Головуючий у І інстанції Козіна С.М.
ПОСТАНОВА

Іменем України

24 жовтня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розглядуцивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Іванової І.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Зубленку Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ржищівського міського суду Київської області від 28 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулася до Ржищівського міського суду Київської області з позовом, в якому просила встановити факт проживання її, ОСОБА_2 , та ОСОБА_8 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1999 року по день смерті ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1; визнати житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_8 ;визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та право власності на Ѕ частку земельної ділянки, площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи вимоги, позивач ОСОБА_2 посилалась на те, що починаючи з вересня 1999 року вона проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_8 , з яким вони були пов`язані спільним побутом, бюджетом, вели спільне господарство та мали взаємні права та обов`язки. На час коли ОСОБА_2 та ОСОБА_8 почали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ОСОБА_8 ще перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 , з якою на той час вже не проживав. Шлюбні відносини між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 фактично припинились, їхній шлюб носив формальний характер ще з 1993 року. Проте, відразу після припинення шлюбних відносин, шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 розірвано не було, офіційно вони розірвали шлюб 08 січня 2008 року.

Протягом усього часу спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_8 мали намір офіційно зареєструвати шлюб, однак не встигли цього зробити, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 раптово помер.

Під час проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_8 було набуто майно, яке є їхньою спільною сумісною власністю.

Зокрема, згідно державних актів на право власності на земельні ділянки, серії ЯБ № 147737 та серії ЯБ № 147738 від 14 жовтня 2004 року ОСОБА_8 шляхом безоплатної приватизації отримав у власність земельні ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, та площею 0,1902 га для ведення особистого селянського господарства, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Після припинення шлюбних відносин, приблизно у 2007 році ОСОБА_2 та ОСОБА_8 на земельній ділянці площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташована за вказаною вище адресою, спільними зусиллями розпочали будівництво житлового будинку. При цьому, ОСОБА_7 у будівництві вказаного будинку участі не приймала ні особистою працею, ні коштами, ні матеріалами. Будівництво житлового будинку здійснювалось виключно за власні кошти ОСОБА_8 та ОСОБА_2 під час їх спільного проживання.

Будівництвобудинку було завершено приблизно в 2011 році, після чого ОСОБА_8 було отримано свідоцтво про право власності від 28 липня 2015 року, яке зареєстроване реєстраційною службою Ржищівського міського управління юстиції Київської області.

На підставі положень ч. 1 ст. 74 СК України майно, набуте ОСОБА_2 та ОСОБА_8 під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, томужитловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , в зв`язку із чим позивач і просила визнати за нею право власності на Ѕ його частину.

Крім того, виходячи з положень ст. 120 ЗК України, у зв`язку з набуттям ОСОБА_2 права власності на 1/2 частку житлового будинку, вона набуває і право власності на 1/2 частку земельної ділянки, площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 , що також просила визнати за нею в судовому порядку.

Рішенням Ржищівського міського суду Київської області від 28 березня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Встановлено факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_8 однією сім`єю без шлюбу з 1999 року по день смерті ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_8

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку земельної ділянки, площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 690260035, за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник адвокат Потієнко Т.М. апеляційну скаргу підтримали та просили про її задоволення з викладених у ній підстав.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Клапчук Ф.П. в апеляційному суді заперечив проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та просив рішення суду залишити без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідач ОСОБА_6 в судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 підтримав та просив колегію суддів про її задоволення та скасування рішення суду.

Інші учасники процесу, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явились, однак їхня неявка згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28 липня 2015 року житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 176,9 кв.м., належитьна праві власності ОСОБА_8 (а.с.40, том1). Право власності ОСОБА_8 на вказаний житловий будинок зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 23185452 від 27 липня 2015 року (а.с.41,том 1). Крім того, на домоволодіння виготовлений технічний паспорт (а.с.42-44, том1).

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії Я Б № 147737 від 14 жовтня 2004 року ОСОБА_8 належитьна праві власності земельна ділянка площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, кадастровий номер земельної ділянки 690260035 (а.с.45, том 1). Нормативна грошова оцінка земельної ділянки від 15 липня 2015 року складає 95 583 грн 94 коп. (а.с.47,том1).

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку, серії Я Б № 147738 від 14 жовтня 2004 року ОСОБА_8 належитьна праві власності земельна ділянка площею 0,1902 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки 690260036 (а.с.46,том1).

Також встановлено, що згідно договору дарування земельних ділянок від 25 травня 2007 року ОСОБА_9 подарувала ОСОБА_8 земельні ділянки, розташовані в АДРЕСА_2 : кадастровий номер 690260077, площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку; кадастровий номер 690260078, площею 0,0499 га для ведення особистого селянського господарства (а.с.51,том1). Право власностіОСОБА_8 на вказані земельні ділянки зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що підтверджується витягами з Державного реєстру № 40963700 від 21 липня 2015 року та № 40964948 від 21 липня 2015 року (а.с.52, 53 том 1). Вказані вище земельні ділянки внесені до Державного земельного кадастру, що підтверджується витягами № НВ-015 від 28 липня 2015 року, та № НВ-015 від 28 липня 2015 року (а.с.54-59, том1).

Відділом містобудування та архітектури Ржищівської міської ради Київської області 29 березня 2005 року затверджено технічну документацію на будівництво індивідуального житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_2 ОСОБА_8 ;житловому будинку в АДРЕСА_2 присвоєно номер - « 94 » (а.с.60-63,том1).

Згідно з витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень (а.с.64-65,том 1) встановлено, що 24 лютого 2015 року припинено обтяження - заборонуна нерухоме майно, на земельні ділянки, кадастровий номер 690260035 та кадастровий номер 690260036, які належать на праві власності ОСОБА_8 .

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 від 08 січня 2008 року шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 розірвано, актовий запис № 1 від 08 січня 2008 року (а.с.70, том 1).

Згідно довідки до акта огляду МСЕК, серії КИО-1 № 0386794 від 15 липня 2013 року ОСОБА_8 є інвалідом другої групи з серпня 2013 року, причина інвалідності - загальне захворювання (а.с.69, том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер,що підтверджується свідоцтвомпро смерть серії НОМЕР_5 від 17 вересня 2015 року (а.с.66, том1).

Відповідно до свідоцтва про вінчання від 26 травня 2008 року ОСОБА_8 та ОСОБА_2 повінчались в храмі Святої Трійці м. Ржищів (а.с.44, том 2).

Згідно листа КП КОР "Південне БТІ" № 42 від 11 січня 2018 року власниками квартири АДРЕСА_3 були ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_10 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01 жовтня 1997 року. На підставі договору купівлі продажу квартири від 07 серпня 2002 року, що посвідчений державним нотаріусом Ржищівської державної нотаріальної контори, реєстраційний № 2462, власником квартири АДРЕСА_3 став ОСОБА_11 , про що внесено запис до реєстрової книги Ржищівського надалі Південного БТІ № 15, № 3093. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 жовтня 2011 року, що видане державним нотаріусом Ржищівської міської державної нотаріальної контори, право власності на квартиру АДРЕСА_3 перейшло до ОСОБА_12 (а.с.141,том2).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 01 жовтня 1997 року квартира АДРЕСА_3 , належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_8 , ОСОБА_13 , ОСОБА_4 , ОСОБА_10 у рівних долях (а.с.142,том2).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 07 серпня 2002 року ОСОБА_8 , що діяв від свого імені та від імені ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 по дорученню, та ОСОБА_11 уклали договір про купівлю продаж квартири АДРЕСА_3 (а.с.143, том 2). 05 жовтня 2011 року право власності на вказану вище квартиру перейшло від ОСОБА_11 до його сина ОСОБА_12 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 05 жовтня 2011 року (а.с.144-145, том2).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 11 листопада 2006 року ОСОБА_8 продав ОСОБА_14 квартиру, що за адресою: АДРЕСА_4 . Вказана квартира належала продавцю на підставі договору дарування, посвідченого Ржищівською міською державною нотаріальною конторою 29 грудня 2004 року за реєстровим№ 5500, та зареєстрованого в Ржищівському БТІ 27 січня 2005 року за реєстровим№ 2963 в кн.14 (а.с.175,том2).

З оглянутих у судовому засіданні матеріалів спадкової справи № 1/2016 до майна померлого ОСОБА_8 встановлено, що із заявами про прийняття спадщини після його смерті до нотаріальних контор звернулись ОСОБА_5 , ОСОБА_15 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . Також заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 подавала ОСОБА_2 , як особа, яка на час відкриття спадщини проживала з померлим однією сім`єю більше п`яти років. ОСОБА_4 заяву про прийняття спадщини після смерті батькадо нотаріальної контори не подавав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з його доведеності та обґрунтованості, однак з такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Статтею 25 СК України передбачено, що жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі.

Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Статтею 74 СК України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

З матеріалів справи вбачається, і це встановлено судом, що померлий ОСОБА_8 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 до 08 січня 2008 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 від 08 січня 2008 року (а.с.70, том 1), тому факт його проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу міг бути встановлений судом лише після 08 січня 2008 року.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до змісту ст.ст. 12, 13, 77-81 ЦПК України суд слухає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.ст. 79-80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, у ч. 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Зі змісту рішення вбачається, що суд свої висновки в частині встановлення факту проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_8 однією сім`єю без реєстрації шлюбу обґрунтував виключно показаннями свідків та свідоцтвом про вінчання від 26 травня 2008 року.

Разом з тим, на думку колегії, вищевказані докази є недостатніми для висновку про наявність між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 усталених відносин, що притаманні подружжю, зважаючи на суперечливий характер показів допитаних судом свідків. Так, допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_16 зазначив, що ОСОБА_8 час від часу мав різних жінок, тому стверджувати, що ОСОБА_2 проживала з ним однією сім`єю не можна. Крім того, показання свідків самі по собі, за умови відсутності по справі інших доказів, на думку колегії, не є переконливим підтвердженням наявності між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 усталених відносин, притаманних подружжю, а надані представником позивача апеляційному суду фотографії лише підтверджують те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_8 були присутні на певних урочистих подіях та заходах.

Також судом першої інстанції допущено помилку і в частині задоволення вимоги ОСОБА_2 про визнання будинку спільною сумісною власністю її та ОСОБА_8 та в частині поділу будинку і земельної ділянки, що вбачається з наступного.

Як зазначено вище, положення ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, можуть бути застосовані до спірних правовідносин лише після 08 січня 2008 року, оскільки до цього моменту ОСОБА_8 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 .

Позивач ОСОБА_2 , обґрунтовуючи свої вимоги щодо поділу будинку та визнання за нею права власності на Ѕ його частину, посилалась на те, що даний будинок було набуто нею та ОСОБА_8 під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу особистою працею, коштами та матеріалами.

Разом з тим, з наявних у справі письмових доказів вбачається, що будівництво житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , було розпочате ОСОБА_8 ще у квітні 2005 року, що підтверджується технічною документацією на будівництво індивідуального житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_2 , затвердженою 29 березня 2005 року відділом містобудування та архітектури (а.с.60-63, том 1). Зокрема, згідно Акту винесення осей в натуру від 07 квітня 2005 року представник відділу містобудування та архітектури провів в натурі винесення осей будівель на земельній ділянці, розташованій в АДРЕСА_2 , яка перебуває в користуванні ОСОБА_8 (а.с.63, том 1). При цьому, ОСОБА_8 07 квітня 2005 року підписав підписку забудовника, в якій зобов`язався проводити будівництво згідно затвердженої документації (будівельного паспорту).

Згідно наявного в справі технічного паспорту від 03.10.2011 року (а.с.42-44, том 1) житловий будинок разом з надвірними будівлями та спорудами було повністю побудовано у 2007 році, тобто під час перебування ОСОБА_8 у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 , що виключає можливість застосування в даній ситуації положень ст. 74 СК України щодо визнання будинку спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_8 та його поділ.

Враховуючи те, що ОСОБА_2 не надала належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження обставин, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання будинку спільною сумісною власністю і його поділ, дані вимоги задоволені судом помилково, без урахування всіх обставин справи та без належної оцінки наявних у справі доказів в їх сукупності.

Оскільки вимоги ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на частину будинку задоволенню не підлягають, то не підлягають задоволенню і її вимоги про визнання за нею права власності на частину земельної ділянки, на якій розташований спірний будинок, оскільки виникнення у особи права власності на частину земельної ділянки безпосередньо пов`язане та залежить від виникнення у неї права власності на частину будинку, розташованого на ній (ч. 4 ст. 120 ЗК України).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки судом першої інстанції при ухваленні рішення неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про задоволення позову підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про відмову у задоволенні позову з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Ржищівського міського суду Київської області від 28 березня 2019 року - скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий :

Судді: