Справа № 585/462/18
Провадження № 22-ц/816/2336/19
Судді Сумського апеляційного суду Собини Ольги Іванівни стосовно постанови колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Сумського апеляційного суду від 07 травня 2019 року у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 16 січня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Роменського міського нотаріального округу Сумської області Ганзя Ольга Борисівна про визнання договорів дарування будинку та земельної ділянки недійсними, -
У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Роменського міського нотаріального округу Сумської області Ганзя О.Б. про визнання договорів дарування будинку та земельної ділянки недійсними і свої вимоги обґрунтовувала тим, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом належав на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями за адресою АДРЕСА_1 розташований на приватизованій земельній ділянці для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1000 га. В зазначеному будинку вона проживала разом із рідним сином ОСОБА_3 - відповідачем у справі та його родиною: дружиною - ОСОБА_4 та сином ОСОБА_5 з якими у неї були гарні стосунки. У 2010 році, коли їй виповнилось 86 років відповідач почав наполягати на тому, щоб вона подарувала йому належне їй нерухоме майно в обмін на те, що саме він буде здійснювати догляд за нею та її утримання, а не її донька ОСОБА_6 , яка проживає поряд. Вона спільно з сином відвідала нотаріуса, де підписала, як на той час вважала, договори дарування належних їй будинку та земельної ділянки за умовою надання їй сином довічного утримання. При цьому, зі змістом підписаних договорів вона не знайомилась, оскільки повністю довіряла сину, і навіть не могла припустити, що підписує договори дарування, а не довічного утримання.
В подальшому, між нею та відповідачем у справі почали виникати сварки та скандали, відповідач змінив ставлення до неї, перестав забезпечувати її продуктами, влаштовував скандали та бійки, застосовувати до неї фізичне насильство, а 8 вересня 2017 року у дворі будинку наніс їй тілесні ушкодження, внаслідок чого вона вимушена була звернутись із відповідною заявою до правоохоронних органів і з цього часу вона вимушена перейти проживати у будинок до своєї доньки.
Вважала, що при укладенні оспорюваних договорів вона припустилась помилки, що має істотне значення, а саме: щодо природи правочинів, прав та обов`язків сторін, тому замість договорів довічного утримання були укладені договори дарування, які мають бути визнані недійсними, а її право власності на будинок та земельну ділянку поновлені.
Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 16 січня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Постановою Сумського апеляційного суду від 07 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, а рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 16 січня 2019 року скасовано та ухвалене нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Приймаючи таке рішення, колегія суддів виходила з того, що під час укладення оспорюваних договорів волевиявлення позивача не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договорами дарування. Позивач діяла під впливом помилки, оскільки вважала, що укладає договори довічного утримання, за умовами яких відповідач буде здійснювати догляд за нею, тобто помилялася щодо правової природи правочинів.

Не погоджуючись із рішенням колегії суддів, на підставі ч.3 ст. 35 ЦПК України вважаю за необхідне зазначити таке.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 11 листопада 2010 року ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 належний їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, у цей же день, тобто 11 листопада 2010 року, ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 належну їй на підставі Державного акта про право власності серії НОМЕР_1 земельну ділянку площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером НОМЕР_2 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказані обставини підтверджуються договорами дарування житлового будинку та земельної ділянки від 11 листопада 2010 року, які підписані сторонами та посвідчені приватним нотаріусом Роменського міського нотаріального округу Ганзя О.Б. (а.с. 6 - 7, 8 - 9).

Також спірні договори дарування мають посилання на те, що вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочинів сторонам роз`яснено нотаріусом. Сторони підтвердили, що договори не носять характер фіктивного чи удаваного правочину. До того ж, дарувателька стверджувала, що дарування здійснено нею за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. Сторони також підтвердили, що їм зрозуміла правова природа договору дарування як договору безоплатного, а тому дарувателька не матиме права вимагати від обдарованого вчинення на її користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру (а.с. 6-7, 8-9).

Також судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що сторони є рідними матір`ю та сином, протягом десятиліть мешкають разом у вищезазначеному будинку і разом з ними також мешкають дружина відповідача та його син і дана обставина підтверджується довідкою Управління адміністративних послуг Роменської міської ради Сумської області від 10 січня 2018 року та даними будинкової книги (а.с. 10, 39 - 42).

Відповідач, як рідний син дарувательки ще до укладення оспорюваних договорів дарування здійснював догляд за будинком, утримував його в належному стані, оплачував комунальні послуги, провів до будинку газове опалення, здійснював поточні ремонти в будинку і господарських будівель, обробляв земельну ділянки.

Крім того, місцевим судом встановлено, що починаючи з 2017 року між сторонами почали виникати сварки та скандали і 8 вересня 2017 року позивач перейшла мешкати до своєї доньки ОСОБА_6 , яка проживає поряд по АДРЕСА_1 .

