КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 370/430/14-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 листопада 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Київської області на рішення Макарівського районного суду Київської області в складі судді Косенко А.В., ухвалене в смт. Макарів 05 грудня 2016 року у справі за позовом заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Макарівське лісове господарство» до Київської обласної державної адміністрації, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання незаконними і скасування розпоряджень, визнання недійсними державних актів на право власності на землю та повернення землі,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В лютому 2014 року заступник прокурора Київської області в особі Кабінету Міністрів України, ДП «Макарівське лісове господарство» звернувся до суду з даним позовом.

Позовна заява мотивована тим, що розпорядженням голови Київської обласної державної адміністрації від 09 квітня 2008 року № 565-570, 482 з постійного користування ДП «Макарівське лісове господарство» вилучено земельні ділянки лісогосподарського призначення, які складають єдиний масив загальною площею 6,9993 га., змінено їх цільове призначення та передано у власність 7 громадянам для ведення особистого селянського господарства. На підставі зазначених розпоряджень голови Київської обласної державної адміністрації 17 квітня 2008 року та 06 червня 2008 року отримали державні акти на право власності на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства на території Колонщинської сільської ради Макарівського району наступні громадяни: ОСОБА_1 , серія ЯЖ № 203813 площею 0,9999 га. кадастровий номер :05:043:0012; ОСОБА_2 , серія ЯЖ № 203815 площею 0,9999 га. кадастровий номер :05:043:0019; ОСОБА_3 , серія ЯЖ № 203814 площею 0,9999 га. кадастровий номер :05:043:0016; ОСОБА_7 , серія ЯЖ № 203816 площею 0,9999 га. кадастровий номер :05:043:0013; ОСОБА_5 , серія ЯЖ № 203817 площею 0,9999 га. кадастровий номер :05:043:0017; ОСОБА_8 , серія ЯЖ № 203818 площею 0,9999 га. кадастровий номер :05:043:0015; ОСОБА_6 , серія ЯЖ № 051515 площею 0,9999 га. кадастровий номер :05:043:0011. Вилучення, зміна цільового призначення та передача у власність земельних ділянок проведені з порушенням ст. ст. 19, 57, 84 ЗК України та ст. ст. 5, 27 ЛК України.

Просив визнати незаконним і скасувати розпорядження, визнати недійсними державні акти на право власності на землю, визнати за державою в особі Кабінету Міністрів України право власності на земельні ділянки та повернути земельні ділянки ДП «Макарівське лісове господарство».

Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 02 жовтня 2014 року провадження в справі в частині позовних вимог, що стосуються відповідача ОСОБА_8 , закрито в зв`язку із смертю фізичної особи і відсутністю правонаступників померлого (а. с. 246 т. 1).

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 05 грудня 2016 року в задоволенні позову відмовлено за спливом строку позовної давності.

Перший заступник прокурора Київської області,не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Макарівського районного суду Київської області від 05 грудня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що судом першої інстанції не встановлено, з якого моменту у прокурора виникло право на звернення до суду в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, із посиланням на правовий висновок, висловлений Верховним Судом України у постанові від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-2070цс16 та від 08 червня 2016 року у справі № 6-3029цс15.

Безпідставним вважав висновок суду щодо обізнаності позивача про наявність спірних правовідносин з моменту розгляду Макарівським районним судом Київської області у січні 2011 року справи № 2-а-27 за адміністративним позовом міжрайонного природоохоронного прокурора Київської області в інтересах держави в особі Управління Держкомзему в Макарівському районі до Макарівської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_7 , ОСОБА_1 та інших, оскільки Кабінет Міністрів України не був стороною даного спору. Крім того, предметом адміністративного позову була законність розпоряджень про зміну функціонального призначення земельних ділянок з ведення особистого селянського господарства на ведення індивідуального садівництва в межах категорії земель сільськосподарського призначення. Таким чином з обставин даної справи неможливо встановити порушення вимог земельного законодавства щодо розпорядження землями лісогосподарського призначення.

Вказував, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції також безпідставно послався на практику Європейського суду з прав людини, зокрема на рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії». Водночас, застосування строку позовної давності до позовних вимог власника про витребування майна від особи, що без відповідної правової підстави набула це майно, суперечить функції, покладеній на інститут позовної давності. Перебування майна у володінні особи, яка не є його законним власником, фактично є триваючим порушенням права до моменту припинення у законному порядку правового титулу дійсного власника майна - позивача за віндикаційним позовом, а останній протягом всього часу, з моменту вибуття майна з його володіння до втрати правового титулу, залишається законним власником майна та має право у будь-який час вимагати відновлення свого права, тому строк позовної давності до вимоги про витребування майна не застосовується. Аналогічного правового висновку щодо застосування положень ст. ст. 268, 388 ЦК України у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 05 жовтня 2016 року у справі № 916/2129/15.

Відповідачі Київська обласна державна адміністрація та ОСОБА_3 подали заперечення проти апеляційної скарги, просили апеляційну скаргу відхилити, рішення Макарівського районного суду Київської області від 05 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 05 квітня 2017 року апеляційну скаргу заступника прокурора Київської області відхилено, рішення Макарівського районного суду Київської області від 05 грудня 2016 року залишено без змін. Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, при цьому зазначив, що заступник прокурора Київської області був обізнаний, що вищевказані землі належать на праві власності відповідачам, проте все ж таки не доклав зусиль для дотримання процесуальних строків звернення до суду.

Постановою Верховного Суду від 07 серпня 2019 року касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду Київської області від 05 квітня 2017 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Постанова Верховного Суду мотивована тим, що суди повинні були з`ясувати, з якого моменту у прокурора виникло право на звернення до суду в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України з вищезазначеним позовом. Це право пов`язане з моментом, коли саме повноважному органу, а саме Кабінету Міністрів України, право якого порушене, стало відомо чи могло стати відомо про таке порушення. Отже, апеляційний суд дійшов передчасного висновку про сплив позовної давності без визначення конкретної дати початку її перебігу.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції в повній мірі даним вимогам закону не відповідає.

Як вбачається із матеріалів справи, розпорядженнями Київської обласної державної адміністрації від 09 квітня 2008 року № 482, 570, 569, 568, 567, 566, 565 «Про вилучення, зміну цільового призначення та передачу земельної ділянки у власність» затверджено проекти землеустрою щодо припинення права постійного користування земельною ділянкою лісогосподарського призначення, переведення її до категорії земель сільськогосподарського призначення та відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 для ведення особистого селянського господарства в межах Колонщинської сільської ради Макарівського району Київської області; вилучено земельні ділянки пл. 0,99 га. (ліси) із постійного користування ДП «Макарівське лісове господарство» (Макарівське лісництво, квартал 85, виділи 15, 16), розташовані на території Колонщинської сільської ради Макарівського району Київської області; змінено цільове призначення земельних ділянок з земель лісогосподарського призначення на землі сільськогосподарського призначення (а. с. 9 - 21 т. 1).

Розпорядженням Макарівської районної державної адміністрації Київської області від 15 січня 2009 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо зміни функціонального призначення земельних ділянок з ведення особистого селянського господарства для ведення індивідуального садівництва 6 громадянам в межах Колонщинської сільської ради Макарівського району Київської області; змінено функціональне використання земельних ділянок загальною площею 5,9994 га. 6 громадянам із земель для ведення особистого селянського господарства в землі для ведення індивідуального садівництва в межах Колонщинської сільської ради Макарівського району Київської області відповідно до списку, що додається, а саме ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 (а. с. 163 - 164 т. 2).

На підставі зазначених розпоряджень отримали державні акти на право власності на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства на території Колонщинської сільської ради Макарівського району: ОСОБА_1 , серія державного акту ЯЖ № 203813 площею 0,9999 га. кадастровий номер :05:043:0012; ОСОБА_2 , серія ЯЖ № 203815 площею 0,9999 га. кадастровий номер :05:043:0019; ОСОБА_3 , серія ЯЖ № 203814 площею 0,9999 га. кадастровий номер :05:043:0016; ОСОБА_7 , серія ЯЖ № 203816 площею 0,9999 га. кадастровий номер :05:043:0013; ОСОБА_5 , серія ЯЖ № 203817 площею 0,9999 га. кадастровий номер :05:043:0017; ОСОБА_8 , серія ЯЖ № 203818 площею 0,9999 га. кадастровий номер :05:043:0015; ОСОБА_6 , серія ЯЖ № 055115 площею 0,9999 га. кадастровий номер :05:043:0011.

