Справа № 444/339/19
Провадження № 2/444/693/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2019 року Жовківський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Ясиновський Р. Б.

секретар судового засідання Реміцька І.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Жовква цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Великодорошівської сільської ради Жовківського району Львівської області, треті особи: ОСОБА_2 , Жовківська державна нотаріальна контора про скасування правовстановлюючих документів та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. В обгрунтування своїх позовних вимог покликається на наступне.

З 10.11.1994 року він зареєстрований та постійно проживає в АДРЕСА_1 . З початку 2018 року його мати ОСОБА_2 , яка є власником будинку, почала чинити перешкоди у користуванні будинком та виганяти позивача з будинку. У зв`язку із цим, позивач подавав позовну заяву до суду. В ході підготовки документів виявилося, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку в АДРЕСА_1 .

Виготовлення правовстановлюючих документів на будинок на одноосібного власника суперечить виписці з погосподарської книги від 03.12.1018 р. № 733, з якої вбачається, що станом на 15.04.1991 року даний двір належить до суспільної групи колгоспний двір.

Голова двору ОСОБА_3 , члени двору: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 .

З наведених вище документів вбачається, що позивач має право на 1/5 частину будинковолодіння, як член колгоспного двору. Просить вважати поважними причини пропущення строку позовної давності, оскільки про порушення свого права дізнався лише в кінці 2018 р. під час підготовки документів для подачі позову в суд про вселення. Просить позов задоволити.

Позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Деманджара Я.П. в судовому засіданні позовні вимоги, викладені у позовній заяві підтримали в повному обсязі. Просять позов задоволити. Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні додатково пояснив, що неприязні стосунки з матір"ю тривають з 2015 р. і вона постійно наголошує на тому, що саме вона є одноосібний власник житлового будинку та виганяє його з спірного будинку.

Представник відповідача Великодорошівської сільської ради в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений. Подав на адресу суду листа про розгляд справи справи у відсутності представника сільської ради. Зазначили, що сільська рада при вирішенні спору по суті покладається на думку суду.

Представник третьої особи Жовківської ДНК в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, однак надіслав до суду лист про розгляд справи у відсутності представника Жовківської ДНК. При вирішенні спору по суті покладається на думку суду.

Третя особа ОСОБА_2 та її представник - адвокат Панюра Н.Ф. позовні вимоги заперечили в повному обсязі та пояснили наступне. Позивач у своєму позові просить скасувати дублікат свідоцтва про право власності від 17.03.2011р., виданий Великодорошівською сільською радою, витяг про державну реєстрацію №29395185, скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 29.03.2011 року видане Жовківською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_5 . З моменту видачі оскаржуваних документів до звернення позивача в суд пройшло 8 років.

ОСОБА_2 зазначає, що в даному будинку на час отримання свідоцтва був зареєстрований її син і йому достовірно було відомо про те, що нею оформляється свідоцтво про право на спадщину. Крім того в 2015 році її син 05.05.2015 року в спірному будинку реєстрував свою доньку. На той момент йому достовірно було відомо, що саме вона є власником житлового будинку.

Постановою Верховного Суду України від 29.10.2014 року № 6-152 цс14 передбачено, що за змістом ст. 261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а також і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що міститься в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому, доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Вказують, що з аналізу вищенаведеного вбачається, що обов`язок доведення часу з якого особі стало відомо про порушення її прав, покладається виключно на позивача.

Таким чином, вважають, що саме позивач, при зверненні із позовною заявою до суду, повинен обгрунтувати та надати відповідні докази, які чітко вкажуть на час, з якого останньому стало відомо про порушення його права.

Жодних обгрунтувань поважності причин пропуску строку позовної давності позивачем не наведено, що свідчить про безпідставність звернення до суду з порушенням вимог ст. 257 ЦК України. У зв`язку із чим просять відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а від так, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ч. 2 ст. 81 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено наступне.

З виписки з погосподарської книги виданої виконавчим комітетом Великодорошівської сільської ради від 03.12.2018р. № 733 вбачається, що будинковлодіння за адресою: АДРЕСА_1 станом на 15.04.1991 року належить до суспільної групи колгоспний двір. Голова двору ОСОБА_3 , члени двору ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 .

Однак за даними витребуваної судом погосподарської книги на вказане будинковолодіння за 1991-1995 р.р. в даній будинковій книзі також записаний ОСОБА_6 . Навпроти його прізвища стоїть відмітка «помер» без зазначення будь-якої дати.

В аналогічній книзі станом на 1986-1990 роки у згаданому будинковолодінні значилися наступні члени: голова двору ОСОБА_3 , члени двору: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Із висновку про реєстрацію будинковолодіння по АДРЕСА_1 , яке міститься в матеріалах інвентаризаційної справи на будинок АДРЕСА_1 вбачається, що дане будинковолодіння на підставі рішення виконкому Куликівської селищної ради від 12.06.1962р. № 46 зареєстровано в цілому на праві колгоспного двору за ОСОБА_6 .

За даними витребуваної судом погосподарської книги на вказане будинковолодіння за 1961-1963 р.р. в даній погосподарській книзі значилися наступні члени: голова двору ОСОБА_6 , члени двору ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , який вибув з двору у 1962р., ОСОБА_5 , ОСОБА_8 .

В матеріалах вказаної вище інвентаризаційної справи міститься виписка з погосподарської книги від 15.01.2011 року №54 з якої вбачається, що власником господарства особовий рахунок № 107 , яке знаходиться в АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 .

Ніким з сторін у справі не ставилося питання про витребування погосподарської книги за даний період для спростування чи підтвердження даного факту.

В матеріалах справи міститься дублікат свідоцтва про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_6 . Дане свідоцтво було видане Куликівською селищною радою на підставі рішення виконкому від 12.06.1962 р. № 46.

Із копії свідоцтва про право на спадщину від 29.03.2011 року виданого Жовківською ДНК ОСОБА_2 прийняла спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5 , яка в свою чергу спадщину прийняла фактично, але юридично не оформила після смерті свого чоловіка ОСОБА_6 , який помер від 03.12.2018р.

Позивачем по справі заповіт складений ОСОБА_5 в користь ОСОБА_2 не оспорювався.

Третьою особою ОСОБА_2 до матеріалів справ долучено копію будинкової книги на житловий будинок в АДРЕСА_1 , з якої вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований в даному будинковолодінні з 1994 року.

Також в даній будинковій книзі є запис про реєстрацію ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 , доньки позивача, в даному будинку на підставі заяв батьків 05.05.2015 року, зокрема позивача по справі.

З пояснень позивача, які він давав у судовому засіданні вбачається, що ОСОБА_2 неодноразово повідомляла йому що є власником даного житлового будинку, ще в 2015 році та просила такий залишити.

Третя особа ОСОБА_2 пояснила суду, що позивачу достовірно було відомо про складений заповіт ОСОБА_5 та про те, що вона спадщину прийняла на цілий будинок в 2011 про що позивач не заперечував.

Відповідно до ст. 120 Цивільного кодексу Української РСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Відповідно п. 6 до постанови Пленуми Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 р. до правовідносин, що виникли раніше, застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.

Розмір частки члени двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та не працездатних.

Однак, в матеріалах справи містяться суперечливі дані щодо проживання позивача станом на 15.04.1991 року у даному будинку.

Позивач записаний в погосподарській книзі, однак із будинкової книги вбачається, що такий зареєстрований та проживає в даному будинку лише з 1994 року постійно.

Також у виписці з погосподарської книги Великодорошівської сільської ради від 03.12.2018р. № 733 містяться суперечливі дані щодо кількості членів двору станом на 15.04.1991р., оскільки ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , тому відповідно станом на 15.04.1991 року був членом даного двору.

Крім того, право власності було зареєстровано саме за ОСОБА_6 , але головою двору значився ОСОБА_3 .

Позивачем дані розбіжності не спростовані у судовому засіданні.

Згідно ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Станом на дату подання позову власником спірного будинку є ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Такого клопотання позивач до суду не подавав.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно абз. 2 п. 12 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позову про витребування майна з чужого незаконного володіння пред`явленого давнісним володільцем застосуванню підлягаю також положення ст. 388 ЦК України за наявності заперечень з боку відповідача.

Згідно п. 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення ст. 387 ЦК України суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майнно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилося, але на момент розгляду справи у неї відсутнє, не може бути задоволений.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У цивільному законодавстві закріплені об`єктивні межі застосування позовної давності. Вони встановлюються (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 1 серпня 2018 року у справі № 641/76/17): (а) прямо (стаття 268 ЦК України); (б) опосередковано, тобто з урахуванням сутності заявленої позовної вимоги (див. пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).

Статті 387 і 388 ЦК України не вказують на те, що приписи про позовну давність не застосовуються до правовідносин, врегульованих приписами вказаних статей, а стаття 268 цього кодексу не передбачає, що вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння належить до вимог, на які позовна давність не поширюється. Крім того, сутність вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння не виключає застосування до неї позовної давності.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 18 березня 2008 року в справі «Dacia S.R.L.» проти Молдови» (Dacia S.R.L. v. Moldova, заява № 3052/04) встановив, що припис Цивільного кодексу Молдови, згідно з яким позовна давність не поширювалася на позови державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння інших організацій чи громадян, сам по собі суперечить статті 6 Конвенції, оскільки у справі не було надано жодних аргументів на обґрунтування того, чому державні організації у цих випадках мають бути звільнені від обов`язку додержувати установлених строків давності, котрі б в аналогічних ситуаціях перешкодили розгляду позовів, поданих приватними особами чи компаніями. Це, на думку ЄСПЛ, потенційно може призводити до руйнування багатьох усталених правовідносин і надає дискримінаційну перевагу державі без будь-якої переконливої підстави (§ 76). ЄСПЛ констатував, що зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або мали би стати остаточними, якби позовну давність було застосовано без дискримінації на користь держави, є несумісним із принципом правової визначеності (§ 77).

На віндикаційні позови поширюється загальна позовна давність.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки, позивачу достовірно було відомо про те, що ОСОБА_2 являється одноосібним власником спірного житлового будинку ще у 2015 році, про що сам позивач ствердив в судовому засідані, тому суд приходить до переконання, що до даних правовідносин слід застосувати строк позовної давності.

Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 23, 141, 247, 258-259, 264-265, 354 ЦПК України, суд.

У Х В А Л И В :

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 про

- скасування дублікату свідоцтва про право власності від 17.03.2011 року виданого Великодорошівською сільською радою, витяг про державну реєстрацію № 29395185 від 23.03.2011 р. Р. № 33157892 ОСОБА_6 на житловий будинок в АДРЕСА_1 ;

- скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29.03.2011 р. видане Жовківською держнотконторою, після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_10 спадкова справа № 63/2011, зареєстрована в реєстрі за № 820, витяг 29706931про державну реєстрацію Р. № 33157892 від 18.04.2011 р. на житловий будинок в АДРЕСА_1 та

- визнання за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 права власності на 1/5 частину житлового будинку в АДРЕСА_1 - відмовити.

Інвентаризаційну справу на будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 - повернути за минуванням потреби до Обласного КП "БТІ та ЕО". (м. Львів, вул. В. Липинського, 54)

Погосподарські книги: № 3 за 1991-1992 рр., № 1 за 1986-1990 рр. та № 12 за 1961-1963 рр. - повернути за минуванням потреби до Великодорошівської сільської ради Жовківського району Львівської області. (с. В. Дорошів, вул. Львівська, 116, Жовківського району. Львівської області)

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга з врахуванням п. 15.5 розділу ХIII "Перехідні положення" ЦПК України, тобто до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, подається до Львівського апеляційного суду через Жовківський районний суд Львівської області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Текст повного рішення суду складено 08.11.2019 року.

Суддя: Ясиновський Р. Б.