31 жовтня 2019 року м. Селидове
Селидівський міський суд Донецької області у складі: головуючого судді Владимирської І.М., при секретарі судового засідання Сафроновій К.В., за участі позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Селидове в порядку заочного спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Збагачувальна фабрика №105» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати та моральної шкоди, -
Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 06.03.2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження.
Представник позивача Пікуєва О.М. в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримала повністю та просить їх задовольнити. В подальшому надала до суду заяву, в якій просить суд слухати справу у її відсутність, позовні вимоги позивача підтримала повністю.
Представник відповідача ТОВ «Збагачувальна фабрика №105» в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином. Згідно ст.ст. 223, 280 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у порядку заочного провадження у відсутність відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом, за згодою позивача на розгляд справи в порядку заочного провадження.
Дослідивши матеріали справи, вивчивши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд встановив наступне.
Згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 , виданої 12.07.2002 року, ОСОБА_1 наказом № 169-к від 12.07.2002 року прийнятий до ТОВ «Збагачувальна фабрика №105» на посаду майстром основного виробництва.
Згідно заяві від 14.12.2018 року ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «Збагачувальна фабрика №105» про надання відпустки за період 2017-2018 р. з 17.12.2018 р. по 28.01.2019 р.
Згідно виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, виданої Селидівською центральною міською лікарнею, ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні з 10.11.2018 р. по 19.11.2018 р. з діагнозом: Остеопороз правого ліктьового суглобу, больовий синдром.
Згідно виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 5499, виданої ДП «Клінічний санаторій «Карпати», ОСОБА_1 знаходився на лікуванні з 21.11.2018 р. по 14.12.2018 р. з діагнозом: ДОА правого ліктьового суглобу 1-11 ст. НФС 11 ст. Остеопороз правого ліктьового суглобу з больовим синдромом, в ст. ремісії.
Згідно амбулаторної картки ОСОБА_1 09.11.2018 року звертався до лікарні зі скаргою на біль в правому лікті та йому поставлений діагноз: Остеопороз правого ліктьового суглобу, больовий синдром.
Згідно амбулаторної картки ОСОБА_1 04.02.2019 р., 06.02.2019 р., 13.02.2019 р., 22.10.2019 р., звертався до сімейного лікаря зі скаргами на головний біль, безсоння та інше.
Згідно амбулаторної картки ОСОБА_1 22.02.2019 року звертався до кардіолога зі скаргою біль за груддю та йому призначено лікування.
Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає, або на яку він вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
У відповідності до ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідност.23 КЗпП, трудовий договір може бути 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 36 Кодексу законів про працю України підставою припинення трудового договору є угода сторін.
При домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.
Таким чином, основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення трудового договору та строк, з якого договір припиняється.
В пункті 8 Постанови від 06 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 КЗпП України).
Відповідно до статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Таким чином, за угодою сторін розірвання трудового договору, укладеного як на невизначений, так і на визначений строк, допускається при досягненні домовленості між працівником і роботодавцем у будь-який час і у строк, визначений сторонами. При цьому бажання однієї сторони трудового договору недостатньо для звільнення працівника за цією підставою, і анулювання такої домовленості щодо строку і підстави звільнення можливе лише за волевиявленням працівника і роботодавця.
Звільнення за угодою сторін визнається універсальним способом припинення договору, що має нейтральний характер і є альтернативою звільнення з ініціативи роботодавця чи працівника. Дійсні причини припинення трудового договору спонукають сторони досягти домовленості щодо припинення трудового договору саме за угодою сторін.
Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суд з`ясовує: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.
Таким чином, оскільки матеріали справи не містять доказів наявності волевиявлення ОСОБА_1 на звільнення з займаної посади за угодою сторін, суд приходить до висновку про незаконність наказу про звільнення позивача за ч.1 ст. 36 КЗпП України.
Вказана правова позиція повністю узгоджується з правовим висновком Верховного суду України, зробленому при розгляді справи №6-1269цс16.
Відповідно до ч. 1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Враховуючи вищенаведений висновок суду про те, що позивача було незаконно звільнено з займаної посади, суд дійшов висновку, що належним способом захисту його порушеного права є поновлення позивача на тій посаді та у тому органі, з якого він був протиправно звільнений, а саме - на посаді головного інженера ТОВ «Збагачувальна фабрика №105», з 29.01.2019 року.
