Постанова

Іменем України

16 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 381/3511/15-ц

провадження № 61-24885св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 березня 2016 року у складі судді Осаулової Н. А. та рішення Апеляційного суду Київської області від 01 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Приходька К. П., Березовенко Р. В., Таргоній Д. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Ощадбанк», Банк) в особі філії - Головного управління по місту Києву та Київській області звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтовано тим, що між ПАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_5 30 червня 2010 року укладений договір відновлювальної кредитної лінії № 3847.

Відповідно до умов укладеного договору Банк надав відповідачу кредит у сумі 675 000,00 грн на умовах зворотності та платності строком на 10 років та сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 22,0 % річних.

22 жовтня 2010 року сторони уклали додатковий договір № 1 до кредитного договору № 3847, яким внесено зміни до договору відновлювальної кредитної лінії, а саме: Банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти в сумі 1 500 000,00 грн, а позичальник зобов`язався прийняти та повернути кредит.

11 лютого 2011 року між ПАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_5 укладений додатковий договір № 2 до кредитного договору № 3847, яким внесено зміни до договору відновлювальної кредитної лінії, а саме: Банк зобов`язався надати ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 2 300 000,00 грн, а позичальник зобов`язався прийняти та повернути кредит.

З метою належного виконання позичальником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором між Банком та ОСОБА_2 укладений договір поруки, згідно з умовами якого поручитель зобов`язується відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов`язання за кредитним договором.

Відповідачі зі своєї сторони умови договору не виконали належним чином, у зв`язку з чим утворилась заборгованість.

На підставі викладеного, Банк просив стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Ощадбанк» за договором відновлювальної кредитної лінії від 30 червня 2010 року № 3847 заборгованість у розмірі 3 025 017,37 грн та судові витрати у сумі 3 654,00 грн.

Заочним рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 березня 2016 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Ощадбанк» в особі філії - Головного управління по м. Києву та Київській області заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії від 30 червня 2010 року № 3847 у сумі 3 025 017,37 грн. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Ощадбанк» в особі філії - Головного управління по м. Києву та Київській області суму сплаченого судового збору в розмірі 3 654,00 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що Банком належними та допустимими доказами підтверджена заборгованість за кредитом станом на 01 липня 2015 року в сумі 3 025 017,37 грн, при цьому у зв`язку з порушенням відповідачами умов договору відновлювальної кредитної лінії № 3847 у частині щомісячного погашення кредиту, процентів та неналежного виконання своїх зобов`язань за договором 03 серпня 2015 року позивач направив боржнику та поручителю повідомлення про усунення порушень основного зобов`язання за № 53/08/1043 та 53/08/1042 про наявну заборгованість за наданим кредитом, з пропозицією погасити заборгованість у зазначений термін, однак відповідачами ця пропозиція була проігнорована та не виконана.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 01 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 березня 2016 року в частині солідарного стягнення судового збору змінено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Ощадбанк» суму судового збору в розмірі 1 827,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Ощадбанк» суму судового збору в розмірі 1 827,00 грн. У решті заочне рішення суду залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо порушення зобов`язань з боку відповідачів перед позивачем, проте змінив заочне рішення суду першої інстанції в частині солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача судового збору, оскільки такий порядок не передбачений чинним законодавством.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

До Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у березні 2017 року засобами поштового зв`язку надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 березня 2016 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 01 лютого 2017 року, в якій скаржник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Касаційна скарга також містить клопотання про зупинення виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 01 лютого 2017 року.

У касаційній скарзі заявник зазначає, що рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області у справі № 381/221/13-ц з відповідачів вже стягнуто заборгованість у розмірі 2 562 036,05 грн, судами не враховано, що вимога про стягнення суми боргу, непокритого іпотечним майном, повинна заявлятися лише після фактичного звернення на предмет іпотеки, відповідач вже сплачує грошові кошти за заборгованістю за кредитним договором і відсутність заборгованості за простроченими процентами підтверджується довідкою в матеріалах справи, право Банку на отримання процентів за кредитним договором припинилось, оскільки позивач у зв`язку з допущеною заборгованістю зі сплати чергових платежів у 2013 році скористався своїм правом на пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором, відповідно, з моменту набрання рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області законної сили, право Банку на отримання процентів за кредитним договором припинилось.

Також заявник вказує, що судами не надано належної оцінки повідомленню про усунення порушення основного зобов`язання від 03 серпня 2015 року, відповідно до якого Банком висунуто вимогу про погашення заборгованості протягом 30 днів з дня її отримання, тобто в порушення підпункту 2.2.2 кредитного договору Банком не дотримано процедуру стягнення боргу і передчасно подано позов до суду; якщо на виконанні вже перебуває рішення суду про стягнення боргу, то повторне задоволення вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором призведе до стягнення заборгованості двічі. Окрім цього, судами не надано детального мотивування та не обґрунтовано належним чином оскаржувані судові рішення.

У квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ПАТ «Ощадбанк» на касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , у яких позивач просить касаційну скаргу відхилити через її необґрунтованість, а оскаржувані судові рішення, які є законними, залишити без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 березня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 березня 2016 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 01 лютого 2017 року, витребувано матеріали справи з Фастівського міськрайонного суду Київської області, зупинено виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 01 лютого 2017 року до закінчення касаційного провадження у справі та надано строк для подачі заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України).

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 червня 2019 року справу розподілено судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 07 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частинидругої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 30 червня 2010 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (далі - ВАТ «Державний ощадний банк України») в особі філії - Фастівського відділення № 2877 та ОСОБА_5 укладений договір відновлювальної кредитної лінії № 3847, відповідно до якого відповідач отримав грошові кошти на споживчі цілі в сумі 675 000,00 грн строком на 10 років із сплатою 22,0 %, річних з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 30 червня 2020 року.

На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 06 квітня 2011 року № 502 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 25 лютого 2003 року № 261» у назві і Статуті ВАТ «Державний ощадний банк України» замінено на ПАТ «Державний ощадний банк України».

Згідно з пунктом 2 розділу 5 кредитного договору за порушення взятих на себе зобов`язань з повернення основної суми кредиту та своєчасної сплати процентів за користування кредитом, комісійних винагород та інших платежів за договором, позичальник зобов`язується сплатити на користь Банку пеню в розмірі 0,07 % від суми несплаченого платежу, за кожний день прострочення.

22 жовтня 2010 року укладений додатковий договір № 1 до кредитного договору № 3847, яким внесено зміни до договору відновлювальної кредитної лінії, а саме: Банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти в сумі 1 500 000,00 грн, а позичальник зобов`язався прийняти та повернути кредит.

11 лютого 2011 року укладений додатковий договір № 2 до кредитного договору № 3847, яким внесено зміни до договору відновлювальної кредитної лінії, а саме: Банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти в сумі 2 300 000,00 грн, а позичальник зобов`язався прийняти та повернути кредит.

Згідно з підпунктом 2.2.2 кредитного договору Банк має право вимагати від боржника дострокового повернення суми кредиту в цілому, або у визначеній Банком частині, сплати процентів за його користування та інших платежів, що належать до сплати за договором, у випадку невиконання або неналежного виконання боржником будь-яких обов`язків за кредитним договором, в тому числі, але не виключно, у випадку затримання сплати частини кредиту та/або процентів за користування кредитом, належних до сплати комісійних винагород та інших платежів за договором кредитування на один місяць.

У забезпечення договору кредиту 30 червня 2010 року між позивачем та ОСОБА_2 , яка виступила поручителем, укладений договір поруки № 13469.

Згідно з умовами договору поруки (пункт 1.1) поручитель зобов`язується перед Банком відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов`язання за кредитним договором.

22 жовтня 2010 року укладено додатковий договір № 1 до договору поруки № 13469, яким до нього були внесені зміни, а саме: замінено словосполучення «кредит в розмірі 675 000,00 грн» на словосполучення «кредит в розмірі 1 500 00,00 грн».

11 лютого 2011 року укладено додатковий договір № 2 до договору поруки № 13469, яким словосполучення «повернути кредит в розмірі 1 500 000,00 грн» замінено на словосполучення «повернути кредит в розмірі 2 300 000,00 грн шляхом здійснення щомісячних платежів на умовах, зазначених у кредитному договорі».

Станом на 01 липня 2015 року за відповідачами рахується заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії від 30 червня 2010 року № 3847, яка складається з: 1 461 435,00 грн - загальної суми непростроченого кредиту (сума основного боргу); 838 320,77 грн - загальної суми прострочених чергових платежів за кредитом (за основним боргом); 23 619,53 грн - загальної суми заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом; 75 660,75 грн - загальної суми пені, а всього - 2 399 036,05 грн.

Крім цього, до складу заборгованості входять: 37 555,56 грн - сума трьох процентів річних від простроченої заборгованості за основним боргом; 22 161,14 грн - сума трьох процентів річних від прострочення сум за процентами; 518 142,40 грн - загальна сума інфляційних втрат від простроченої заборгованості за основним боргом; 48 122,22 грн - загальна сума інфляційних втрат від прострочених сум за процентами, а всього - 625 981,32 грн.

Таким чином, загальна заборгованість за кредитом станом на 01 липня 2015 року складає 3 025 017,37 грн.

У зв`язку з порушенням відповідачами умов договору відновлювальної кредитної лінії № 3847 у частині щомісячного погашення кредиту, процентів та неналежного виконання своїх зобов`язань за договором позивач 03 серпня 2015 року направив боржнику та поручителю повідомлення про усунення порушень основного зобов`язання за № 53/08/1043 та 53/08/1042 про наявну заборгованість за наданим кредитом, з пропозицією погасити заборгованість у зазначений термін, однак відповідачами ця пропозиція була проігнорована та не виконана.

Нормативно-правове обґрунтування та висновки Верховного Суду

Частиною першою статті 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Щодо нарахування процентів за користування кредитом

Позивач та відповідач ОСОБА_1 погодили у підпункті 2.2.2 договору відновлювальної кредитної лінії від 30 червня 2010 року № 3847 (а. с. 25-29), що Банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в цілому, або у визначеній Банком частині, сплати процентів за його користування та інших платежів, що належать до сплати за цим договором, у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких зобов`язань за цим договором або договором іпотеки нерухомого майна, в тому числі, але не виключно, у випадку: затримання сплати частини кредиту та/або процентів за користування кредитом, інших платежів за цим договором, в тому числі комісійної винагороди, на один календарний місяць; незгоди позичальника з пропозицією Банку про зміну процентної ставки за користування кредитом та/або не підписання ним відповідного договору згідно з умовами цього договору; використання кредиту не за цільовим призначенням; виникнення обставин, які за обґрунтованим висновком Банку призведуть до того, що позичальник не виконає свої зобов`язання за цим договором; втрати предметом іпотеки ліквідності або зменшення його вартості, виникнення обставин, що унеможливлюють звернення стягнення на предмет іпотеки; неподання позичальником на вимогу Банку документів, що стосуються його фінансового стану; в разі порушення позичальником умов договору іпотеки, в тому числі в разі несплати страхових платежів, порушення умов зберігання предмета іпотеки, що призвело до пошкодження, знищення та втрати його вартості, що обумовлена договором іпотеки. Виконання позичальником вимоги Банку щодо дострокового повернення суми кредиту, належних до сплати процентів, комісійних винагород та інших платежів відповідно до умов цього договору повинно бути проведено позичальником протягом тридцяти календарних днів з дати одержання такої вимоги від Банку.

Згідно з рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16 липня 2013 року у справі № 381/221/13-ц (а. с. 199-202) за позовом ПАТ «Ощадбанк» в особі філії - Головного управління по м. Києву та Київській області до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернуто стягнення на нерухоме майно, передане в іпотеку за договором іпотеки від 30 червня 2010 року, з метою погашення заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії від 30 червня 2010 року № 3847, розмір якої становить 2 562 036,05 грн, у тому числі: прострочена заборгованість за основним боргом - 2 299 755,77 грн, прострочена заборгованість за процентами - 186 619,53 грн, загальна сума пені - 75 660,75 грн.

12 жовтня 2012 року у зв`язку з невиконанням позичальником своїх зобов`язань йому був направлений лист - вимога № 10/31/412, яким Банк зобов`язав ОСОБА_3 погасити заборгованість за кредитним договором від 30 червня 2010 року № 3847, а саме: сплатити залишок заборгованості за кредитом, прострочену заборгованість, нараховані проценти та пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань в строк не пізніше тридцяти календарних днів з моменту одержання листа - вимоги.

12 жовтня 2012 року також був направлений лист-вимога про усунення порушення № 10/31/413 ОСОБА_2 , яким Банк попередив її про вжиття заходів щодо погашення заборгованості в примусовому порядку шляхом звернення стягнення на майно, передане в іпотеку, в разі непогашення позичальником заборгованості за кредитним договором.

Отже, Банк використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов кредитного договору від 30 червня 2010 року № 3847 шляхом надіслання відповідних листів-вимог від 12 жовтня 2012 року ОСОБА_6 та ОСОБА_2

Такими діями, реалізувавши своє право згідно з підпунктом 2.2.2 договору відновлювальної кредитної лінії від 30 червня 2010 року, кредитор (Банк) на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії цього договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом та пені за порушення умов договору, скоротивши його до 12 листопада 2012 року (12 жовтня 2012 року + 30 календарних днів).

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначений правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

У такому випадку має застосовуватися вимога про сплату процентів від суми позики, передбачена частиною першою статті 1048 ЦК України, до дня, встановленого кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту.

Отже, доводи касаційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, враховуючи період нарахування процентів у розрахунку кредитної заборгованості боржника ОСОБА_3 станом на 01 липня 2015 року (а. с. 7-13), до якого помилково включений період і після 12 листопада 2012 року (зокрема червень 2010 року-червень 2015 року).

Заявник помилково вказує на дату набрання законної сили рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16 липня 2013 року, не врахувавши, що за часом раніше були листи - вимоги від 12 жовтня 2012 року ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , що ним не оспорюється та підтверджується рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16 липня 2013 року у справі № 381/221/13-ц, що набрало законної сили. З цієї підстави не приймається посилання заявника в касаційній скарзі на неврахування судами доданих до позовної заяви повідомлень про усунення порушення основного зобов`язання від 03 серпня 2015 року, недотримання Банком у порушення підпункту 2.2.2 кредитного договору процедури стягнення боргу і передчасного звернення з позовом до суду.

Матеріали справи містять підтвердження, що сума прострочених процентів ОСОБА_3 після подання позовної заяви змінилась за рахунок здійснених позичальником платежів та станом на 17 березня і 18 жовтня 2016 року заборгованість за ними відсутня (а. с. 130, 215, 225).

Таким чином, з урахуванням здійснених позичальником платежів та припинення права Банку нараховувати проценти за користування кредитом з 13 листопада 2012 року, підстав для задоволення позову в частині стягнення заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом у сумі 23 619,53 грн у судів першої та апеляційної інстанцій не було.

При цьому належна до нарахування сума процентів за користування кредитом за листопад 2012 року (12 днів) мала становити не 41 471,01 грн, а 16 588,40 грн (2 299 755,77 * 22 % / 366 * 12).

Щодо нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат

За умовами статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми саме у випадку прострочення виконання грошового зобов`язання.

Оскільки прострочення грошового зобов`язання зі сплати процентів за користування кредитом після 12 листопада 2012 року у боржника відсутнє, пов`язані з цим нарахування кредитором трьох процентів річних та інфляційних втрат після цієї дати безпідставні та підлягають перерахунку - обмеженням кінцевої дати періоду нарахування до 12 листопада 2012 року (включно).

Правильний розрахунок трьох процентів річних від суми нарахованих та несплачених процентів за користування кредитом за період нарахування з 11 квітня 2011 року по 12 листопада 2012 року становить (на підставі відповідного розрахунку позивача, а. с. 21-24): 0,01 + 249,87 + 991,06 + 1 042,57 + 967,83 + 854,80 + 728,09 + 646,40 + 574,27 + 519,24 + 426,23 + 303,17 + 211,35 + 98,86 + 102,26 + 1 359,57 + 1 243,34 + 1 107,79 + 1 035,53 + 357,22 (16 588,40 * 3 % / 365 * 262) = 12 819,46 грн (замість 22 161,44 грн, помилково нарахованих позивачем та прийнятих судами попередніх інстанцій).

Правильний розрахунок сум інфляційних втрат від суми нарахованих та несплачених процентів за користування кредитом за період нарахування з 12 травня 2011 року по 12 листопада 2012 року становить (на підставі відповідного розрахунку позивача, а. с. 16-18): (-20,00) + (-164,73) + 166,36 + 343,80 + 300,83 + 291,12 + 257,85 + 249,53 + 171,90 + 85,72 + 0,00 + (-128,57) + (-299,97) + (-171,41) + (-207,36) + (-214,27) + (-66,35) = 594,45 грн (замість 48 122,22 грн, помилково нарахованих позивачем та прийнятих судами попередніх інстанцій), де для розрахунку відповідної суми у листопаді 2012 року беруться 12 днів, а сума нарахованих процентів не 41 471,01 грн, а 16 588,40 грн.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Оскільки суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, неправильно застосував норми матеріального права та помилково прийняв рішення про стягнення з відповідачів процентів за користування кредитом, трьох процентів річних та інфляційних втрат за ними за період після 12 листопада 2012 року, то оскаржувані рішеннявідповідно до статті 412 ЦПК України підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ПАТ «Ощадбанк» у цій частині.

Таким чином, загальним розміром заборгованості за кредитним договором відновлювальної кредитної лінії від 30 червня 2010 року № 3847 та належною до стягнення сумою з відповідачів є 2 944 528,39 грн, що складається з 1 461 435,00 грн - загальної суми непростроченого кредиту (суми основного боргу); 838 320,77 грн - загальної суми прострочених чергових платежів за кредитом (за основним боргом); 75 660,75 грн - загальної суми пені; 37 555,56 грн - суми трьох процентів річних від простроченої заборгованості за основним боргом; 12 819,46 грн - суми трьох процентів річних від прострочених сум за процентами; 518 142,40 грн - загальної суми інфляційних втрат від простроченої заборгованості за основним боргом; 594,45 грн - загальної суми інфляційних втрат від прострочених сум за процентами.

Щодо інших доводів касаційної скарги

Доводи касаційної скарги про притягнення ОСОБА_3 до подвійної відповідальності, яка заборонена статтею 61 Конституції України, через нарахування пені з моменту набрання законної сили рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16 липня 2013 року у справі № 381/221/13-ц, відхиляються Верховним Судом, оскільки сума нарахованої пені за порушення умов кредитного договору залишилась незмінною - 75 660,75 грн, як станом на 13 листопада 2012 року, так і відповідно до розрахунку позивача до позовної заяви у цій справі № 381/3511/15-ц.

При цьому сторони у пункті 7.8 кредитного договору від 30 червня 2010 року № 3847 погодили збільшення позовної давності відповідно до частини першої статті 259 ЦК України до трьох років для всіх грошових зобов`язань позичальника (в тому числі, але не виключно, щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за його користування, комісійних винагород, штрафів, пені). Аналогічне положення містить і пункт 5.4 договору поруки від 30 червня 2010 року № 13469 щодо грошових зобов`язань поручителя ОСОБА_2

Доводи касаційної скарги, що згідно з рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16 липня 2013 року у справі № 381/221/13-ц з відповідачів вже стягнуто заборгованість у розмірі 2 562 036,05 грн та вимога про стягнення суми боргу, непокритого іпотечним майном, повинна заявлятися лише після фактичного звернення стягнення на предмет іпотеки і задоволення подібних позовних вимог можливе лише у разі, коли суду надані беззаперечні докази того, що попередні заходи не призвели до належного виконання зобов`язання, не приймаються Верховним Судом з огляду на таке.

Наявність невиконаного судового рішення про звернення стягнення на предмет застави не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором.

Аналогічний висновок викладений і у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) від 04 липня 2018 року, в якій зазначено, що здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. У разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Відсутність подвійного стягнення підтверджується тим, що на час розгляду цієї справи рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16 липня 2013 року у справі № 381/221/13-ц повністю не виконано (матеріали справи не містять відповідного підтвердження), предмет іпотеки не реалізовано, і, відповідно, погашення вимог кредитора за рахунок іпотеки не відбулося. Отже, зобов`язання відповідачів за кредитним договором не припинилися, право вимоги Банку про повернення кредиту та інших належних до нарахування платежів залишалося дійсним і підлягало судовому захисту.

У свою чергу відповідно до статті 60 ЦПК України2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідачі під час розгляду справи не надали своїх контррозрахунків на спростування наданих Банком розрахунків, клопотання про проведення судової бухгалтерської експертизи не заявляли. Позиція щодо невизнання позовних вимог у частині заборгованості не є спростуванням розрахунку, який наданий позивачем.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що суди не вказали у своїх рішеннях мотивів прийняття або відхилення кожного твердження відповідача ОСОБА_1 та його представника, є безпідставними, оскільки, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи, неправильного тлумачення заявником норм матеріального і процесуального праваабо переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Розподіл судових витрат

Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на висновок щодо суті касаційної скарги (розмір задоволених позовних вимог складає 97,34 %), рішення апеляційного суду в частині розподілу судових витрат необхідно змінити: з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Ощадбанк» підлягає солідарному стягненню сума сплаченого позивачем судового збору в розмірі 3 556,80 грн.

Крім того, на користь ОСОБА_3 з ПАТ «Ощадбанк» підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 106,92 грн та судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 116,64 грн, а всього - 223,56 грн.

Крім того, оскільки виконання Апеляційного суду Київської області від 01 лютого 2017 року було зупинено ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 березня 2017 року, у зв`язку із частковим залишенням судового рішення без змін, необхідно поновити його виконання у нескасованій частині.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 березня 2016 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 01 лютого 2017 рокув частині солідарного стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 березня 2016 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 01 лютого 2017 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» заборгованості зі сплати трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом, змінити: зменшити розмір стягуваних трьох процентів річних, нарахованих на заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом, до 12 819,46 грн, та зменшити розмір стягуваних інфляційних втрат, нарахованих на заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом, до 594,45 грн.

В іншій частині заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 березня 2016 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 01 лютого 2017 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» суму судового збору в розмірі 1 778,40 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» суму судового збору в розмірі 1 778,40 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_3 з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 106,92 грн та судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 116,64 грн, а всього - 223,56 грн.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 01 лютого 2017 року у нескасованій за результатами касаційного перегляду частині.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:І. Ю. Гулейков
С. О. Погрібний
Г. І. Усик
В. В. Яремко