ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2727/19 Справа № 211/1911/17 Суддя у 1-й інстанції - Ніколенко Д. М. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Чубіна А.В.

сторони:

позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом: ОСОБА_1

відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах та від імені ОСОБА_2 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 жовтня 2018 року, яке постановлене суддею Ніколенко Д.М. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 26 жовтня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, в обґрунтування якого зазначив, що 15 лютого 2016 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого він передав останній грошові кошти в сумі 274 547,70 грн., що по курсу НБУ станом на 15.02.2016 р. становить 10 500 доларів США, які відповідач зобов`язувалась повернути не пізніше 15.02.2017 р. в доларах США по курсу на дату повернення без урахування відсотків. Станом на 15.02.2017 р. відповідач не повернула суму позики, в зв`язку з чим він звернувся до приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дацко Я.О., яким було посвідчено укладений між ним з відповідачем договір позики з метою складання та направлення до ОСОБА_2 листа-повідомлення про необхідність добровільної сплати суми заборгованості за договором. Відповідачем було проігноровано зазначений лист, борг не повернуто, тому він просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь грошові кошти в сумі 279183,45 грн., та в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу та понесені витрати по сплаті судового збору у сумі 4000,00 грн.

В грудні 2017 року відповідач ОСОБА_2 звернулася з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання правочину недійним, в обґрунтування якого зазначила, що вважає договір позики недійсним як укладений під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах. Вона мала на своєму утриманні батька ОСОБА_4 , 1937 року народження, який був особою похилого віку та мав онкологічну хворобу, потребуючи за станом здоров`я догляду, який вона здійснювала. У зв`язку з хворобою батька ОСОБА_2 - ОСОБА_4 потрібні були кошти на його лікування та проведення хіміотерапії. Батько ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. Під впливом цих тяжких обставин, а саме необхідності оплати лікування батька, а потім на його поховання, вона взяла в борг кошти в 2015 році у різних фізичних осіб. В зв`язку з необхідністю повернення цих коштів, вона вимушена була укласти 15 лютого 2016 року договір позики з відповідачем. Крім того, насправді вона отримала від відповідача у борг 150 000,00 грн., підписавши договір позики, вона взяла у борг значно меншу суму в зв`язку з тим, що їй вкрай були потрібні гроші, які були використані нею на лікування батька, які були нею запозичені в інших людей. При укладенні вказаного договору не були дотримані вимоги ч.ч. 3, 5 ст. 203 ЦПК України щодо волевиявлення учасника правочину, який має бути вільним і відповідати внутрішній волі, спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Тому, оскільки правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризується тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це робити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі, просила суд визнати недійсним договір позики від 15 лютого 2016 року, укладеного між нею та ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 05 травня 2017 року в якості забезпечення позову накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , що належить відповідачу ОСОБА_2 , заборонивши їй вчиняти будь-які дії, пов`язані з відчуженням зазначеного майна, до вирішення спору в суді.

Ухвалою суду від 12 липня 2017 року забезпечено позов шляхом накладення заборони відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому Довгинцівської районної у м. Кривий Ріг ради здійснювати реєстрацію місця проживання будь-яких осіб у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 АДРЕСА_3 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 .

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 жовтня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 15.02.2016 року в розмірі 279 183 гривні 45 коп., витрати на правничу допомогу в розмірі 4 000 грн. 00 коп. та судовий збір в розмірі 3431 гривня 83 коп.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 - відмовлено.

Продовжено дію заходів забезпечення позову згідно ухвал суду від 05.05.2017 року та 12.07.2017 року протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили.

Не погодившись з рішенням суду представником відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу, в якій вона просить рішення суду за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним скасувати в повному обсязі. У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовити, зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи, порушення норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права.

Зазначає про те, що суд першої інстанції неправильно зазначив у рішенні суду пояснення свідків, які були допитані в судовому засіданні.

Вказує на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що спірний договір позики підлягає визнанню недійсним відповідно до ст. 233 ЦК України, оскільки цей договір укладено на вкрай невигідних умовах і під впливом тяжких обставин, а саме: онкологічної хвороби батька ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , що був людиною похилого віку, необхідність його стороннього догляду, поховання батька.

Крім того, вважає, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу, оскільки матеріали справи не містять акту приймання - передачі наданих послуг, детальний опис робіт із зазначенням витраченого часу та дати складання процесуальних документів, також не містять розрахунок витрат на правничу допомогу.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач за первісним позовом зазначає про те, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, та такими, що не відповідають обставинам справи, вважає рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Учасники справи, належним чином, завчасно, повідомлені про розгляд справи, в судове засідання не з`явились, що у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відзиву позивача за первісним позовом на апеляційну скаргу представника відповідача за первісним позовом, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 15 лютого 2016 року між ОСОБА_1 , як позикодавцем, та ОСОБА_2 , як позичальником, укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Дацко Я.О., відповідно до якого позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти в сумі 274 547,70 грн., що по курсу НБУ станом на 15.02.2016 року дорівнює 10500 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві зазначену суму грошових коштів в доларах США по курсу на день та час повернення боргу та на умовах і в строк, які зазначені в цьому договорі, без нарахувань відсотків відповідно до п. 1 договору (том № 1 а.с. 9-10).

Пунктом 2 вказаного договору сторони погодили, що позика надається позикодавцем строком на 1 рік, тобто на 12 місяців. Згідно п. 4 договору вищезазначену суму грошей позичальник зобов`язується повернути не пізніше 15.02.2017 року (а.с. 9-10).

Фактом виконання умов цього договору буде вважатися розписка, яку після повернення грошових коштів у повному обсязі, що зазначені в п. 1 цього договору, надасть позикодавець позичальникові, відповідно до п. 7 договору (а.с. 9-10).

Відповідно до п. 6 договору, повернення боргу має здійснюватися за місцем проживання позикодавця (а.с. 9-10).

Однак відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 на сьогоднішній день не повернула позивачу за первісним позовом ОСОБА_1 суму позики.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами укладено договір позики, за якими відповідач отримала у борг грошові кошті, зобов`язання за укладеними договорами відповідач не виконала, а тому порушене право позивача підлягає захисту.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем за зустрічним позовом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, не надано доказів, що правочин вчинено під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, адже після його укладення всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або відповідної кількості речей того ж роду й такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Головною ознакою договору позики грошових коштів є обов`язок позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Так, підтвердженням факту укладення договору позики може бути, як договір позики, так і розписка. Разом із тим такі документи мають містити дані про те, що грошові кошти підлягають поверненню.

Отже, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Вказана правова позиція викладена в Постановах Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-1103цс16, від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16, а також в Постанові Верховного Суду від 12 квітня 2018 року №61-12412св18.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Стаття 526 ЦК України визначає, що зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов позики та Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного судочинства, а при відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Згідно статті 533 ЦПК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до п. 1 договору позики від 15 лютого 2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 сторони погодили, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві суму грошових коштів в доларах США по курсу на день та час повернення боргу, та на умовах і в строк, які зазначені в цьому договорі, без нарахувань відсотків.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 взяла грошові кошти за договором позики від 15 лютого 2016 року в сумі 10 500 доларів США, однак не виконала належним чином свої зобов`язання, грошові кошти за договором позики не повернула, в зв`язку з чим, станом на 27 квітня 2017 року, заборгованість відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 перед позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 становить 10 500 доларів США, яка відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 27 квітня 2017 року (1 дол. США = 26,5889 грн.) еквівалентно 279 183,45 гривень, які суд першої інстанції стягнув на користь позивача за первісним позовом, в межах зазначених позовних вимог, оскільки позов про стягнення боргу за даним позовом заявлено у гривневому еквіваленті. Згідно п. 14 Постанови № 14 Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року у разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Станом на 24 жовтня 2018 року, тобто на день ухвалення рішення суду першої інстанції курс долара США становив 28,1494 грн. за 1 долар США, 10 500 доларів США *28,1494 грн. = 295 568, 70 грн.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про стягнення з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом неповернутої суми боргу за договорами позики в сумі 279 183,45 гривень, в межах заявлених позовних вимог.

Доводи апеляційної представника відповідача про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що спірний договір позики підлягає визнанню недійсним відповідно до ст. 233 ЦК України, оскільки цей договір укладено на вкрай невигідних умовах і під впливом тяжких обставин, а саме: онкологічної хвороби батька ОСОБА_2 , що був людиною похилого віку, необхідність його стороннього догляду, поховання батька не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України має бути доведено, що: особа вчиняє цей правочин під впливом тяжкої для неї обставини та умови правочину вкрай невигідні для цієї особи.

До тяжких обставин відповідно до частини першої статті 233 ЦК України може бути віднесено тяжку хворобу особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загрозу втратити житло чи загрозу банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. При цьому слід мати на увазі, що тяжка обставина має бути саме для тієї особи, яка вчинила правочин.

Разом з тим правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Зазначений правовий висновок викладено Верховним Судом України у Постанові від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16 та постанові Верховного Суду від 29 березня 2018 року у справі № 206/4209/17-ц.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження наявності тяжких обставин при укладенні оспорюваного договору ОСОБА_2 вказувала, що вона втратила батька, тому під впливом тяжких обставин уклала спірний договір. При цьому зазначила, що за період хвороби батька позичила багато коштів у інших осіб, яким змушена була їх віддавати, тому і звернулась до ОСОБА_1 за позикою з метою повернення грошових коштів, які вона позичала у інших осіб для лікування та поховання свого батька.

Відповідно до повідомлення Комунального закладу «Криворізька міська лікарня № 5» Дніпропетровської обласної ради від 27.02.2018 р. № 212, батько відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_4 за медичною допомогою не звертався, медична документація відсутня (а.с. 100, 108).

Відповідно до повідомленням Комунального закладу «Криворізький онкологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради від 06.03.2018 р. № 234, звернень ОСОБА_4 до медичного закладу не встановлено, на обліку він не знаходився (а.с. 101).