В даному випадку суд керується також правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 28.10.2014 року, відповідно до якої у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.
Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням виплат по безробіттю, суд дійшов наступного висновку.
Згідно зі ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, провадиться в день звільнення.
Відповідно до статті 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Частиною 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Суд, звертає увагу, що законом не передбачено жодних підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням виплат по безробіттю, оскільки виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу.
До також висновку дійшов у постанові від 22.11.2017 р. у справі №6-1660цс16 Верховний суд України, зазначивши, що Законом не передбачено жодних підстав для зменшення розміру середнього заробітку у зв`язку із отримання допомоги по безробіттю.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).
Відповідно до п. 2 Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Пунктом 5 Порядку №100 встановлено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пункту 8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відповідно до ч. 1,3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Таким чином, суд, дослідивши матеріали справи вважає, що вимушений прогул позивача починається з 30.01.2019 року по 31.10.2019 року (час ухвалення рішення), а саме в межах заявлених вимогах.
Згідно листа N 78/0/206-18 від 08.08.2018 року Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2019 році» відповідно до якого кількість робочих днів позивача з розрахунку за 2019 рік складала би 188 днів: січень 2019 року - 1 день, лютий 2019 року 20 днів, березень 2019 року 20 днів, квітень 2019 р. 21 день, травень 2019 р. 21 день, червень 2019 р. 18 днів, липень 2019 р. - 23 дня, серпень 2019 р. 21 день, вересень 2019 р. -21 день, жовтень 2019 р. -22 день (час винесення рішення 31.10.2019 р.).
Таким чином, сума компенсації за час вимушеного прогулу складає: 640 грн. 99 коп. (середньоденна заробітна плата) Х 188 (кількість днів затримки розрахунку) = 120 506 грн. 12 коп.
Вирішуючи процесуальне питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд враховує наступне.
Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин.
У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Враховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір такого відшкодування суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин справи. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Cудом встановлено, що незаконне звільнення позивача призвело до його моральних страждань та переживань, втрати нормальних життєвих зв`язків, необхідності з боку позивача докладати додаткових зусиль для організації свого життя та поновлення своїх прав.
Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер та обсяг душевних страждань, завданих позивачу внаслідок його звільнення, тяжкість вимушених змін у житті позивача, а також вимоги розумності і справедливості, у зв`язку із чим приходить до висновку про наявність підстав для відшкодування завданої позивачу моральної шкоди у розмірі 1 000 грн. 00 коп.
На підставі вказаного, суд зазначає, що рішення суду в частині поновлення позивача на посаді головного інженера з Товариства з обмеженою відповідальністю «Збагачувальна фабрика №105» з 29.01.2019 року та середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до вимог ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір», якою закріплені ставки судового збору, за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру судовий збір становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 768,40 грн. Також за подання немайнового характеру судовий збір становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 768,40 грн.
Позивача відповідно до Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору, тому необхідно стягнути з відповідача на користь держави судовий збір за позовні вимоги майнового характеру з урахуванням пропорційності до задоволеної частини позовних вимог, а саме у сумі 423 грн. 39 коп. Крім того, підлягає стягненню з відповідача судовий збір на користь держави за позовні вимоги немайнового характеру у розмірі 768 грн. 40 коп.
Керуючись ст.ст. 21, 36 п. 1, 38,233-235, 240-1 КЗпП України, ст.ст. 10,12,15, 133, 141, 259, 264, 265, 280-282, 288, 430 ЦПК України, суд
Поновити ОСОБА_1 на посаді головного інженера Товариства з обмеженою відповідальністю «Збагачувальна фабрика №105» з 29.01.2019 року.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Збагачувальна фабрика №105» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 січня 2019 року по 31 жовтня 2019 року в сумі 120 506 (сто двадцять тисяч п`ятсот шість) грн. 12 коп. без врахування податків та обов`язкових платежів.
Допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення середньої заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Збагачувальна фабрика №105» на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН НОМЕР_2 ) в відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 1 000 (одна тисяча) грн. 00 коп.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Збагачувальна фабрика №105» на користь держави судовий збір за позовні вимоги майнового характеру у розмірі 423 (чотириста двадцять три) грн. 39 коп., та позовні вимоги немайнового характеру у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.
В решті вимог ОСОБА_1 відмовити.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду через Селидівський міський суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а після початку її функціонування, безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Владимирська І.М.