Головуючий в 1 інстанції Капітонов В.І.
Доповідач Принцевська В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 листопада 2019 року місто Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого суді Принцевської В.П.

суддів Баркова В.М., Лопатіної М.Ю.

секретар Сидельникова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 03 вересня 2019 року у цивільній справі № 239/363/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом про стягнення коштів. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є власником нерухомого майна, а саме будівель і споруд, торгівельних павільйонів, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач надає в оренду за цільовим призначенням нерухоме майно для розміщення торгівельних місць та функціонування міського ринку. Відповідач для здійснення торгівельної діяльності з 01.10.2015 року по 06.04.2017 року без правових підстав зайняв павільйон № НОМЕР_1 у першому ряді. Позивач у жовтні 2015 року запропонував відповідачу узгодити правовідносини по використанню нерухомого майно, а саме укласти договір оренди. Відповідач в свою чергу від підписання договору відмовився. Рішенням Новогродівського міського суду від 20.06.2016 року у справі №239/687/15-ц позовні вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача звільнити торгівельний павільйон задовольнив. Відповідачем не здійснено добровільного повернення торгівельного павільйону, тому павільйон був звільнений та прийнятий комісією, що створена позивачем у квітні 2017 року. На підставі ст.ст. 1212-1214 ЦК України вважає, що відповідач безпідставно користувався та володів торгівельним павільйоном, а також зберігав у себе майно - кошти за оренду торгівельного павільйону. Просить суд стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 32734,00 грн. та судові витрати.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 03 вересня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 16354 гривні 00 копійок та у відшкодування витрат по сплаті судового збору 178 гривні 67 копійок. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

З вказаним рішенням не погодилися обидві сторони по справі і оскаржили його в апеляційному порядку.

Позивач в апеляційній скарзі посилався на те, що суд не повно з`ясував обставини справи, помилково дійшов висновку щодо часткового задоволення позовних вимог. Просив скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідачка в апеляційній скарзі посилалася на те, що суд не повно з`ясував обставини справи і ухвалив рішення з порушенням вимог процесуального і матеріального Закону. Просила скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В судовому засіданні позивач і його представник повністю підтримали доводи апеляційної скарги і просили її задовольнити.

Представник відповідачки в судовому засіданні також повністю підтримав доводи апеляційної скарги відповідача і просив її задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 до суду не з`явилася, звернулася з заявою про розгляд справи без її участі.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача, його представника і представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає необхідним залишити без задоволення апеляційну скаргу відповідачки і частково задовольнити апеляційну скаргу позивача з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що з позовом ОСОБА_1 звернувся 1 вересня 2017 року і ухвалою Новогродівського міського суду Донецької області від 25 вересня 2017 року відкрито провадження по вказаній цивільній справі.

15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10. 2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції.

Згідно з пп.9 п.1 Розділу XIII Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Суд дійшов правильного висновку, що подальший розгляд даної справи необхідно здійснювати за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України.

Судом правильно встановлено, що ОСОБА_1 є власником будівель і споруд, а саме торгівельного павільйону А?-1, м`ясоконтрольна станція А-1, вбиральня У-1, складські приміщення - Д?-1, Д??-1, Д???-1, паркан N?, замощення -1, та земельна ділянка на якій розташовані будівлі і споруди, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №18770549 від 12.05.2008 року, рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 25.04.2008 року, яке набрало законної сили 05.05.2008 року, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №52390633, сформованого 01.02.2016 року, державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №441284 від 01.07.2009 року.

Той факт, що ОСОБА_1 надає в оренду нежитлові приміщення, а саме павільйони, за адресою: АДРЕСА_1 , сторони не оспорюють.

Позивач у 2016 році звернувся до Новогродівського міського суду Донецької області із позовом, у тому числі до ОСОБА_2 , про витребування майна з незаконного володіння, стягнення збитків.

Рішенням Новогродівського міського суду Донецької області від 20.07.2016 року позовні вимоги задоволено частково, зобов`язано зокрема ОСОБА_2 усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом звільнення торгівельного павільйону № НОМЕР_1 ряд № НОМЕР_2 на АДРЕСА_1 , від товару, речей обладнання, тощо, протягом десяти днів, з дня набрання законної сили рішення по справі. В частині позовних вимог про стягнення збитків відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення збитків, суд виходив з того, що позивачем не було надано яких - небудь документів, що підтверджують договірні відносини між ним та відповідачами (договір оренди павільйонів, тощо), на підставі яких позивач вимагати ці збитки, та не обґрунтована сама сума збитків, а саме ціна оренди за місяць, запропонована до укладання договору.

Рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 20.07.2016 року було оскаржено відповідачами в частині витребування майна з незаконного володіння. Позивач ОСОБА_1 рішення суду в частині відмови позовних вимог щодо стягнення збитків не оскаржував.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 04.10.2016 року рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 20.07.2016 року - залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.04.2017 року рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 20.07.2016 року і ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 04.10.2016 року - залишено без змін.

Також судом правильно враховано при вирішенні цієї справи, що рішенням Новогродівського міського суду Донецької області від 20.07.2016 року і ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 04.10.2016 року, залишеними без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.04.2017 року, встановлено зокрема, що ОСОБА_2 займає спірний павільйон на території Новогродівського ринку з жовтня 2015 року, право власності на який не має. Дані обставини відповідно до ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Сторони не узгодили між собою порядок надання спірного павільйону в оренду. Договору між сторонами про оренду нежитлового приміщення не укладалося. Тобто, сторони між собою не узгодили умови і розмір орендної плати.

Позивач скористався своїм правом та його позовні вимоги в частині витребування майна з незаконного володіння задоволено.

На час розгляду справи нежитлове приміщення перебуває у володінні власника ОСОБА_1 Актом прийому - передачі торгівельного павільйону від 06.04.2017 року, комісія у складі п`яти осіб прийняла вказане приміщення.

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні показав, що ОСОБА_1 , який є його рідним братом, є власником ринку, що знаходиться у м. Новогродівка Донецької області. ОСОБА_1 здійснив реконструкцію ринку і надавав торгову площу в оренду підприємцям для здійснення діяльності. У 2015 року його брат самостійно укладав договори оренди та брав плату за оренду павільйонів. П`ять осіб відмовлялись укладати договори оренди з ОСОБА_1 та сплачувати плату за оренду у розмірі 360 грн. від розміру площі павільйону щотижня. Плата за оренду приміщення не підвищувалась за весь період, але підприємці не сплачували оренду приміщення. Добровільно звільнити павільйон відмовлялись. Зазначив, що павільйон в оренду ОСОБА_2 надав він, а договір був підписаний ОСОБА_1 .. Також, зазначав, що він був свідком коли ОСОБА_2 відмовилась від підписання договору оренди. ОСОБА_2 покинула павільйон добровільно, після рішення суду про, що складено було акт прийому - передачі павільйону.

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні показала, що вона є приватним підприємцем та здійснює свою діяльність на ринку у м. Новогродівка Донецької області. У період 2015 року із власником ринку укладались договори оренди після того, як ремонт був завершений. Умовами договору передбачалось сплата оренди у розмірі 360 грн. за тиждень. Умови договору оренди були для всіх однакові. У жовтня 2015 року була свідком під час запропонування ОСОБА_2 укласти договір оренди, яку суму повинна була сплачувати ОСОБА_2 за договором оренди їй не відомо. Хто надав ОСОБА_2 для підписання договір оренди їй не відомо.

Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України). Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкода заподіяна не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України).

Під шкодою розуміють будь-яке зменшення охоронюваного законом блага. При цьому в одному випадку із завданням шкоди пов`язують знищення або пошкодження споживчої вартості, в іншому - безпідставний перехід цієї вартості від однієї особи до іншої. Із зазначеного випливає, що можна завдати шкоди, так і не отримавши вигоди (збагачення), але не можна отримати вигоди, не завдавши при цьому кому-небудь шкоди.

Категорія «шкода» є універсальною за сферою застосування: шкоду можна завдати майновій сфері потерпілого шляхом безпосереднього заподіяння шкоди майну, так і не завдавши такої шкоди майну фактично. Тому при застосуванні даної категорії до деліктних і кондикційних зобов`язань необхідно враховувати наступне: в деліктних зобов`язаннях мова йде про шкоду в розумінні збитків, які завжди тягнуть за собою зниження вартості майна; в кондикційних зобов`язаннях шкода отримує значення вигоди, що передбачає перехід вартості (переміщення майнового блага) від однієї особи до іншої

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (див. висновок, сформульований Верховним Судом України у постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15).

За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Відповідно до ч. 1, п.1 ч.2 ст. 11, ч.1, ч.2 ст.509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених ст.11 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

ОСОБА_1 звертаючись до суду з даним позовом обґрунтував свої вимоги тим, що у відповідача із часу використання чужого майна виник й обов`язок укласти договір оренди на спірне торгівельне приміщення, який вона не виконала, а отже без законних підстав використовувала та володіла торгівельним павільйоном, а також зберігала у себе майно - кошти за оренду торгівельного павільйону. Тобто, обґрунтував свої вимоги положеннями глави 83 ЦК України, що регламентують кондикційне зобов`язання, яке виникає з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Згідно з вимогами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги відповідачки та дійшов висновку, що вони є безпідставними.

Судом правильно встановлено, що до моменту оформлення договору оренди торгівельним павільйоном, відносини з фактичного користування відповідачкою цим павільйоном без укладеного договору оренди та недоотримання позивачем доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Суд дійшов правильного висновку, що ОСОБА_2 , як фактичний користувач торгівельним павільйоном, який належить ОСОБА_1 , і яка без достатньої правової підстави за рахунок власника цього нерухомого майна (торгівельного павільйону) зберегла у себе кошти, які мала заплатити за користування ним, зобов`язана повернути ці кошти власнику нерухомого майна на підставі ч.1 ст.1212 ЦК України. (близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 922/207/15).

Факт відсутності правової підстави у ОСОБА_2 користуватись належним позивачу торгівельним павільйоном № 15 ряд № 1 на території Новогродівського міського ринку в м.Новогродівка, встановлено рішенням Новогродівського міського суду Донецької області від 20 липня 2016 року у справі № 239/687/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 про витребування майна з незаконного володіння, стягнення збитків, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 04 жовтня 2016 року.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає необхідним залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2

В статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги позивача та дійшов висновку, що вони є частково обґрунтованими.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В позові ОСОБА_1 посилається на те, що він пропонував ОСОБА_2 укласти договір оренди нежитлового приміщення від 01 жовтня 2015 року № 27, предметом якого є нежитлове приміщення ряд НОМЕР_1 площею 25 кв.м., розташоване на території ринку з продажу продовольчих та непродовольчих товарів за адресою : АДРЕСА_1 , та п. 5.1 якого було визначено розмір орендної плати 1850 грн. щомісячно. Зазначений договір відповідач відмовилась підписати. Тому, позивач при визначенні розміру грошових коштів, які мала заплатити ОСОБА_2 виходив з вказаної суми орендної плати щомісячно 1850 грн. (тобто 462,50 грн. на тиждень).

Але наявність в матеріалах справи договору оренди з вказаною сумою орендної плати, який не підписано сторонами договору не є належним доказом того, що саме таку суму повинна була сплачувати ОСОБА_2 за користування спірним торговим павільйоном.

Судом правильно враховано пояснення свідків, що з 2015 року між позивачем -власником ринку, і приватними підприємцями укладались договори оренди, умовами договору передбачалось сплата оренди у розмірі 360 грн. за тиждень і такі умови договору оренди були для всіх однакові. Також судом правильно враховано, що відповідач сплатила 360 грн. за користування торгівельним павільйоном, що підтверджується прибутковим касовим ордером від 12 листопада 2015 року №4. Крім того, у позовній заяві ОСОБА_1 зазначив, що відповідачем у жовтні 2015 року за користування торгівельним павільйоном сплачено 206 грн.

З огляду на викладене, суд дійшов правильного висновку, що саме з цієї суми - 360 грн. за тиждень, необхідно виходити при визначенні розміру коштів, які мала заплатити ОСОБА_2 за користування торгівельним павільйоном.

При цьому, суд помилково дійшов висновку, що дозвіл на розміщення об`єкту виїзної торгівлі в м.Новогродівка №13 від 23 серпня 2016 року, який видано відповідачці виконавчим комітетом Новогрордівської міської ради (рішення виконавчого комітету Новогродівської міської ради №179 від 23.11.2016 року «Про надання дозволу на розміщення об`єктів виїзної (виносної) торгівлі в м.Новоргодівка), дозвіл на розміщення об`єкту виїзної торгівлі в м.Новогродівка №20 від 23 листопада 2016 року, який видано відповідачці виконавчим комітетом Новогрордівської міської ради, дозвіл на розміщення об`єкту виїзної торгівлі в м.Новогродівка №26 від 18 січня 2017 року, який видано відповідачці виконавчим комітетом Новогрордівської міської ради, а також договір оренди нежитлового приміщення від 22 лютого 2017 року, який укладено між ОСОБА_12 та ОСОБА_2 , є підтвердженням того, що починаючи з 23 серпня 2016 року відповідач вже не користувалась спірним торговим павільйоном.

Такий висновок суду є припущенням, а згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом при вирішенні цієї цивільної справи помилково не враховано, доказ наданий позивачем - акт прийому - передачі торгівельного павільйону від 6 квітня 2017 року з якого вбачається, що спірний павільйон прийнято позивачем в присутності комісії у складі п`яти осіб і звільнено від товару, обладнання та особистих речей ОСОБА_2

Вказаний акт прийому - передачі торгівельного павільйону складено саме 6 квітня 2017 року на підставі ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 квітня 2017 року, якою відхилено касаційну скаргу ОСОБА_2 і залишено без змін рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 20 липня 2016 року, яким зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом звільнення торгівельного павільйону № НОМЕР_1 ряд № 1 на території Новогродівського міського ринку в м.Новогродівка, АДРЕСА_1 від товару, речей, обладнання тощо.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає необхідним частково задовольнити апеляційну скаргу позивача, рішення Селидівського міського суду Донецької області від 03 вересня 2019 року змінити в частині визначення розміру суми грошових коштів, які стягнуто з відповідача та суми судових витрат.

За період з 01 жовтня 2015 року по 6 квітня 2017 року розмір коштів, який зберігала у себе ОСОБА_2 , не виконуючи обов`язок зі сплати за користування належним позивачу майном, становить 25714 грн (360 грн. х 73 тижнів) - (206 грн. + 360 грн.) = 25714 грн.).

На підставі вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути 256,97 грн у відшкодування витрат по сплаті судового збору при зверненні з позовом пропорційно задоволеним вимогам.

Також на підставі вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути 385,04 грн. в відшкодування судових витрат на оплату судового збору при зверненні з апеляційною скаргою пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст.ст. 375, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 03 вересня 2019 року змінити в частині визначення розміру суми грошових коштів, які стягнуто з відповідача та суми судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_5 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_4 ) грошові кошти в сумі 25714 грн (двадцять п`ять тисяч сімсот чотирнадцять) гривень 00 копійок та у відшкодування витрат по сплаті судового збору 256,97 грн (двісті п`ятдесят шість гривні 97 копійок).

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 385,04 грн. (триста вісімдесят п`ять гривень 04 копійки) в відшкодування судових витрат на оплату судового збору при зверненні з апеляційною скаргою пропорційно задоволеним вимогам.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді

Повний текст постанови виготовлено 8 листопада 2019 року.

Суддя