При цьому, позивач обвинувачувала відповідача у нанесенні їй тілесних ушкоджень і за її зверненням було унесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне провадження за номером 0000904, але на час ухвалення місцевим судом оскаржуваного рішення в матеріалах цивільної справи відсутні відомості щодо притягнення відповідача до кримінальної відповідальності за вчинення даного кримінального правопорушення, а також відсутні відомості щодо встановлення факту спричинення позивачу тілесних ушкоджень (а.с.14-15).

Також місцевим судом було допитано ряд свідків, а саме: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_5 , які надали пояснення про те, що відповідач ОСОБА_3 проживав разом зі своєю сім`єю та матір`ю ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 . Він за власний кошт проводив ремонтні роботи. З 2017 року сторони не проживають разом, оскільки між ними виник конфлікт, тому позивач на даний час проживає разом зі своєю дочкою ОСОБА_6 по АДРЕСА_1 .

Дані обставини підтвердив і сам відповідач у справі який пояснив, що спори та сварки у нього з матір`ю почали виникати, у зв`язку із тим, що вплив на останню має його рідна сестра і донька позивачки ОСОБА_6 з якою він також перебуває у неприязних відносинах. Він матір ніколи не бив і не виганяв з хати, намагався повернути її, але усі його наміри зустрічають супротив з боку його сестри, яка категорично заперечує проти цього і не дає йому поспілкуватися з матір`ю з тим, щоб налагодити відносини.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У ч. 1 ст. 229 ЦК України йдеться про те, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом ст.ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Правовою метою договору дарування є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Пленум Верховного Суду України у п. 19 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких посилилась сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язана з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчинення правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

З пояснень третьої особи у справі - приватного нотаріуса Роменського міського нотаріального округу Сумської області Ганзі О.Б. даних у суді апеляційної інстанції вбачається, що нею, при зверненні позивачки за консультацією з приводу укладення оспорюваного договору, зважаючи на похилий вік позивачки, неодноразово роз`яснювалось суть договору дарування, встановлювались її дійсні наміри щодо відчуження належного їй нерухомого майна, перевірялось чи не має позивач наміру укласти інший правочин і чи розуміє вона наслідки укладення цього правочину. В той же час, позивач в категоричній формі зазначила їй що має намір саме подарувати будинок та земельну ділянку своєму рідному синові з яким вона мешкає однією сім`єю і, таким чином, ще за життя розпорядитись належним їй нерухомим майном, щоб у сина в подальшому не було труднощів у переоформленні права власності на нього в порядку спадкування. При цьому також пояснювала, що іншу свою дитину, а саме доньку, вона разом з померлим чоловіком забезпечили житлом, оскільки виділили їй частину належної їм земельної ділянки на якій допомогли збудувати будинок.

Місцевий суд, вирішуючи спір і відмовляючи в задоволенні позову, вірно виходив з того, що при укладенні договорів дарування сторонами були витримані всі вимоги діючого законодавства, сам текст договорів викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту, у зв`язку з чим вищезазначені договорі не можуть бути визнані недійсними.

Погоджуюсь з таким висновком місцевого суду і вважаю, що лише похилий вік позивача та стан її здоров`я не позбавляє її права на укладення договорів дарування належного їй нерухомого майна, тим більш, що ці договори були укладені на користь її рідного сина з яким вона тривалий час мешкала однією сім`єю.

Таким чином, виходячи з вищезазначеного вважаю, що позивач на момент укладення оспорюваних правочинів в повній мірі усвідомлювала їй правову природу та юридичні наслідки.

Також не можна стверджувати, що після укладення даних правочинів не відбулось фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваними договору дарування дарувальником обдарованому, оскільки як вбачається з матеріалів цивільної справи право власності відповідача на нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку, він здійснює його утримання, проводить поточні ремонти, сплачує комунальні послуги.

Та обставина, що позивач, після укладення оспорюваних договорів дарування продовжила проживати в даному будинку і користуватись ним свідчить про те, що перехід права власності до відповідача у справі не припинив існування родинних відносин між сторонами у справі і не звільнив відповідача, як повнолітнього сина, від обов`язку утримувати свою непрацездатну матір, як це передбачено ст.51 Конституції України та ст.202 Сімейного кодексу України.

Також виникнення сварок та конфліктів між сторонами укладених правочинів після спливу семи років після їй укладення не є доказом того, що на момент їх укладення позивач не усвідомлювала їх правову природу та юридичні наслідки.

Конституцію (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2 ,4, 7. та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Виходячи з вищезазначеного, вважаю, що позивач скористалась наданим їй правом на розпорядження належним їй нерухомим майно і безоплатно передала його у власність своєму синові - відповідачу у справі, який прийняв цей дарунок і протягом тривалого часу володів цим майном, витрачав кошти на його утримання, ремонт та облаштування, а тому визнання недійсним договорів дарування за відсутності належних та допустимих доказів у справі порушує його права та законні інтереси як власника даного нерухомого майна.

Таким чином, вважаю, що рішення місцевого суду щодо відмови в задоволенні позовних вимог є законним і обґрунтованим.

Суддя Сумського апеляційного суду О. І. Собина