справа № 208/4476/18
№ провадження 2/208/1353/19
РІШЕННЯ

Іменем України

22 жовтня 2019 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, у складі:

Головуючого, судді Івченко Т.П.,

Секретаря судового засідання Корнієнко К.Є.,

Позивачки ОСОБА_1 ,

Представника позивача адвоката Демінова О.І.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «про стягнення компенсації вартості автомобіля», суд

встановив:

16 липня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Заводський районний суд міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 в якому просить:

-Визнати автомобіль «MERCEDES-BENS» д.з. НОМЕР_1 , особистою приватною власністю дружини ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 );

-Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) компенсацію вартості автомобіля «MERCEDES-BENS» д.з. НОМЕР_1 у розмірі 323 932 (триста двадцять три тисячі дев`ятсот тридцять два) гривень 00 копійок;

-Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) усі понесені позивачем судові витрати.

Свої позовні вимоги, позивач обґрунтовує тим, що 08 вересня 2007 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області. Рішенням Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 квітня 2016 року шлюб між сторонами розірвано. Від спільного проживання з відповідачем у зареєстрованому шлюбі у них народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_4 , виданого Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис№459. Під час шлюбу на кошти ОСОБА_1 придбано автомобіль «MERCEDES-BENS» д.з. НОМЕР_1 , який був зареєстрований на ОСОБА_2 даний факт підтверджено розпискою. 18 листопада 2015 року ОСОБА_2 відчужив автомобіль на користь ОСОБА_4 , що підтверджується довідкою Територіального сервісного центру №1244. Відповідно до звіту про оцінку вартості транспортного засобу вартість автомобіля «MERCEDES-BENS» д.з. НОМЕР_1 , яка становить 323 932 (триста двадцять три тисячі дев`ятсот тридцять два) гривень 00 копійок. Вважає за необхідно стягнути з відповідача вартість автомобіля.

Позивач ОСОБА_1 , в судовому засідання підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила їх задовольнити.

Представник позивача за довіреністю адвокат Демінов О.І. підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, згідно з вимогами ст.130 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомив, судова повістка - виклик направлена відповідачеві на останню відому суду адресу і в силу ст.131 ЦПК України вважається доставленою, на підставі ст. 223 ЦПК України суд вважає причини неявки відповідача неповажними; є достатньо матеріалів про права та відносини сторін, потрібність дачі особистих пояснень відповідачем відсутня, що дозволило суду за згодою позивача, згідно вимог ст. 280 ЦПК України, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, що дозволило суду вважати за необхідне визнати його неявку з неповажних причин, провести заочний розгляд справи, розглянути справу на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінивши докази у справі за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 89 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав:

Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 08 вересня 2007 року по 14 квітня 2016 року, що підтверджено копією рішення від 14 квітня 2016 року Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області «про розірвання шлюбу» (а.с. 6).

Від цього шлюбу сторони мають малолітню дитину доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_4 , виданого Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області.

Під час шлюбу сторонами був придбаний автомобіль «MERCEDES-BENS» д.з. НОМЕР_5 , що підтверджено довідкою Міністерства внутрішніх справ України Регіональним сервісним центром в Дніпропетровській області територіальний сервісний центр №1244 (а.с. 7). В судовому засіданні встановлено, що автомобіль «MERCEDES-BENS» д.з. НОМЕР_1 сторонами не придбався.

Правовідносини, які пов`язані з розподілом майна подружжя, врегульовані Сімейним кодексом України та Цивільним кодексом України.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Таким чином, для встановлення того, чи є придбане за час шлюбу майно спільною власністю подружжя суд повинен встановити правову природу коштів, за які було придбане майно.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено і визнано стороною ОСОБА_1 , що автомобіль було придбало за кошти в період перебування у зареєстрованому шлюбі, а саме в 2011 році, що підтверджено копією розписки ОСОБА_2 розпискою (а.с. 8). Походження зазначених коштів за рахунок заробітку саме позивачки, жодним доказом не підтверджено.

Крім того, згідно до пояснень позивачки ОСОБА_1 , наданих нею в судовому засіданні, рішення про придбання автомобілю вони з чоловіком приймали спільно, за кошти якими подружжя розпоряджалося спільно. Підтвердження, що кошти були власністю ОСОБА_1 суду не надано.

Як встановлено в ході судового розгляду, автомобіль був відчужений в період перебування сторін у шлюбі, що підтверджено довідкою Міністерства внутрішніх справ України Регіональним сервісним центром в Дніпропетровській області територіальний сервісний центр №1244 (а.с. 7), а саме 20 листопада 2015 року переоформлено у ТСЦ 8044 на ОСОБА_4 , відповідно до копії рішення Рішенням Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від шлюб між сторонами розірвано14 квітня 2016 року (а.с. 6).

В той же час, шлюб між сторонами розірваний на підставі рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14.04.2016 року, яке набрало законної сили 25.04.2016 року (а.с. 6).

Таким чином, враховуючи що протягом року з дня відчуження автомобіля сторони мали статус подружжя, а тому вели спільне господарство, витрачаючи спільні гроші.

Також, як заявлено позивачем предметом позову є транспортний засіб, який знаходився у користуванні подружжя ОСОБА_5 , хоча і оформлений був на час його придбання на відповідача, доказів відсутності згоди позивачки на його відчуження у 2015 році з боку позивачки не надано.

На підставі вище зазначеного, встановив відсутність доказів що саме позивач ОСОБА_1 придбала зазначений автомобіль марки «MERCEDES-BENS» д.з. НОМЕР_1 , за власні кошти, суд вважає, що позивач не довів суду ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Крім того, згідно до вимог Сімейного кодексу України, передбачено, що майно набуте під час шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя, а тому визнання зазначено предмету спору особистою приватною власністю дружини, без належного підтвердження джерел набуття зазначеного автомобіля, не узгоджується з вимогами ст. 60 СК України, та є такими що не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду.

А тому позовні вимог є такими, що не підлягають задоволенню в цілому.

Суд розглянув справу в межах позовних вимог, створивши учасникам процесу всі необхідні умови для надання, витребування доказів, користуючись принципом змагальності сторін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вирішуючи питання щодо судових витрат понесених сторонами, суд керується вимогами ЦПК України та Законом України «Про судовий збір».

Як встановлено, при зверненні із позовом, позивач ОСОБА_1 16 липня 2018 року подала клопотання про відстрочку для сплати судового збору, після чого було відкрито провадження по справі, а таким чином сплата судового збору за звернення із позовом, позивачці відстрочена до вирішення справи по суті.

Під час розгляду справи, з боку позивачки жодного обгрунтування можливого звільнення її від сплати судового збору, або зменшення його розміру суду не надано, та такого питання з боку позивачки не заявлено.

Враховуючи задоволене клопотання позивача про відстрочення сплати судового збору до вирішення питання по суті та оскільки відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача, а тому суд стягує з позивача ОСОБА_1 на користь держави судові витрати в розмірі 3 239 (три тисячі двісті тридцять дев`ять) гривень 32 копійки в оплату судового збору, що відповідає 1% від заявлених вимог матеріального характеру.

Керуючись ст. 12, 13, 76, 77, 141, 258, 263-265 , 280-282 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «про стягнення компенсації вартості автомобіля» - відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судові витрати в розмірі 3239 (три тисячі двісті тридцять дев`ять) гривень 32 копійки в оплату судового збору.

Витрати понесені позивачем ОСОБА_1 у розмірі 800 гривень за оплату послуг з оцінки ринкової вартості транспортного засобу покласти на позивача.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 .

Повний текст судового рішення складений 25 жовтня 2019 року.

Суддя Івченко Т. П.