КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 753/2621/17
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/9057/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Волошиної В.М., Панченка М.М.,

за участю секретаря судового засідання Макаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Білошкурського Олександра Валерійовича в інтересах ОСОБА_1 на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 31 жовтня 2017 року у складі судді Колесника О.М.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Оболонський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві, Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про звернення стягнення на спадкове майно,-

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на спадкове майно.

Зазначав, що відповідно до розписок від 22 грудня 2008 року та 26 травня 2009 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 470 000 грн. Зобов`язання щодо повернення грошових коштів ОСОБА_3 не виконав та ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. Спадщину прийняв ОСОБА_1 , з якого рішенням Апеляційного суду м. Києва від 25 червня 2013 року стягнуто на користь ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 476 076 грн.

Посилаючись на те, що після смерті ОСОБА_3 залишилось спадкове майне, позивач просив на виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 25 червня 2013 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 476076 грн., звернути стягнення на спадкове майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_3 , а саме квартиру АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 31 жовтня 2017 року, з урахування ухвали того ж суду від 30 березня 2018 року, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 , у розмірі 477 896 грн., яка складається з 476 076 грн. заборгованості за договорами позики від 22 грудня 2008 року та від 26 травня 2009 року та 1820 грн. судових витрат, встановленої рішенням апеляційного суду м. Києва від 25 червня 2013 року, звернуто стягнення на спадкове майно, а саме: на квартиру АДРЕСА_1 , що належала на праві власності ОСОБА_3 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом передачі у власність ОСОБА_2 за ціною, встановленою рішенням апеляційного суду м. Києва від 25 червня 2013 року, в розмірі 476 076 грн. Визнано за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно, а саме: на квартиру АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_3 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення районного суду та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції порушуючи наведені норми ЦПК України, позбавив відповідача змоги взяти участь у розгляді даної справи особисто, чи через представника, права бути ознайомленим з позовними вимогами, надати пояснення, відзив, заперечення, надати свої докази чи клопотання, приймати участь у вивченні доказів, що є важливим і має значення для повного та всебічного розгляду справи.

Посилаючись на недотримання судом порядку направлення судових повісток при розгляді даної справи та те, що під час вирішення наявного спору, питання про витребування спадкової справи судом не вирішувалось, її копії у справі відсутні, а позивачем не надано жодного доказу в підтвердження вартості спадкового майна отриманого ОСОБА_1 , а також направлення на адресу ОСОБА_1 вимоги про повернення боргу та доказів відмови у їх поверненні, скаржник просить апеляційну скаргу задовольнити.

Колегія суддів, вислухавши представника ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу, представника ОСОБА_2 , який просив апеляційну скаргу відхилити, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до розписок від 22 грудня 2008 року та 26 травня 2009 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 470 000 грн. Зобов`язання щодо повернення грошових коштів ОСОБА_3 не виконав. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. 25 лютого 2010 року ОСОБА_1 подав до Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадкового майна після смерті батька.

Як убачається з матеріалів справи, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 25 червня 2013 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість, у розмірі 476 076 грн. (а.с.5-8 т.1).

Встановлено, що після смерті ОСОБА_3 залишилось спадкове майно, яке складається з квартири АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позов, районний суд виходив з підстав його доведеності та обґрунтованості.

Між тим, з такими висновками суду першої інстанції погодитися неможливо, враховуючи таке.

Відповідно до ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України (в редакції на час звернення у суд із позовом) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно положень ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Звертаючись у суд із позовною заявою, позивач просив звернути стягнення на спадкове майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_3 , а саме квартиру АДРЕСА_1 .

Разом з тим, за результатами розгляду справи, районним судом в порушення вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України, в рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на квартиру шляхом передачі її у власність ОСОБА_2 й одночасно визнано за позивачем право власності.

Колегія суддів звертає увагу на неправильно обраний позивачем спосіб захисту.

Районний суд, ухвалюючи рішеннядійшов помилкового висновку пронаявність правових підстав щодо задоволення позову та визнання за ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов`язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Отже, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Разом з тим, визнаючи за ОСОБА_2 право власності на майно, яке залишилося після смерті ОСОБА_3 , районний суд належним чином не з`ясував характер порушеного права позивача та саме якими діями відповідача порушено таке право, з урахуванням наступного.

Ухвалюючи рішення, районний суд керувався вимогами ст.1282 ЦК України, якими передбачено, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

Відповідно до вимог ч.ч.1,4 ст. 10 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Зі справи убачається, що районний суд самоусунувся від виконання положень згаданого закону, не вжив заходів щодо витребування матеріалів спадкової справи та інформації про державну реєстрацію обтяжень, що призвело до неповного з`ясування дійсних обставин справи й передачу у власність ОСОБА_2 нерухоме майно, яке перебуває в іпотеці (а.с.96 т.1).

Так, з витребуваних судом апеляційної інстанції матеріалів спадкової справи установлено, що з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 окрім ОСОБА_1 звернулася інша особа - ОСОБА_7 (а.с.16,17 т.2).

А зкопії договору іпотеки від 14 жовтня 2004 року, витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, та виконавчого напису на цей договір іпотеки, на підставі укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 договору від 14 жовтня 2004 року, за яким ОСОБА_7 передав, а ОСОБА_3 прийняв у власність 124200 грн., за рахунок коштів, отриманих від реалізації квартири АДРЕСА_1 , видано виконавчий напис про звернення стягнення на вказане нерухоме майно та накладено обтяження: заборона на нерухоме майно (а.с.221-224, 226 т.1)

Відповідно до положень ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Отже, суд звернув стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , в той час як указане майно перебуває під забороною відчуження у відповідності до договору іпотеки від 14 жовтня 2004 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 .

Окрім цього, відповідно до виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом на нерухоме майно звернуто стягнення на нерухоме майно за зобов`язаннями покійного перед ОСОБА_7 .

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов поспішних висновків про наявність підстав звернення стягнення на кв. АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , перед ОСОБА_2 .

Крім того, як убачається із матеріалів справи, про день, час та місце проведення судових засідань, які були призначені на 14 червня 2017 року та 31 жовтня 2017 року відповідач і ОСОБА_1 повідомлявся шляхом направлення судових повісток по справі з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, а також оголошення у газеті «Урядовий кур`єр».

Разом з тим, матеріали справи містять повернуті до суду конверти з рекомендованими повідомленням про вручення судових повісток з відмітками «за закінченням терміну зберігання» (а.с.33,49 т.1).

В розумінні статей 74, 76 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент розгляду справи), особа вважається належним чином повідомленою про час та місце проведення засідання за умови, що у матеріалах справи буде міститись зворотне повідомлення про вручення судової повістки.

Такі повідомлення у справі відсутні.

Повернення відділенням зв`язку судової повістки за закінченням терміну зберігання не можна вважати належним повідомленням особи, яка бере участь у справі, при цьому, про відмову позивача від одержання повістки чи про його незнаходження за адресою, повідомленою суду, повернуте рекомендоване поштове відправлення також не містить.

Вказане узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц.

Здійснюючи виклик відповідача у судове засідання від 31 жовтня 2017 року шляхом розміщення оголошення в газеті «Урядовий кур`єр», суд першої інстанції порушив вимоги ч. 9 статті 74 ЦПК України (у редакції чинній на час розгляду справи), яка пов`язує право суду на виклик відповідача через оголошення у пресі виключно у разі відсутності інформації про його зареєстроване місце проживання.

Відповідно до ч. 3 ст. 122 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві, поданій і оформленій у порядку, встановленому цим Кодексом, вказана фізична особа, що не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

У разі якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення у пресі.

Між тим, в порушення вимог ч. 3 ст. 122 ЦПК України (в редакції яка діяла на час розгляду справи) суд першої інстанції не звертався до відповідного органу щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

В той час як відповідно до даних долученої до апеляційної скарги довідки про реєстрацію місця проживання особи, місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 з 06 червня 2000 року (а.с.92 т.1).

Оскільки місце проживання відповідача було відомо, а тому його виклик у судове засідання через оголошення у пресі суперечить положенням ЦПК України та є неналежним повідомленням особи про день і час судового розгляду справи.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 .

При цьому, колегія суддів враховує обставини справи, а також передбачені положеннями цивільного процесуального законодавства повноваження суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Білошкурського Олександра Валерійовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 31 жовтня 2017 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Оболонський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві, Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про звернення стягнення на спадкове майно, відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05 листопада 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: