникають на її земельну ділянку та зробити ремонт із металевої сітки, яку встановив ОСОБА_1 на межі їхніх земельних ділянок так, щоб вона не нависала на її господарські будівлі та не заважала їй користуватися її власністю, зокрема проводити ремонтні роботи господарських будівель.

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, що у відповідності до п. г ч.1 ст.91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Відповідно до ст.103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

Більше того, відповідно до ст.105 ЗК України у випадку проникнення коренів і гілок дерев з однієї земельної ділянки на іншу власники та землекористувачі земельних ділянок мають право відрізати корені дерев і кущів, які проникають із сусідньої земельної ділянки, якщо таке проникнення є перепоною у використанні земельної ділянки за цільовим призначенням.

Проте, із акту від 14 липня 2014 року вбачається, що для розгляду звернення ОСОБА_3 проведено обстеження земельної ділянки ОСОБА_1 по АДРЕСА_3 , та комісією встановлено, що на межі ділянок на території ОСОБА_1 ростуть дерева, бічне гілля яких виходить на суміжну земельну ділянку, а також на шиферну покрівлю господарської будівлі ОСОБА_3 .

У зв`язку з цим, комісією зобов`язано інженера з благоустрою направити ОСОБА_1 припис, яким рекомендувати йому до 24 липня 2014 року в добровільному порядку зняти гілля дерев, що перетинають межові знаки (т.1, а.с.192).

В подальшому, Савранська селищна ради підтвердила виконання припису від 15 липня 2015 року про обрізання гілля дерев, які перетинають межову лінію домоволодіння позивачки ОСОБА_3 .

Таким чином, відповідачем ОСОБА_1 у добровільному порядку усунуті перешкоди позивачці ОСОБА_3 у здійсненні нею права власності та користування своїм жилим будинком та земельною ділянкою.

Тобто, стороною позивачки не підтверджено належними доказами доводи з приводу того, що на даний час дерева, які розташовані на земельній ділянці відповідача, порушують права позивачки на користування земельною ділянкою.

Стосовно металевої сітки, яка розташована на межі між земельними ділянками сторін, то матеріали справи не мають доказів того, що на даний час вказана металева сітка має нахил в сторону земельної ділянки позивачки ОСОБА_3 Дійсно вказана металева сітка потребує ремонту (т.1, а.с.247), однак із листа від 20 липня 2015 року, а також із листа від 07.06.2016 року, адресованих ОСОБА_1 , вбачається, що Савранська селищна рада підтверджує факт обрізання гілля дерев, які перетинають межову лінію суміжної земельної ділянки та проведення ремонту огорожі металевою сіткою (т.2, а.с.141).

Крім того, у відповідності до акту від 14.02.2018 р. слідує, що Савранська селищна рада рекомендувала зобов`язати позивачку ОСОБА_3 в найкоротший термін розібрати завалені споруди та усунути пошкодження огорожі. При цьому суд звернув увагу, що відповідно до ст. 108 ЗК України власники сусідніх земельних ділянок можуть користуватися межовими спорудами спільно за домовленістю між ними. Витрати на утримання споруди в належному стані сусіди несуть в рівних частинах.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Любашівського районного суду Одеської області від 11 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11.11.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра