Постанова

Іменем України

30 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 520/8192/15-ц

провадження № 61-21157св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Ярош Олена Миколаївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 червня 2016 року у складі судді Васильків О. В. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 21 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Черевка П. М.. Артеменка І. А., Громіка Р. Д.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Ярош О. М. про визнання недійсним договорів, визнання договору удаваним, витребування майна, усунення перешкод у користуванні власністю.

Позовна заява мотивована тим, що договір купівлі-продажу від 25вересня 2012 року укладений з порушенням норм частини четвертої статті 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), грошові кошти їй за майно не сплачувались, майно покупцю вона не передавала, а у ОСОБА_3 було відсутнє волевиявлення на укладання правочину.

Зазначала, що договір дарування від 25 вересня 2012 року є удаваним, оскільки укладений для приховання іншої угоди між сторонами, а саме забезпечення погашення нею боргів колишнього чоловіка. Вважала, що право власності відповідачів набуте незаконно та без відповідної правової підстави.

Ураховуючи уточнення до позовної заяви, ОСОБА_1 просила суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу 95/100 частин житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між нею та ОСОБА_3 , посвідчений 25 вересня 2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ярош О. М.; визнати недійсним, а саме удаваним договір дарування від 25 вересня 2012 року 5/100 частин вказаного житлового будинку; витребувати на користь ОСОБА_1 спірний житловий будинок; витребувати з незаконного володіння відповідачів речі, що знаходяться у спірному житловому будинку згідно переліку; усунути перешкоди у користуванні шляхом виселення ОСОБА_4 з житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03 червня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відсутні підстави вважати недійсним договір купівлі-продажу від 25 вересня 2012 року, оскільки, оспорюваний договір відповідає вимогам чинного законодавства, передбаченим главою 16 ЦК України. Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_1 згідно вільного волевиявлення, діючи добровільно, без будь-якого примусу, що перевірено нотаріусом, уклала договір купівлі-продажу від 25 вересня 2012 року.

Щодо доводів ОСОБА_1 про удаваність договору дарування, районний суд зазначив, що всупереч положень частини першої статті 60 ЦПК України позивачем не надано доказів на підтвердження своїх пояснень в даній частині, а саме щодо наявності правовідносин між ОСОБА_4 та колишнім чоловіком позивача.

Щодо вимог ОСОБА_1 про витребування житлового будинку та речей, що в ньому находяться, районний суд вважав, що вони не підлягають задоволенню з огляду на те, що судом встановлено законність набуття права власності ОСОБА_3 на спірний житловий будинок. Крім того, районний суд вказав, що посилання позивача на статті 388, 1212 ЦК України є безпідставними та необґрунтованими, та не можуть застосовуватись до правовідносин, що виникли між сторонами по даній справі.

Щодо вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні шляхом виселення, районний суд зазначив, що позивачем як на підставу своїх вимог у цій частині не зроблено жодного посилання на норму законодавства. Крім того, вказані вимоги є похідним від вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу, та визнання удаваним договору дарування, отже, суд дійшов висновку, що вимоги у цій частині не підлягають задоволенню.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 21 грудня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилено.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 червня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Апеляційний суд зазначив, що посилання апеляційної скарги на неповне з`ясування судом обставин укладення спірного договору всупереч волевиявлення сторін, дії сторін даного правочину без законних повноважень, упередженість висновків суду в оцінці доказів, неправильну оцінку судом правовідносин спірного правочину, порушення принципу законності, рівності сторін, забезпечення доведеності вини, змагальності, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення є необґрунтованими, оскільки спростовані дослідженими судом обставинами, яким надана правильна правова оцінка.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалите нове рішення про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 квітня 2016 року відкрито касаційне провадження та витребувано цивільну справу.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 червня 2019 року справу передано судді-доповідачеві Лідовцю Р. А.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2019 року справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій упереджено розглянули справу без з`ясування обставин справи та встановлення істотних умов правовідносин, що виникли між сторонами.

Вказує, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання про отримання пояснень від відповідачів, не допитано в якості свідка приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Ярош О. М. та колишнього чоловіка ОСОБА_1

Стверджує, що згідно з довіреністю від 21 вересня 2012 року, ОСОБА_4 мав право розпоряджатися нерухомим майном, яке вже було у власності у ОСОБА_3 , а не придбавати у його інтересах нерухоме майно. Отже, на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу від 25 вересня 2012 року, ОСОБА_4 не мав повноважень на підпис вказаного договору.

Наголошує на тому, що ОСОБА_1 грошові кошти за договором купівлі-продажу не отримувала, нерухоме майно не передавала ОСОБА_5 .

Зазначає, що у матеріалах справи містяться докази про те, що 13 червня 2015 року ОСОБА_4 неправомірно вселився у спірну квартиру та заволодів чужим майном. Зокрема, посилається на показання сторін та відповідь на звернення до Київського РВ УМВС України в Одеській області, відеозапис неправомірного вселення.

Відзив (заперечення) на касаційну скаргу учасники справи не подали.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 29 вересня 2004 року право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 (том 1, а. с. 10).

25 вересня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , від імені якої діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності ОСОБА_4 , укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ярош О. М. та зареєстрований у реєстрі № 1929. Предметом вказаного договору є 95/100 частин житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ( том 1 , а. с. 7).

Відповідно до пункту 2 Договору купівлі-продажу, продаж 95/100 частин житлового будинку здійснено за 4 065 560,00 грн, які передані та отримані повністю до підписання цього договору.

25 вересня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , від імені якої діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності ОСОБА_4 , укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ярош О. М. та зареєстрований у реєстрі № 1930. Предметом вказаного договору є 5/100 частин житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ( том 1 , а. с. 8-9).

Згідно з пунктом 2 договору дарування, дарунок сторонами оцінено в 2 113 981,00 грн.

У листі Київського РВ УМВС України в Одеській області від червня 2015 року (без дати) № 31/19 зазначено, що проведеною перевіркою встановлено, що

власником будинку на теперішній час є ОСОБА_3 , а всі особисті речі можливо забрати у будь-який час із дозволу власника будинку або його представника (том 1, а. с. 121).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з вимогами частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Положеннями статті 235 ЦК України визначається, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Судами встановлено, що 25 вересня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , від імені якої діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності ОСОБА_4 , укладено договір купівлі-продажу 95/100 частин житлового будинку та договір дарування 5/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши та оцінивши усі надані учасниками процесу докази й надавши правову оцінку усім їх доводам та запереченням, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не довела своїх позовних вимог, оскільки вона всупереч вимог статті 60 ЦПК України 2004 року (статті 81 чинного ЦПК України) не надала належних та допустимих доказів того, що оспорюваний нею договір дарування є удаваним, договір купівлі-продажу є недійсним на підставі частини другої статті 215, частини першої статті 216 ЦК України, а, відповідно, і не підлягають задоволенню вимоги про витребування спірного будинку та речей, які знаходяться у ньому та усунення перешкод у користування майном шляхом виселення відповідачів.

Колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.

Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено судам, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Перевіривши матеріали справи та доводи сторін, колегія суддів вважає, що позивач не надала належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування житлового будинку, та, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними оспорюваним договором. При цьому суд бере до уваги, що у договорі зазначено про те, що сторони, повністю усвідомлюючи значення своїх дій та згідно вільного волевиявлення, діючи добровільно, без будь-якого примусу, як фізичного, так і морального, володіючи повним обсягом цивільної дієздатності, уклали оспорюваний договір дарування.

Отже, матеріали справи не містять інформації, а позивач не довела, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними договором дарування.

Вимоги про визнання договору купівлі-продажу 95/100 частин житлового будинку недійсним не підлягають задоволенню, оскільки основним юридичним фактом, встановленим судами попередніх інстанцій, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення саме договору купівлі-продажу із настанням відповідних наслідків. Крім того, оспорюваний договір укладений з дотриманням норм частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України, а посилання позивача на відсутність повноважень у ОСОБА_4 на укладення договору в інтересах ОСОБА_3 не беруться судом до уваги з огляду на те, що спростовуються наявною у матеріалах справи довіреністю від 21 вересня 2012 року, у якій чітко прописано право купувати, приймати в подарунок, обмінювати нерухоме майно.

Суди попередніх інстанцій правильно вказали на те, що до спірних правовідносин не застосовуються положення статей 388, 1212 ЦК України, оскільки регулюють інші правовідносини, ніж ті, які існують між сторонами оспорюваних договорів.

Отже, для задоволення вимог про визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу та визнання оспорюваного договору дарування удаваним, підстави для задоволення похідних вимог про витребування майна та усунення перешкод відсутні.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічні норм містяться й у статтях 10, 60 ЦПК України у редакції 2004 року, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції.

З огляду на наведене колегія суддів вважає касаційну скаргу необґрунтованою, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій такими, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Інші доводи касаційної скарги щодо встановлення фактичних обставин справи та дослідження доказів були предметом розгляду як місцевим судом, так і судом апеляційної інстанції, їм надана оцінка, а суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями встановлювати нові обставини та переоцінювати надані докази.

Отже, суди попередніх інстанцій з дотриманням статей 212-215 ЦПК України 2004 року забезпечили повний та всебічний розгляд справи, встановили всі обставин справи, які необхідні для правильного її вирішення та надали правильну оцінку правовідносинам, які склалися між сторонами. При цьому суди правильно застосували норми матеріального права та належно перевірили доводи сторін у справі і дійшли висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, то розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 21 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк