ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«05» листопада 2019 року

м. Харків

справа № 617/86/18-ц

провадження 22ц/818/5367/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.,

за участю секретаря - Колосовської А.Р.,

учасники справи:

заявник - Вовчанський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області,

заінтересовані особи - ОСОБА_1 , Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вовчанського районного суду Харківської області від 14 лютого 2018 року в складі судді Уханьової І.С.

в с т а н о в и в:

У січні 2018 року Вовчанський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області, заінтересовані особи: ОСОБА_1 , Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України.

Подання мотивовано тим, що на виконанні у Вовчанському районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області перебуває виконавче провадження АСВП № 41742085 щодо виконання виконавчого листа № 202/29450/13-ц виданого 28 жовтня 2013 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором в сумі 65 423,30 грн.

Зазначив, що 27 січня 2014 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та надано строк для самостійного виконання до 03 лютого 2014 року, яку направлено на адресу боржника 28 січня 2014 року за вих. № 253.

Однак, боржницею у строк, наданий для самостійного виконання, рішення не виконано.

Зазначив, що державним виконавцем здійснювались заходи з виявлення майна боржника шляхом направлення запитів до Державної фіскальної служби України, Пенсійного фонду України, БД «Автомототранспорт», Головного сервісного центру МВС України, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Відділу Держгеокадастру у Вовчанському районі, Державної інспекції сільського господарства в Харківській області.

Із отриманих відповідей від зазначених організацій та установ встановлено, що боржниця пенсію не отримує, за трудовими та цивільно-правовими договорами не працює; транспортних, технічних засобів та нерухоме майно за боржницею не зареєстровано.

27 лютого 2014 року здійснено вихід за адресою реєстрації та проживання боржника з метою перевірки майнового стану боржниці. Зі слів мешканки будинку, в якому зареєстрована ОСОБА_1 , вона там не проживає. До домоволодіння для складання акту опису й арешту майна боржниці вона не впустила.

Вказав, що 18 жовтня 2017 року державним виконавцем на адресу боржниці надсилався виклик щодо явки до виконавця для надання пояснень щодо причин невиконання рішення суду, однак ОСОБА_1 на виклик не з`явилася, про причини неявки не повідомила.

.

На запит державного виконавця Державною прикордонною службою України листом від 09 січня 2018 року повідомлено про те, що ОСОБА_1 неодноразово перетинала державний кордон України.

Зазначив, що 05 вересня 2017 року до відділу надійшла заява Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1

Вказав, що боржницею рішення суду не виконано, не дивлячись на те, що державним виконавцем вжито усіх, передбачених чинним законодавством заходів примусового виконання рішення; боржниця ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї рішенням, що підтверджується неявкою боржниці на виклик державного виконавця до відділу.

Вважав, що у зв`язку зі значною сумою заборгованості та невиконанням рішення в добровільному порядку, є підозри, що боржниця може виїхати за межі України з метою ухилення від зобов`язань, покладених на неї рішенням суду, що приведе до ускладнень при виконанні рішення.

Просив вирішити питання про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України через прикордонну службу без вилучення паспортного документу до виконання нею зобов`язань по сплаті боргу.

Ухвалою Вовчанського районного суду Харківської області від 14 лютого 2018 року подання Вовчанського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області - задоволено; обмежено ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон до виконання зобов`язань, покладених на неї виконавчим листом № 202/29450/13-ц від 28 жовтня 2013 року, виданого Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором в сумі 65 423,30 грн.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила ухвалу скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що державним виконавцем не доведено того, що вона ухилялася від виконання зобов`язання; що з веб-сайту Міністерства юстиції України Автоматизована система виконавчого провадження, інформація про виконавче провадження на 25 вересня 2019 року вбачається, що окрім постанови про відкриття виконавчого провадження від 27 січня 2014 року жодних виконавчих дій зроблено не було; що 22 серпня 2019 року між банком та нею укладено додаткову угоду до кредитного договору № DNH4KP11460889 від 08 лютого 2006 року, за умовами якої сторони узгодили про зменшення заборгованості в частині заборгованості по сплаті відсотків на 71 663,02 грн., по сплаті комісії на 0,00 грн., пені 87 061,88 грн., встановлено на дату підписання цієї додаткової угоди заборгованість за договором 18 000,00 грн., дата остаточного погашення заборгованості за договором визначеної у цій додатковій угоді, становить 24 серпня 2019 року; що 22 серпня 2019 року вона за квитанцією № RC_OCYC05JW7M80BN1Z7D01 перерахувала відповідну суму заборгованості, отже, жодних дій на ухилення від виконання зобов`язань, покладених на неї судовим рішенням вона не здійснювала; що вона не отримувала копію постанови про відкриття виконавчого провадження, тобто її не було ознайомлено з відкритим виконавчою службою відносно неї виконавчим провадженням, а тому відсутні підстави стверджувати, що вона свідомо ухилялася від виконання судового рішення.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

01 листопада 2019 року до суду апеляційної інстанції від старшого державного виконавця Вовчанського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області надійшли заперечення на апеляційну скаргу, в яких він вважав, що рішення є законним, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню. При цьому підкреслив, що станом на 29 жовтня 2019 року ніякої інформації про погашення заборгованості від банку до виконавчої установи не надійшло. Боржниця також не надала документів, які підтверджують погашення заборгованості.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити, ухвалу суду - скасувати.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що оскільки ОСОБА_1 ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї, її тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон є правомірним.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються статтею 313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Порядок розгляду подання державного (приватного) виконавця про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України регулюється статтею 441 ЦПК України.

Так, статтею 441 ЦПК України передбачено, що тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосовано судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

За змістом пункту 19 частини 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року із змінами виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Із змісту цього пункту вбачається, що ухилення боржника від виконання зобов`язань позначає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Проте, особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Відповідно до положень статті 12 ЦПК України наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання.

У статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» наведені підстави тимчасової відмови у виїзді за кордон.

Так, згідно пункту 5 частини 1 статті 6 цього Закону право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Разом з тим, сам факт наявності невиконаного рішення суду чи іншого органу боржником не є відповідно до цього Закону підставою для тимчасової заборони виїзду особи за кордон без обов`язкового визначення дій боржника по ухиленню від виконання рішення.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, необхідно з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, слід розуміти як будь-які навмисні, свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо), і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини.

При цьому, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд зазначає, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78 - 82).

Відповідно до другого абзацу статті 1 Першого протоколу до Конвенції зазначено, що повинен існувати «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

У справі «Гочев проти Болгарії» Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у частині 3 статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто, бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.

Таким чином, для вирішення питання про обмеження у праві виїзду за межі України боржника згідно вказаних правових норм необхідним елементом є пропорційність втручання у конвенційне право особи на вільне пересування, наявність справедливого балансу між публічним інтересом у демократичному суспільстві щодо належного виконання обов`язкових рішень суду та інших органів чи посадових осіб та гарантій на вільне пересування особи.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 16 серпня 2013 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська розглянуто справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та судовим рішенням вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № № DNH4KP11460889 від 09 лютого 2006 року у сумі 64 676,53 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 8 997,76 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом - 26 372,77 грн., пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 26 273,22 грн., штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (процентна складова) - 3532,22 грн., а також судовий збір в розмірі 746,77 грн.

На виконання судового рішення 28 жовтня 2013 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська видано виконавчий лист № 202/29450/13-ц (а.с.6).

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Вовчанського районного управління юстиції від 27 січня 2014 року відкрито виконавче провадження про примусове виконання виконавчого листа № 202/29450/13-ц, виданого 28 жовтня 2013 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 64 676,53 грн. та судовий збір у розмірі 746,77 грн., всього 65 423,30 грн. Зазначено, що боржниця повинна добровільно виконати судове рішення в строк до 03 лютого 2014 року (а.с.5).

Зазначена постанова 28 січня 2014 року направлена на адресу боржниці ОСОБА_1 за вих. № 253.

Із відповідей Державної фіскальної служби України за № від 20 червня 2017 року, № від 11 грудня 2017 року, № від 11 грудня 2017 року вбачається, що ОСОБА_1 , як платник податку, на обліку в органах ДПС не перебуває (а.с.7, 8).

Із відповідей Пенсійного фонду України за № від 26 червня 2017 року, № від 26 червня 2017 року, № від 08 грудня 2017 року, № від 08 грудня 2017 року вбачається, що ОСОБА_1 не працює, пенсію не отримує (а.с.9, 10, 11).

Із відповідей БД «Автомототранспорт» та Головного сервісного центру МВС України вбачається, що за боржницею транспортних засобів не зареєстровано.

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо суб`єкта за № 17330362 від 04 лютого 2014 року, інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно за № 17334292 від 04 лютого 2014 року та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за № 106833318 від 08 грудня 2017 року нерухомого майна за боржницею не зареєстровано (а.с.15, 16, 17).

Із відповіді на запит Відділу Держземагентства у Вовчанському районі Харківської області № 0113/334 від 13 лютого 2014 року вбачається, що право власності на земельну ділянку за боржницею не зареєстровано (а.с.18).

Аналогічна інформація міститься і у відповіді Відділу у Вовчанському районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області № 11-20-0.23,16-2500/107-17 від 15 грудня 2017 року (а.с.19).

Як вбачається з повідомлення Державної інспекції сільського господарства в Харківській області № 05.01-26/2015 від 17 березня 2014 року згідно електронної бази даних станом на 13 березня 2014 року за ОСОБА_1 на праві власності сільськогосподарська техніка, самохідні машини та механізми не обліковуються (а.с.20).

27 лютого 2014 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Вовчанського районного управління юстиції Харківської області при примусовому виконанні виконавчого листа № 202/29450/13-ц, виданого 28 жовтня 2013 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість в розмірі 65 423,30 грн. складено акт державного виконавця, яким встановлено, що ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 не проживає. Мешканка будинку ОСОБА_2 для складання акту опису й арешту майна боржниці до домоволодіння не впустила за відсутності господаря будинку (а.с.21).

18 жовтня за № 8359 державний виконавець Вовчанського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області на адресу боржниці ОСОБА_1 направив виклик, яким зобов`язав ОСОБА_1 з`явитись до виконавця 24 жовтня 2017 року щодо сплати боргу. Однак виклик повернуто державному виконавцю у зв`язку з закінченням встановленого строку зберігання (а.с.22, 23).

Як вбачається з відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України за № 0.64-45519/0/15-17 від 29 грудня 2017 року відповідно до пункту 23 Положення про базу даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України», затвердженого наказом Адміністрації Держприкордонслужби України від 25 червня 2007 року № 472, зареєстрованим у Мін`юсті 05 липня 2007 року за № 765/14032 та згідно наданого витягу з наявної у базі даних інформацією ОСОБА_1 з 10 травня 2014 року по 04 липня 2017 року перетинала державний кордон України (а.с.24).

22 серпня 2019 року між Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № DNH4KP11460889 від 08 лютого 2006 року, відповідно до умов якої сторони узгодили про зменшення заборгованості в частині заборгованості по сплаті відсотків на 71 663,02 грн та пені на 87 061,88 грн. Вказані суми за рішенням банку прощені. Встановлено, що на дату підписання цієї додаткової угоди, заборгованість за договором становить - 18 000,00 грн., яка складається з заборгованості за основним боргом - 8997,76 грн. та за відсотками - 9002,24 грн. Дата остаточного погашення заборгованості 24 серпня 2019 року (а.с.80).

22 серпня 2019 року за квитанцією № RC_OCYC05JW7M80BN1Z7D01 ОСОБА_1 сплатила банку 18 000,00 грн. (а.с.81).

У вересні 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до виконавчої служби з заявою, в якій просив звернутися державного виконавця до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 (а.с.25).

Із довідки Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» № C27R5NFV7LFQ9T6P від 27 вересня 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 станом на 27 вересня 2019 року не має заборгованості перед банком (а.с.53).

В обґрунтування подання про обмеження боржниці у праві виїзду за межі України підставами ухилення від виконання зобов`язань, покладених на неї, банк зазначає неявку ОСОБА_1 на виклик виконавця та відсутність за місцем проживання.

Проте, у матеріалах справи відсутні відомості щодо отримання боржницею постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження.

Згідно вимог частини 1 статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Аналіз наведеної норми свідчить про те, що перед тим, як застосовувати засоби і способи примусу, виконавець повинен пересвідчитися, чи отримав боржник копію постанови про відкриття виконавчого провадження, яка має бути направлена на зазначену у виконавчому документі адресу боржника, та встановити факт отримання боржником копії цієї постанови.

Отже, у разі з`ясування факту неодержання боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження виконавець не вправі вчиняти виконавчі дії.

Зазначене відповідає правовим висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07 травня 2018 року, справа № 916/1605/15-г, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 липня 2019 року, справа № 554/13475/15-ц (провадження № 61-25124св18).

Так, під письмовим повідомленням слід розуміти не тільки направлення відповідних відомостей особам у письмовому вигляді, а й отримання цими особами відомостей, які мають бути їм повідомлені. Отже, за загальним змістом термін «повідомлення» включає в себе не тільки направлення відомостей, з якими особа має бути обізнаною, а й отримання цією особою зазначених відомостей.

Таким чином, належним доказом підтвердження надсилання постанови про відкриття виконавчого провадження є квитанція про відправлення та повідомлення про вручення рекомендованого листа.

Матеріали справи свідчать про те, що постанова державного виконавця відділу державної виконавчої служби Вовчанського районного управління юстиції від 27 січня 2014 року про відкриття виконавчого провадження направлена на адресу боржниці за вих. № 253, однак матеріали справи не містять належних та допустимих доказів її отримання боржницею ОСОБА_1 , тобто, фактично боржниці не було відомо про відкриття виконавчого провадження.

Також, боржниці ОСОБА_1 не було відомо й про те, що її викликає державний виконавець на 24 жовтня 2017 року, оскільки даний виклик державного виконавця повернутий без вручення адресату у зв`язку з закінченням встановленого строку зберігання (а.с.23).

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтвердила, що ані постанову про відкриття виконавчого провадження щодо неї, ані виклик до державного виконавця вона не отримувала. Про наявність виконавчого документа їй стало відомо тільки під час укладення з банком додаткової угоди. В той же день вона сплатила означену суму та отримала від банку довідку про те, що у неї перед банком заборгованості немає. Копію цієї довідки вона додала до апеляційної скарги. Проте, цю довідку до виконавчої установи вона не надала.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що матеріали справи не містять відомостей, які б підтверджували факт свідомого, умисного ухилення боржника від виконання зобов`язань. Відсутні й докази, які підтверджують отримання боржницею постанови про відкриття виконавчого провадження, а також виклику державного виконавця.

При цьому, у відповідності до умов додаткової угоди № 1 від 22 серпня 2019 року, 22 серпня 2019 року ОСОБА_1 сплатила банку свою заборгованість та станом на 27 вересня 2019 року у неї відсутня заборгованість перед банком.

Таким чином, враховуючи, що доказів ухилення ОСОБА_1 від виконання зобов`язань, покладених на неї судовим рішенням, матеріали справи не містять, а також те, що обмеження у праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, судова колегія вважає, що подання державного виконавця про обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України є недостатньо обґрунтованим та не підлягає задоволенню. При цьому, судова колегія звертає увагу на те, що наразі у неї взагалі відсутня заборгованість перед банком.

Неповно з`ясувавши обставини, що мають значення для справи, порушивши норми процесуального права та неправильно застосувавши норми матеріального права, суд першої інстанції безпідставно задовольнив подання державного виконавця.

У зв`язку з чим відповідно до статті 376 ЦПК України судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні подання.

Питання щодо стягнення судового збору, виходячи з змісту апеляційної скарги, наразі не вирішувалось.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Вовчанського районного суду Харківської області від 14 лютого 2018 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні подання Вовчанському районному відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області, заінтересовані особи: ОСОБА_1 , Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» про тимчасове обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 06 листопада 2019 року.