Справа № 146/344/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" листопада 2019 р. Томашпільський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Скаковської І.В.,

за участю секретаря судового засідання Сідак Н.П.,

позивача ОСОБА_1

третіх осіб ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

представника позивача ОСОБА_4 ,

представника відповідача ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Томашпіль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , треті особи на боці позивача без самостійних вимог: ОСОБА_3 , ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , третя особа на боці відповідача без самостійних вимог: Томашпільська державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна, -

ВСТАНОВИВ:

В березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача - ОСОБА_8 .

Після смерті матері відкрилася спадщина на спадкове майно.

Спакдоємцями першої черги після смерті ОСОБА_8 залишилися мати померлої - ОСОБА_6 , сестра позивача - ОСОБА_3 та ОСОБА_7 .

Під час спадкового провадження з`ясувалося, що між померлою ОСОБА_8 та відповідачем ОСОБА_7 04 жовтня 2007 року було укладено договір дарування житлового будинку, який посвідчений Томашпільською державною нотаріальною конторою. Предметом договору дарування є домоволодіння АДРЕСА_1 .

Позивач вважає, що вказаний договір має ознаки фіктивності, оскільки за життя матері реально виконаний не був, так як дарувальник ОСОБА_8 не передала обдаровуваній ОСОБА_7 вказане домоволодіння.

З часу укладення договору дарування ОСОБА_8 постійно мешкала та була зареєстрована у відчуженому нею домоволодінні. Розрахункові рахунки по сплаті комунальних послуг оформленні на ім`я ОСОБА_8 і сплачувалися останньою, як до укладення договору дарування, так і після його укладення до дня смерті, що свідчить про те, що фактичне волевиявлення дарувальника не було спрямоване на настання реальних правових наслідків дарування.

За життя мати постійно запевняла, що домоволодіння після її смерті залишиться у спадок усім спдкоємцям, що свідчить про те, що померла ОСОБА_8 не усвідомлювала правових наслідків договору дарування та після укладення договору дарування вважала себе власником домоволодіння.

Відповідач ОСОБА_7 після отримання у дар вищевказаного домоволодіння фактично не прийняла його, оскільки не заселялася та не реєструвалася у ньому, розрахункові рахунки по сплаті коунальних витрат на своє ім`я як новий власник та набувач нерухомого майна не оформляла, витрат по утриманню домоволодіння не несла.

З часу укладення договору дарування відповідач постійно мешкала за межами с. Комаргород Томашпільського району Вінницької області.

У реєстрі вказане домоволодіння, на підставі свідоцтва про право власності від 30 січня 2003 року, значиться за ОСОБА_8 .

Крім того, відчуження будинку відбулося без згоди органу опіки та піклування, яка мала б бути обов`язкова, оскільки в будинку був зараєстрований малолітній позивач.

В зв`язку із наведеним позивач вимушений звернутися до суду, який просить визнати недійсним договір дарування житлового будинку - домоволодіння АДРЕСА_1 від 04 жовтня 2007 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , посвідчений державним нотаріусом Томашпільської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 2933.

Ухвалою Томашпільського районного суду Вінницької області від 25 березня 2019 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою Томашпільського районного суду Вінницької області від 18 червня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Бондарчук В.В. позовну заяву підтримали, посилаючись на обставини зазначені в ній.

Позивач ОСОБА_1 зазначив, що з нарождення проживав та був зареєстрований у спірному житловому будинку. Після закінчення дев`ятого класу місцевої школи, поїхав на навчання в м. Кривий Ріг, де проживав разом із батьком. Про договір дарування він дізнався лише після смерті матері, безпосередньо при подачі заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори.

Крім того, представник позивача - адвокат Бондарчук В.В. зазначив, що договір дарування є недійсним, оскільки на момент його посвідчення нотаріусом у будинку, з 02 грудня 2005 року був зареєстрований неповнолітній позивач. Разом з тим, при укладенні договору дарування, головою Комаргородської сільської ради, державному нотаріусу було надано недостовірну інформацію, що в будинку не зареєстровані та не проживають малолітні та неповнолітні діти, тому без дозволу органу опіки та піклування неможливо було посвідчити даний договір. Також зазначив, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26 лютого 2019 року житловий будинок на праві приватної власності належить ОСОБА_8 , а відповідно до чинного законодавства договір дарування повинен містити два обов`язкових елементи переходу права власності, а саме має бути нотаріально посвідченим та повинна відбутися державна реєстрація права власності. Саме за наявності таких двох підстав обдаровувана особа є власником майна. До моменту смерті ОСОБА_8 весь час проживала у дарованому будинку, сплачувала комунальні послуги та податкові платежі. Відповідач ОСОБА_7 ніякого відношення до данного житлового будинку не має. Тому спірний договір дарування слід визнати недійсним.

Представник відповідача ОСОБА_7 - адвокат Чудак В.Д. в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову. Вказав, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Відповідач хоча й проживає в Одеській області, однак неодноразово приїжджала робити ремонтні роботи в будинку та за власні кошти проводила його газифікацію. Те що ОСОБА_8 сплачувала платежі за комунальні послуги пояснюється тим, що між нею та ОСОБА_7 була домовленість, що ОСОБА_8 може проживати у дарованному будинку скільки забажає. Ніяких прав позивача при укладенні договору дарування порушено не було, так як ОСОБА_8 була власником житлового будинку та розпорядилася ним на власний розсуд. Про наявність договору дарування було відомо всім членам сім`ї позивача з моменту його укладення, тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку з спливом строків позовної давності звернення до суду.

Третя особа на стороні позивача ОСОБА_9 в судовому засіданні підтримала позицію позивача, просить суд позов задовольнити. Крім того зазначила, що за час проживання батьків у зареєстрованому шлюбі, останніми було придбано житловий будинок в смт. Томашпіль Томашпільського району Вінницької області, в якому на даний час проживає третя особа. Після розірвання шлюбу, між батьками було досягнуто домовленості, що житловий будинок, який знаходиться в смт. Томашпіль Томашпільського району Вінницької області залишається батькові, який в подальшому передасть його третій особі, а житловий будинок, що розташований в с. Комаргород Томашпільського району Вінницької області, переходить у власніть матері, та в подальшому буде належати ОСОБА_7 .

Представник третьої особи Томашпільської державної нотаріальної контори Іськова Н.М. в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову. Пояснила, що дійсно 04 жовтня 2007 року нею було посвідчено спірний договір дарування житлового будинку, однак на час укладення данного договору їй не було відомо, що в будинку зареєстрована неповнолітня особа.

Третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилася, надіслала на адресу суду заяву, в якій просить розгляд справи провести у її відсутність. Крім того зазначила, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними, оскільки про існування договору дарування останньому було відомо.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 показала, що є сусідкою позивача ОСОБА_1 З народження останній проживав в АДРЕСА_1 разом із матір`ю ОСОБА_8 . Після закінчення дев`ятого класу в школі ОСОБА_1 поїхав на навчання в м. Кривий Ріг. Також зазначила, що на час видачі сільським головою довідки для укладення договору дарування, позивач проживав у спірному будинку. Від покійної ОСОБА_8 вона жодного разу не чула, що та передала в дар належний їй житловий будинок своїй доньці ОСОБА_7 .

Заслухавши пояснення учасників процесу,свідка, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд приходить до наступного висновку з таких підстав.

Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках(ст.13 ЦПК України).

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показання свідків.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що 04 жовтня 2007 року між дарувальником ОСОБА_8 (мати) та обдаровуваною ОСОБА_7 (донька) було укладено договір дарування житлового будинку, відповідно до якого ОСОБА_8 , передала безоплатно у власність (подарувала), а ОСОБА_7 , прийняла в дарунок житловий будинок з господарчими будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1 .

Вказаний договір дарування укладений у письмовій формі та посвідчений державним нотаріусом Томашпільської державної нотаріальної контори Іськовою Н.М. та зареєстровано в реєстрі за № 2933 (а.с. 8, 42).

На підтвердження своїх позовних вимог позивач надав копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якого видно, що станом на 26 лютого 2019 року власником житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 є покійна ОСОБА_8 ; свою копію свідоцтва про народження; копію свідоцтва про смерть ОСОБА_8 , копію паспорта позивача, в якому зазначено, що ОСОБА_1 з 2005 року зареєстрований по АДРЕСА_1 ; копію Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі; копію довідки Комаргородської сільської ради № 227 від 19 лютого 2019 року для оформлення спадщини та довідку Комаргородської сільської ради Томашпільського району Вінницької області № 245 від 22 лютого 2019 року, в якій зазначено, що з 9 червня 2005 року разом із мамою ОСОБА_8 вони вибули в місто Кривий Ріг, про що зроблено відповідний запис в журналі прибуття та вибуття громадян. Надалі відміток про прибуття чи вибуття в журналі реєстрації не було (а.с. 5, 6, 7, 9, 10, 11, 12).

Також у судовому засіданні оглянуто копію договору дарування з додатками, які були направлені нотаріусом до суду (41-49 а.с.). Встановлено, що 08 серпня 2007 року Комаргородською сільською радою, для укладення оспорюваного договору дарування було видано довідку № 815, в якій зазначено, що в АДРЕСА_1 знаходиться житловий будинок в якому не зареєстровані та не проживають неповнолітні та малолітні діти (а.с. 45).

Так, згідно ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частиною 2 ст. 719 ЦК України встановлено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Як вже встановлено, мати подарувала свій будинок доньці. Той факт, що відповідач не проживає у даному будинку, не реєструється тощо, не свідчить про те, що ОСОБА_7 дарунок не прийняла та не мала наміру створити юридичні наслідки.

Щодо державної реєстрації права власності на спірний будинок, яка була здійснена відповідачем після подачі позову (не заперечується сторонами) суд вважає, що це право обдаровуваного коли саме реєструвати нерухомість, оскільки в даному випадку перехід права власності обдарованого на дарунок у відповідності до правил ст.722 ЦК України, виникає з моменту його прийняття. Поставивши свій підпис у договорі дарування відповідач підтвердила свій намір на отримання дарунку.

Твердження ОСОБА_1 про те, що фактичне волевиявлення дарувальника не було спрямоване на настання реальних правових наслідків дарування, суд до уваги не бере, оскільки вони жодним чином не доведені.

Аналізуючи покази свідка ОСОБА_10 , суд вважає що надана нею інформація не підтверджує фіктивність правочину.

У своїй постанові від 24 травня 2018 року (справа №522/11043/14-ц) ВС наголосив, що згідно з усталеною судовою практикою для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину, саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин, якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків, у разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Що стосується відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на вчинення правочину суд приходить до наступного висновку.

Частиною 6 ст. 203 ЦК України встановлено, що правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 59 СК України той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей. При розпорядженні своїм майном дружина, чоловік зобов`язані враховувати інтереси дитини, інших членів сім`ї, які відповідно до закону мають право користування ним.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 71 ЦК України визначено, що опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири.

Так, як з`ясувалося у судовому засіданні позивач з 2005 року зареєстрований за адресою в АДРЕСА_1 , про що стоїть відповідний штемпель у паспорті позивача, тому відповідно до чинного законодавства договір дарування мав бути укладений з дозволу органу опіки та піклування.

Разом з тим, суд вважає що це не є безумовною підставою для визнання договору дарування недійсним. Лише у разі, якщо буде встановлено, що такий правочин суперечить правам та інтересам дитини.

Така позиція узгоджується з практикою суду касаційної інстанції (постанова ВСУ від 13.09.2017 року № 6-1414цс17).

У судовому засіданні не було встановлено, що було порушено право позивача на користування будинком, станом на сьогодні останній зареєстрований у спірному будинку, будь - яких доказів які б свідчили про те, що ОСОБА_1 чинилися перешкоди у користуванні житлом суду не надано.

Стосовно твердження позивача про порушення його права як спадкоємця, встановлено що на момент смерті мати подарувала будинок відповідачу, тому він не входить до спадкової маси. Як вже зазначалося перехід права власності обдарованого на дарунок у відповідності до правил ст.722 ЦК України, виникає з моменту його прийняття.

Виходячи з вищенаведеного, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування житлового будинку недійсним, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Крім того, представником відповідача було заявлено клопотання, щодо відмови в задоволенні позову шляхом застосування строків позовної давності.

Так, статтею 728 ЦК України передбачено, що до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік.

Разом з цим за змістом ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права або охоронюваного законом інтересу особи. Тобто правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права, а відтак і обґрунтованості позовних вимог.

Таким чином, перш ніж застосовувати позовну давність, необхідно з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронювані законом інтереси позивача, за захистом яких той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтереси не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості.

Вказана правова позиція висвітлена в постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року справа № 6-1395цс16.

Судові витрати понесені позивачем, згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, слід віднести за рахунок ОСОБА_1

Щодо стягнення з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_11 витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України встановлено, що для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Тобто склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Лише наявність документального підтвердження витрат на правничу допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

Так, на підвердження понесення витрат на правничу допомогу представником відповідача надано угоду про надання правничої допомоги, додаток № 1 до угоди про надання правоничої допомоги із зазначенням розрахунку наданих послуг та квитанцію про оплату гонорару адвокату. Однак, як видно із вищевказаної квитанції № 04/11-19 від 04 листопада 2019 року дана квитанція виписана самим представником відповідача та не є квитанцією до прибуткового касового ордера, платіжним дорученням, іншим банківським документом чи касовим чеком, як того вимагає чинне законодавство, тому суд відмовляє в стягненні з позивача на користь відповідача судових витрат за надання правничої допомоги. Відповідно до ст.ст. 71, 203, 215, 264, 627, 717, 719, 722 728 ЦК України, 59 СК України, керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 76-81, 95, 133, 137, 141, 228, 229, 235, 247, 258, 263, 264, 265, 268, 279, 289, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 , треті особи на боці позивача без самостійних вимог: ОСОБА_3 , ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , третя особа на боці відповідача без самостійних вимог: Томашпільська державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна - відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем ОСОБА_1 .

В стягненні з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_7 судових витрат за надання правничої допомоги - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: І. В. Скаковська

Повний текст рішення виготовлено 06 листопада 2019 року