В матеріалах справи наявний проект землеустрою щодо припинення права постійного користування земельною ділянкою лісогосподарського призначення, переведення її до категорії земель сільськогосподарського призначення та відведення земельної ділянки у власність громадянину України ОСОБА_6 для ведення особистого селянського господарства в межах Колонщинської сільської ради Макарівського району Київської області (а. с. 98 - 134 т. 1), погоджений Макарівським районним відділом земельних ресурсів 15 жовтня 2007 року, в якому зокрема наявний лист ДП «Макарівське лісове господарство» від 16 жовтня 2007 року, згідно якого лісове господарство не заперечує у відведення цієї земельної ділянки ОСОБА_6 для сільськогосподарського використання, а також оформлення правовстановлюючих документів у відповідності до чинного законодавства (а. с. 114 т. 1), акт розрахунку збитків, нанесених ДП «Макарівське лісове господарство» внаслідок вилучення земель державного лісового фонду в розмірі 75502,58 грн. (а. с. 112 т. 1), квитанція до прибуткового касового ордера № 561, згідно якої ДП «Макарівське лісове господарство» прийняло від ОСОБА_6 відшкодування збитків в розмірі 75502,58 грн. 30 липня 2008 року (а. с. 131 т. 1).

Така ж квитанція від 13 червня 2008 року на суму 85209,77 грн. і акт розрахунку збитків від 28 січня 2008 року надані відповідачами ОСОБА_9 , ОСОБА_1 на підтвердження відшкодування збитків, нанесених лісовому господарству внаслідок вилучення земельної ділянки (а. с. 207 - 208 т. 1, 29 - 30 т. 3).

Листом від 17 лютого 2009 року прокуратура Київської області просила першого заступника голови Київської обласної державної адміністрації у зв`язку з проведенням перевірки до 24 лютого 2009 року надати до прокуратури області копії розпоряджень Київської обласної державної адміністрації із земельних питань, виданих протягом 2008 року (а. с. 31 т. 3).

На даний лист першим заступником голови Київської обласної державної адміністрації направлено відповідь від 25 лютого 2009 року про те, що з січня 2005 року щомісяця надаються копії усіх розпоряджень голови Київської обласної державної адміністрації прокуратурі Київської області, в тому числі і за 2008 рік (а. с. 32 т. 3).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 14 Конституції України земля, її надра, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави.

Відповідно до ст. 31 ЛК України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) до повноважень державних адміністрацій у сфері лісових відносин належить, у тому числі, передача у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею до 1 га., що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст республіканського (Автономна Республіка Крим) та обласного значення та припинення права користування ними.

Повноваження Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин визначені ст. 27 ЛК України, до яких, зокрема, належить передача у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею більш як 1 гектар, що перебувають у державній власності.

Стаття 57 ЛК України визначає вимоги щодо порядку та умов зміни цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства.

Відповідно до частини першої цієї статті зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до ЗК України.

Аналогічне положення міститься й у статті 20 ЗК України.

Порядок вилучення земельних ділянок визначено статтею 149 ЗК України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин), якою встановлено, що земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Частиною шостою статті 149 ЗК України встановлено, що обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою, дев`ятою цієї статті.

Відповідно до частини дев`ятої статті 149 ЗК України Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, зокрема, ліси площею понад 1 гектар для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п`ятою ? восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку про те, що вилучення від постійних користувачів лісових ділянок державної власності площею понад 1 гектар для нелісогосподарських потреб, зміна їх цільового призначення з метою використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, та передача таких земельних ділянок у власність або постійне користування належить до повноважень Кабінету Міністрів України.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 20 березня 2013 року (справа № 6?13цс13), постанові Верховного Суду від 6 лютого 2018 року (справа № 363/1003/15-ц), постанові Верховного Суду від 8 лютого 2018 року (справа № 359/9596/15-ц) та постанові Великої палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року (справа № 359/2012/15-ц).

Із матеріалів справи вбачається, що спірні земельні ділянки загальною площею 6,9993 га відносились до земель державної власності лісогосподарського призначення; використовувались для ведення лісового господарства та знаходяться в Макарівському лісництві, квартал 85, виділи 15, 16, що складають єдиний лісовий масив.

Оскаржувані розпорядження, якими вилучено спірні земельні ділянки лісогосподарського призначення з постійного користування одного й того самого постійного користувача, та які знаходилися в одному кварталі лісництва та використовувалися для ведення лісового господарства, а також змінено їх цільове призначення на землі сільськогосподарського призначення, передано у власність громадянам, видані в один день - 09 квітня 2008 року.

Виходячи із вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що Київська обласна державна адміністрація розпорядилась землями лісового фонду у вигляді єдиного масиву площею, яка перевищує 1 га, тобто з перевищенням передбачених законом повноважень, та допустила порушення порядку зміни цільового призначення земельних ділянок.

Крім того, в даній частині висновки суду першої інстанції доводами апеляційної скарги не спростовуються.

Відмовляючи в задоволенні позову заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, ДП «Макарівське лісове господарство» про визнання незаконними і скасування розпоряджень, визнання недійсними державних актів на право власності на землю та повернення землі, суд першої інстанції виходив із спливу позовної давності.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідачі Київська обласна державна адміністрація 18 березня 2014 року і ОСОБА_3 23 липня 2014 року, 07 жовтня 2016 року, ОСОБА_1 07 жовтня 2016 року подали до суду заяви про застосування позовної давності в складі заперечень на позов та у вигляді окремих заяв (а. с. 74 - 78, 218 - 221 т. 1, 33 - 40 т. 3).

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Виходячи зі змісту ст. ст. 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Не можна погодитися із доводами апеляційної скарги прокурора про відсутність правових підстав для застосування позовної давності за позовами про витребування майна із чужого незаконного володіння (так зване триваюче правопорушення), оскільки на віндикаційні позови держави в особі органів державної влади (а отже і на позови прокурора, подані в інтересах держави) поширюється загальна позовна давність (пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17).

Крім того, Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц (провадження № 14-85цс18) зроблено висновок щодо можливості застосування до позовів прокуратури, які пред`являються в інтересах держави, положень п. 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 20 грудня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства», яким передбачено, що протягом трьох років з дня набрання чинності цим законом, тобто з 15 січня 2012 року, особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Велика Палата дійшла висновку, що з огляду на статус держави та її органів як суб`єктів владних повноважень положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред`являються від імені держави і направлені на захист права державної власності або іншого речового права держави, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади. На такі позови поширюється положення ст. 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, а на підставі ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення своїх прав і законних інтересів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18) зроблено висновок, що якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У постанові від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав, суду слід встановити, коли прокурор дізнався чи міг дізнатися про порушення інтересів держави. Вказаний висновок Велика Палата Верховного Суду вважала за необхідне конкретизувати: позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи міг об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В даній справі заступником прокурора Київської області пред`явлено позов в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та ДП «Макарівське лісове господарство».

Отже, суду першої інстанції необхідно було встановити, з якого моменту у прокурора виникло право на звернення до суду в інтересах держави з вищезазначеним позовом. Це право пов`язане з моментом, коли саме повноважному органу, право якого порушене, стало відомо чи могло стати відомо про таке порушення, однак дані обставини були залишені поза увагою суду першої інстанції, який послався лише на те, що прокуратура була обізнана про належність спірних земельних ділянок відповідачам на праві власності, проте пропустила позовну давність.

Встановлюючи дані обставини, апеляційний суд враховує наступне.

Як вбачається із проекту землеустрою щодо припинення права постійного користування земельною ділянкою лісогосподарського призначення, актів розрахунку збитків і квитанцій, наявних в матеріалах справи, ДП «Макарівське лісове господарство» було достовірно відомо про прийняття оскаржуваних розпоряджень, оскільки зазначене підприємство попередньо надавало згоду на вилучення спірних земельних ділянок і одержувало від відповідачів - фізичних осіб відшкодування збитків внаслідок вилучення земель державного лісового фонду.

Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади, здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів (ч. ч. 1, 2 ст. 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України»).

Відповідно до ст. 13 ЗК України (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом, реалізація державної політики у галузі використання та охорони земель, викуп земельних ділянок для суспільних потреб у порядку, визначеному законом, координація проведення земельної реформи, розроблення і забезпечення виконання, загальнодержавних програм використання та охорони земель, організація ведення державного земельного кадастру, державного контролю за використанням і охороною земель та здійснення землеустрою, встановлення порядку проведення моніторингу земель, вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Держава здійснює повноваження власника землі через спеціально створені уповноважені органи в галузі земельних відносин.

З матеріалів справи вбачається, що відведення спірних земельних ділянок відбулося на підставі рішення органу державної виконавчої влади - Київської обласної державної адміністрації. При цьому підготовка цього рішення, виготовлення відповідних проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, їх погодження, реєстрація прав власності на спірні земельні ділянки відбувалось за участю державних органів, які мали повноваження контролю та виявлення порушень при прийняті рішення органом місцевого самоврядування і мали змогу з 2008 року виявити порушення вимог земельного законодавства при передачі у власність земельних ділянок і в межах позовної давності поставити питання про оскарження рішення органу державної виконавчої влади.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» основними завданнями державного контролю за використанням та охороною земель є забезпечення додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України, запобігання порушенням законодавства України у сфері використання та охорони земель, своєчасне виявлення таких порушень і вжиття відповідних заходів щодо їх усунення.

Згідно ст. 9 цього Закону (в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин) державний контроль за використанням та охороною земель у системі центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів здійснює Державна інспекція з контролю за використанням та охороною земель і її територіальні органи.

Крім того, згідно п. п. 1, 3 Положення про Державний комітет України по земельних ресурсах, затвердженого Указом Президента України від 14 серпня 2000 року № 970/2000, яке діяло станом на момент виникнення спірних правовідносин, Держкомзем України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. До одного з основних завдань Держкомзему України належить здійснення державного контролю за використанням та охороною земель.

Таким чином, державі в особі Кабінету Міністрів України та утворених ним органів, які мали повноваження щодо розпорядження землями державної власності та контролю за додержанням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України, було і могло бути відомо про порушення права власності держави на землю з часу вчинення цього порушення.

Разом із тим, ці уповноважені державою органи не вчинили покладених на них законом обов`язків щодо усунення вказаних порушень протягом встановленого законом строку позовної давності, а тому право держави, як власника землі не підлягає судовому захисту.

Доводи прокурора про те, що Кабінет Міністрів України не знав і не міг знати про порушення права держави в особі Кабінету Міністрів України на розпорядження спірною земельною ділянкою не ґрунтуються на вимогах наведеного вище законодавства та матеріалах справи, оскільки законом передбачена не безпосередньо обізнаність Кабінету Міністрів України як колегіального органу про таке порушення, а обізнаність про це спеціально створених уповноважених державних органів, які виконують надані їм законом повноваження.

Відтак відхиляються доводи прокурора і представника Кабінету Міністрів України про те, що про порушене право Кабінету Міністрів України стало відомо після отримання позовної заяви в лютому 2014 року.

Із цих же підстав апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що відповідачами на спірних земельних ділянках з моменту винесення оскаржуваних розпоряджень не велась господарська діяльність, земельні ділянки не використовувались за призначенням для ведення особистого селянського господарства, а тому не можливо було встановити факт їх вибуття з володіння держави для сільськогосподарських потреб.

Посилання прокурора в апеляційній скарзі на безпідставність висновків суду щодо обізнаності позивача про наявність спірних правовідносин з моменту розгляду Макарівським районним судом Київської області у січні 2011 року справи № 2-а-27 за адміністративним позовом прокурора в інтересах держави в особі Управління Держкомзему в Макарівському районі до Макарівської районної державної адміністрації Київської області та інших осіб - обставин обізнаності позивача про порушення права власності держави на землю не спростовують та відхиляються апеляційним судом.

Апеляційний суд приймає до уваги, що обов`язок самого прокурора бути обізнаним про рішення Київської обласної державної адміністрації передбачений ст. 19 «Предмет нагляду за додержанням і застосуванням законів» Закону України «Про прокуратуру» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

З матеріалі справи вбачається, що з січня 2005 року щомісяця надаються копії усіх розпоряджень голови Київської обласної державної адміністрації прокуратурі Київської області, в тому числі і за 2008 рік (а. с. 32 т. 3).

Виконуючи вказівку Верховного Суду, надану в постанові від 07 серпня 2019 року по цій справі щодо вирішення початку перебігу та спливу позовної давності щодо кожної позовної вимоги окремо, апеляційний суд враховує, що оскільки заява про застосування позовної давності подана в тому числі Київською обласною державною адміністрацією, а отже поширюється на всі позовні вимоги про визнання незаконними і скасування виданих нею розпоряджень від 09 квітня 2008 року № 565, 566, 567, 568, 569, 482, інші позовні вимоги про визнання недійсними державних актів, виданих на підставі цих розпоряджень, визнання за державою в особі Кабінету Міністрів України права власності на земельні ділянки та повернення ДП «Макарівське лісове господарство» земельних ділянок, також не підлягали задоволенню як похідні.

Виходячи із вищевикладеного, мотивація суду щодо відмови в задоволенні позову з підстав пропуску позовної давності є неповною і необґрунтованою, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для зміни рішення та викладення мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду є законним, обґрунтованим і не підлягає скасуванню із підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задовольнити частково.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 05 грудня 2016 року змінити у мотивувальній частині, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Макарівського районного суду Київської області від 05 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 07 листопада 2019 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.

.