Згідно виписки з медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_4 від 25 лютого 2014 року та 27 квітня 2015 року вбачається, що останній мав хворобу аденокарциному підшлункової залози (а.с. 173-174)

Допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підтвердили той факт, що у відповідача ОСОБА_2 хворів батько та вона позичала гроші.

Згідно договору позики сторони попередньо ознайомлені з наслідками недодержання, при вчиненні правочину, вимог закону, усвідомлювали природу цього правочину та значення своїх дій, перебували при здоровому розумі, ясній пам`яті, діяли вільно, за відсутності будь-якого примусу, тощо (а.с.9).

Крім того, відповідно до письмової заяви ОСОБА_2 від 15.02.2016 року до приватного нотаріусу Криворізького міського нотаріального округу Дацко Я.О., вона просила нотаріуса посвідчити договір займу грошей у розмірі 10500 доларів США між нею та її знайомим ОСОБА_1 Вказана сума грошей необхідна їй для лікування за межами країни. Стверджувала, що це її дійсні наміри і добра воля. (а.с.158).

За таких обставин, колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем за первісним позовом не надано доказів, які б підтверджували факт укладення нею договору позики під впливом тяжких обставин, що спонукали відповідача укласти договір на вкрай невигідних для неї умовах.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов до висновку про відсутність передбачених ст. ст. 231, 233 ЦК України підстав для визнання недійсним договору позики.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправильно зазначив у рішенні суду пояснення свідків, які були допитані в судовому засіданні, не заслуговують на увагу, оскільки суд навів у рішенні узагальнені покази кожного свідка і дав їм оцінку, та колегія суддів погоджується із такою оцінкою суду першої інстанції і вважає її правильною, оскільки вони узгоджуються з матеріалами справи та не підтверджують факту наявності у відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 тяжкого матеріального стану, внаслідок чого договір укладено на вкрай невигідних умовах.

Колегія суддів погоджується з висновком суду в частині не доведеності відповідачем за первісним позовом ОСОБА_2 факту отримання від позивача за первісним позовом ОСОБА_1 грошей в меншій сумі, ніж та, що зазначена в договорі позики, оскільки як вбачається з матеріалів справи, згідно письмової заяви ОСОБА_2 , поданої 15.02.2016 року приватному нотаріусу Криворізького міського нотаріального округу Дацко Я.О., вона просила нотаріуса посвідчити договір займа грошей у розмірі 10500 доларів США між нею та ОСОБА_1 . Вказана сума грошей необхідна їй для лікування за межами країни. Підтверджувала, що це її дійсні наміри і добра воля (а.с. 158). Крім того, згідно пояснень свідка ОСОБА_9 , які були надані в суді першої інстанції, він був свідком отримання ОСОБА_2 грошей від ОСОБА_1 в сумі 10 500 доларів США. Крім того, згідно ст. 1051 ЦК України, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Однак, відповідачем за первісним позовом не надано доказів на підтвердження укладання договору під впливом тяжкої обставини.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу, оскільки матеріали справи не містять акт приймання - передачі наданих послуг, детальний опис робіт із зазначенням витраченого часу та дати складання процесуальних документів, також не містять розрахунок витрат на правничу допомогу, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч. 1 ст. 60 ЦПК України).

Частинами 1-5 ст. 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач за первісним позовом ОСОБА_1 , скориставшись своїм правом на правничу допомогу, 25 квітня 2017 року уклав договір про надання правової допомоги з адвокатом Швигоренко О.В. згідно якого йому надана правнича допомога: попереднє опрацювання матеріалів справи та законодавчої бази, що регулює спірні відносини, підготовка позовної заяви та подача її д суду, підготовка заяви про забезпечення позову шляхом арешту нерухомого майна відповідача та подача її до суду, отримання ухвали суду про забезпечення позову, її передання до реєстраційного органу, замовлення та отримання витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження, підготовка заяви про забезпечення позову шляхом заборони вчиняти певні дії та подача її до суду, отримання ухвали суду про забезпечення позову, її передання до реєстраційного органу (а.с. 69). Згідно журналу судового засідання від 05.09.2017 року, 16.11.2017 року, 10.04.2018 року, 25.05.2018 року, 24.10.2018 року адвокат Швигоренко О.В. приймала участь у судових засіданнях. На підтвердження понесення витрат на надання правничої допомоги позивачем надано розрахункову квитанцію про сплату адвокату 4 000 грн. та акт приймання-передачі правової допомоги відповідно до умов договору.

Враховуючи те, що позовні вимоги задоволено повністю, суд дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 4000 грн.

У зв`язку з тим, що відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 належним чином свої зобов`язання за договорами позики від 15 лютого 2016 року не виконала, позичені грошові кошти у позивача ОСОБА_1 у визначений сторонами строк не повернула, колегія суддів вважає, що законними та обґрунтованими є висновки суду першої інстанцій про стягнення з неї на користь позивача за первісним позовом заборгованості за указаними договорами позики в сумі 279 183 гривні 45 копійки.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах та від імені ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 листопада 2019 року.

Головуючий:

Судді: