Номер провадження: 22-ц/813/5752/19
Номер справи місцевого суду: 521/8100/17
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів Сегеди С.М., Гірняк Л.А.

з участю секретаря Ткачука В.О.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Марфін Банк»

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 30 червня 2017року про відкриття провадження, постановлену під головуванням судді Маркарової С.В., -

в с т а н о в и в:

У травні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Марфін Банк» (далі - ПАТ «Марфін Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 30 червня 2017 року провадження у справі за позовом ПАТ «Марфін банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотекибуло відкрито та справа призначена до розгляду.

Не погоджуючись з ухвалою суду про відкриття провадження, ОСОБА_2 , звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу суду скасувати, постановити нову ухвалу, якою позовну заяву та додані документи передати до Приморського районного суду м. Одеси для вирішення питання про відкриття провадження у справі, посилаючись на незаконність постановленої ухвали в частині недотримання судом правил підсудності.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначає, що місцем його проживання є: АДРЕСА_1 , що визначає територію Приморського району м. Одеси, юрисдикція якої відноситься до підсудності Приморського районного суду м. Одеси, тому позов повинен розглядатися Приморським районним судом м. Одеси.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ «МТБ Банк» зазначає, що Малиновським районним судом м. Одеси підсудність вказаної справи визначена правильно, оскільки предметом позову є звернення стягнення на предмет іпотеки, що виник з приводу нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_2 , яка розташована на території Малиновського району м. Одеси.

В провадженні Одеського апеляційного суду справа перебуває з травня 2019 року.

В судові засідання, апелянт ОСОБА_2 жодного разу не з`являвся, про причини своєї неявки суд не повідомляв, апеляційний суд неодноразово надсилав на ім`я апелянта судові повістки, за адресою, яка зазначена в апеляційній скарзі, а саме: АДРЕСА_1 , однак судові повістки поверталися на адресу суду з позначкою «за закінченням встановленого строку зберігання».

Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

ОСОБА_2 до апеляційного суду заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження не надав, не цікавився рухом своєї апеляційної скарги та в судові засідання не з`являвся.

Відповідно до статті 44 ЦПК України, учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Зловживанням процесуальними правами в розумінні процесуального закону є, крім іншого, вчинення (або не вчинення) дій, спрямованих на безпідставне затягування розгляду справи.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції і Кодексу.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду слідує, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 3 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Однак, апелянтом ОСОБА_2 , у відповідності до ст. 44 ЦПК України не виконувалися процесуальні обов`язку, що свідчить про зловживання своїми правами та затягування розгляду справи.

В судове засідання, призначене на 06.11.2019 рокуучасники справи не з`явилися, були сповіщені.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевикладеного, та враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у результаті розгляду справи, колегія суддів ухвалила розглядати справу за відсутності апелянта ОСОБА_2 , а також інших осіб, які неодноразово не з`являлися в судові засідання.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки ухвала суду постановлена з дотриманням норм процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що 29 травня 2017 року ПАТ «Марфін Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, в якому просивзвернути стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_2 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, в обґрунтування якого зазначив, що між Банком та ОСОБА_1 06.05.2008 року був укладений кредитний договір, в забезпечення якого між Банком та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений 06.05.2008 року договір іпотеки на зазначену квартиру.

Відповідно до ч. 1 ст. 114 ЦПК України (2004 року) позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК України (2017 року),позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Суддя, відкриваючи провадження у справі, виходив з того, що справа підсудна Малиновському районному суду м. Одеси.

З матеріалів справи вбачається, що предметом іпотечного договору є квартира АДРЕСА_2 , яка розташована на території Малиновського району м. Одеси.

Тобто, ПАТ «Марфін Банк» на законних підставах звернулося до Малиновського районного суду м. Одеси з вказаним позовом за територіальною підсудністю нерухомого іпотечного майна, у відповідності до ч. 1 ст. 114 ЦПК України (2004 року).

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що місцем його проживання є: АДРЕСА_1 , що визначає територію Приморського району м. Одеси, юрисдикція якої відноситься до підсудності Приморського районного суду м. Одеси, тому позов повинен розглядатися Приморським районним судом м. Одеси, колегія суддів вважає безпідставними, оскількипозивач звернувся до суду з позовом, предметом якого є звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідно до укладеного іпотечного договору, щовідповідало на час звернення до суду з вказаним позовом ч. 1 ст. 114 ЦПК України (у редакції 2004 року).

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставинс прави (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 30 червня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 11 листопада 2019 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Л.А. Гірняк