ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/637/17

Провадження № 22-ц/818/1408/19

7 листопада 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

суддів - Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря судового засідання Сватенко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за розпискою, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним з апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова, ухвалене 06 листопада 2018 року о 10 годині 54 хвилин у складі судді Грищенко І.О., -

УСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив визнати борг в розмірі 900 000 доларів США, що складає 23 786 429 грн. 40 коп. за офіційним курсом Національного банку України станом на 22.12.2016 року, що виник у ОСОБА_2 перед ним за розпискою від 12.09.2011, спільним боргом подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; стягнути з відповідачів на свою користь по 450 000,00 доларів США, що еквівалентно 11 893 214 грн. 70 коп. за офіційним курсом Національного банку України станом на 22.12.2016 року, з кожного.

В обґрунтування позову посилався на те, що згідно із розпискою від 12.09.2011 ОСОБА_2 отримав у борг 900 000 доларів США від ОСОБА_1 на будівництво житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 . Вказану суму ОСОБА_2 зобов`язався повернути до 12.09.2016. Згідно із Свідоцтвом про право власності від 22.11.2013 року ОСОБА_2 набув право власності на житловий будинок літ. «А-2», загальною площею 349, 40 кв. м., житловою площею 104, 70 кв. м. з господарськими будівлями та спорудами: літня кухня літ. «Б», більярдна літ. «Г», літня кухня літ. «В», сауна літ. «Д», альтанка літ. «Е», погріб літ. «Ж», басейн літ. «З», місцеві очисні споруди літ. «И», «Л», «М», свердловина літ. «К», свердловина літ. «К1», огорожа № 1-4, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 і ОСОБА_3 з 19.02.1993 перебувають у зареєстрованому шлюбі. Житловий будинок з господарськими будівлями був побудований в період перебування у шлюбних відносинах, тому є спільним майном подружжя, використовується в інтересах сім`ї. Враховуючи, що ОСОБА_2 позичені кошти не повернув, заборгованість за договором позики має бути визнана спільним боргом подружжя.

У червні 2017 року ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 , звернулася до суду із зустрічним позовом, у якому просила визнати недійсним укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір позики від 12.09.2011, за умовами якого останній отримав у борг 900 000 доларів США.

Зустрічний позов обґрунтований тим, що вказаний договір є фіктивним у відповідності до вимог ст.234 ЦК України. Дії сторін під час його укладання не були направлені на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором. Договір був укладений вже після виникнення спору про розподіл майна подружжя у зв`язку з розірванням шлюбу. Договір було укладено не в інтересах сім`ї. Письмової згоди на укладання договору від 12.09.2011 ОСОБА_3 не надавала.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 листопада 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені. Визнано борг в розмірі 900 000,00 доларів США , що складає 23 786 429,40 грн. за офіційним курсом Національного банку України станом на 22.12.2016 року, що виник у ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за розпискою від 12.09.2011 року, спільним боргом подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з кожного по Ѕ частині заборгованості, що виникла за розпискою від 12.09.2011 року в розмірі 450 000.00 доларів США , що склало 11 893 214,70 грн. за офіційним курсом Національного банку України станом на 22.12.2016 року. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору по 3 445 грн. з кожного. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Рішення суду мотивовано тим, що розписка від 12.09.2011 є належним та допустимим доказом отримання ОСОБА_2 у борг 900 000 доларів США від ОСОБА_1 на будівництво житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач та її представник не довели будівництва будинку за інші, крім позичених, коштів, наявності у подружжя коштів, достатніх для проведення будівельних робіт. ОСОБА_2 визнав отримання у ОСОБА_1 вказаної суми грошей у борг. Кошти, позичені ОСОБА_1 ОСОБА_2 , - це спільні кошти позивача та його батька ОСОБА_5 , їх збереження та доходи. На ім`я батька позивача зареєстрований готельний комплекс в курортній зоні відпочинку, від надання в оренду приміщень у яких позивач та його батько отримують значні прибутки. Вказане не спростовано ОСОБА_3 та її представниками. Договір позики укладався в інтересах сім`ї ОСОБА_6 , позичені кошти не повернуті, тому позов ОСОБА_1 задоволено. У задоволенні зустрічного позову відмовлено у зв`язку із його недоведеністю.

ОСОБА_3 оскаржує рішення суду, звернувшись із апеляційною скаргою. Посилається на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невірну оцінку судом наявних у справі доказів, що призвело до неправильного встановлення обставин, що мають значення для справи. Просить рішення суду скасувати, прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити її зустрічний позов, здійснити перерозподіл судових витрат.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом помилково встановлена наявність мовчазної згоди другого з подружжя, ОСОБА_3 , на укладення договору позики від 12.09.2011, оскільки закон передбачає надання письмової згоди другого з подружжя на укладання таких правочинів. Вартість будинку є значно нижчою за розмір позичених коштів, що підтверджується експертним висновком від 25.05.2017. Посилання позивача на витрачання отриманих коштів на оздоблення житлового будинку, відкриття банківських рахунків та придбання рухомих речей суперечать цільовому призначенню позики. Представник позивача за зустрічним позовом також посилається на необґрунтовану відмову у призначенні судової експертизи.

Вислухавши доповідь головуючого судді, пояснення представників сторін, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, в межах доводів апеляційної скарги, відзиву на неї та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.п. 2,4 ч.1, ч.2 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Як установлено судовим розглядом і вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.02.1993 (т.1 а.с. 6, 7).

Згідно з розпискою від 12.09.2011 ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 900 000 доларів США на будівництво житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , які зобов`язався повернути до 12 вересня 2016 року (т.1 а.с. 5).

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України встановлено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Відповідно до ч. ч. 2, 3, 4 ст. 65 Сімейного кодексу України (надалі СК України) при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Вказане узгоджується із позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові № 6-163цс12 від 20 лютого 2013 року та в постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539цс16).

ОСОБА_3 розписку від 12.09.2011 разом із чоловіком ОСОБА_2 не підписувала (т.1 а.с. 5).

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_3 в будь-якому вигляді надавала згоду на отримання позики у розмірі, що виходить за межі дрібного побутового, та була обізнана про укладення чоловіком договору позики із ОСОБА_1

Відповідно до свідоцтва про право власності № 13289160 від 22.11.2013 ОСОБА_2 набув право власності на житловий будинок літ. «А-2», загальною площею 349, 40 кв.м., житловою площею 104, 70 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами: літня кухня літ. «Б», більярдна літ. «Г», літня кухня літ. «В», сауна літ. «Д», альтанка літ. «Е», погріб літ. «Ж», басейн літ. «З», місцеві очисні споруди літ. «И», «Л», «М», свердловина літ. «К», свердловина літ. «К1», огорожа №1-4, за адресою: АДРЕСА_1 (надалі Житловий будинок, т.1 а.с. 9).

Згідно з Договором дарування № 441 від 07.07.2015 ОСОБА_2 подарував спірний Житловий будинок доньці ОСОБА_7 , оцінивши дар в 1 261 700 гривень (т.1 а.с. 10-11). На той час зазначена сума була еквівалентом 59 329 доларів США 73 центам.

Колегія суддів уважає, що матеріали справи не містять беззаперечних доказів того, що Житловий будинок був побудований подружжям ОСОБА_6 за кошти, позичені у ОСОБА_1 ,, а відтак і того, що ці кошти використані ОСОБА_2 в інтересах сім`ї.

В зустрічному позові ОСОБА_3 зазначає, що Житловий будинок був побудований за кошти з інших джерел, зокрема, за кошти від продажу дорогоцінних прикрас ОСОБА_3 , від відчуження об`єктів нерухомості й автомобілів (т.1 а.с. 65-67). Зазначені твердження не спростовані належними та допустимими доказами. На підтвердження зазначених пояснень ОСОБА_3 надала суду витяги з Реєстру права власності, відповідно до яких ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до 2013 року відчужували об`єкти нерухомості, кошти від продажу яких могли бути витрачені на будівництво Житлового будинку.

Також згідно листа Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області № 32/20-6454 від 21.11.2016 (т.1 а.с. 89-90) до 2013 року ОСОБА_2 відчужував автомобілі, що також може свідчити про витрачання отриманих коштів для будівництва домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції вважав, що факт недостатності у подружжя ОСОБА_6 власних доходів для будівництва Житлового будинку підтверджена невизначеністю обсягу прибутку подружжя на час будівництва Житлового будинку та наявністю заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ «Банк Золоті Ворота».

Разом з тим, отримання ОСОБА_2 грошових коштів у борг в ПАТ «Банк Золоті Ворота » матеріалами справи не доведено. Не встановлений і обсяг позичених відповідачем за первісним позовом у банку коштів, шляхи використання коштів. Відсутність даних про обсяг прибутку подружжя ОСОБА_6 за 2011-2013 роки не може беззаперечно свідчити про доведеність використання позичених ОСОБА_2 у ОСОБА_9 коштів в інтересах сім`ї.

За таких обставин, колегія суддів уважає, що відсутні підстави для визнання боргу за розпискою від 12.09.2011 спільним боргом подружжя ОСОБА_6 та стягнення з ОСОБА_3 Ѕ частини боргу разом з ОСОБА_2 , оскільки належними, допустимими та достовірними доказами не доведено витрачання їх позичальником в інтересах сім`ї.

Оскільки ОСОБА_2 визнав позов ОСОБА_1 (т.1 а.с. 181) та рішення суду про стягнення заборгованості не оскаржив, в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_2 рішення суду не переглядалось.

При цьому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав визнавати укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 правочин від 12.09.2011 фіктивним.

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.

Тлумачення статей 1046, 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. Це документ який видається на підтвердження укладення договору, умов договору, та отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Для проведення експертизи суду апеляційної інстанції був наданий оригінал розписки від 12.09.2011, висновком експертизи № 7361 від 18.07.2019 встановлено, що ОСОБА_2 її підписував (т.2 а.с. 148-156), що підтверджує не лише укладення договору позики, а й отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_9 грошових коштів із зобов`язанням повернути їх. ОСОБА_2 не заперечував отримання коштів від ОСОБА_9 , не заперечував, що порушив умов договору позики і не повернув отриману грошову суму. Зазначене стало підставою для стягнення судом першої інстанції з ОСОБА_2 заборгованості.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Тлумачення статті 234 ЦК України, свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14.

Оскільки розписка від 12 вересня 2019 року підтверджує не лише укладення договору позики, а й отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_9 грошових коштів із зобов`язанням повернути їх, суд першої інстанцій зробив обґрунтований висновок про недоведеність зустрічного позову.

За таких обставин, апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції належить скасувати в частині стягнення заборгованості на користь ОСОБА_9 з ОСОБА_3 в цій частині належить ухвалити нову постанову, якою в задоволенні позову - відмовити. В іншій частині рішення суду належить залишити без змін.

Відповідно до ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_3 є обґрунтованою в частині безпідставності стягнення з неї заборгованості за договором позики, не підлягає стягненню з неї і судовий збір на користь ОСОБА_9 у розмірі 3 445 гривень стягнутий рішенням суду першої інстанції.

Відповідно до п.п. 6 п.1 ч.2 ст.4 Закону України № 3674-VI від 08.07.2011 «Про судовий збір» в редакції, що діяла на час подання апеляційної скарги ОСОБА_3 , ставка судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду - 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Згідно з частиною четвертою статті 4 Закону України «Про судовий збір» якщо скаргу (заяву) подано про перегляд судового рішення в частині позовних вимог (сум, що підлягають стягненню за судовим рішенням), судовий збір за подання скарги (заяви) вираховується та сплачується лише щодо перегляду судового рішення в частині таких позовних вимог (оспорюваних сум).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 оскаржувала судове рішення як в частині задоволення позову ОСОБА_1 , так і в частині відмови в задоволенні її зустрічного позову. При подачі апеляційної скарги було сплачено 6 127 грн 50 коп. (т.2 а.с. 36). Оскільки судова колегія визнала необґрунтованою апеляційну скаргу на рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, сплачений при подачі апеляційної скарги судовий збір за оскарження рішення суду в цій частині (1600*0,4*1,5) поверненню на користь апелянта не підлягає. Тобто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню на користь 5 167 гривень 50 копійок судового збору, сплаченого при подачі апеляційної скарги, пропорційно задоволеній частині апеляційної скарги (6127,5 - 960).

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 просив винести відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_9 окрему ухвалу, мотивуючи це їх протиправною поведінкою щодо підроблення розписки від 12.09.2011. Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення такого клопотання, оскільки факт підроблення розписки не доведений.

Відповідно до частини 1 статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

З аналізу вказаної статті вбачається, що окрема ухвала суду - це ухвала, якою суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону і причини та умови, що сприяли вчиненню порушення. Окрема ухвала є формою профілактичного впливу судів на правопорушення.

Підставою для окремої ухвали є виявлення порушення закону і встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню порушення. Відтак, окрема ухвала може бути постановлена лише у разі, якщо під час судового розгляду встановлено склад правопорушення. Юридична кваліфікація правопорушення судом не здійснюється. Водночас, суд може в окремій ухвалі зазначити, елементи якого складу правопорушення слід перевірити. Якщо суд не встановив такого порушення, підстав для окремої ухвали немає.

7 листопада 2019 року ОСОБА_10 , діючи в інтересах ОСОБА_3 , заявив клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 2 лютого 2017 року, зміненою ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 16 березня 2017 року. В обґрунтування клопотання посилався на те, що зазначеними ухвалами була накладена заборона на відчуження належних ОСОБА_3 об`єктів нерухомості. У випадку задоволення апеляційної скарги та відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 до ОСОБА_3 , вжиті заходи забезпечення позову підлягають скасуванню.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 2 лютого 2017 року були вжиті заходи забезпечення позову ОСОБА_9 та накладено арешт на належні ОСОБА_3 житловий будинок літ. «А-2», загальною площею 349, 40 кв. м., житловою площею 104, 70 кв. м. з господарськими будівлями та спорудами: літня кухня літ. «Б», більярдна літ. «Г», літня кухня літ. «В», сауна літ. «Д», альтанка літ. «Е», погріб літ. «Ж», басейн літ. «З», місцеві очисні споруди літ. «И», «Л», «М», свердловина літ. «К», свердловина літ. «К1», огорожа №1-4, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та квартиру загальною площею 116,5 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_2 (аркуші 117-118 виділеного матеріалу з цивільної справи № 638/637/17).

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 16 березня 2017 року ухвала суду від 2 лютого 2017 року була зміна: захід забезпечення позову у вигляді арешту був змінений на заборону відчуження майна (аркуші 84-87 виділеного матеріалу з цивільної справи № 638/637/17).

У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову (ч.9 ст.158 ЦПК України).

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_3 є обґрунтованою і в задоволенні позову ОСОБА_9 до неї належить відмовити, вжиті ухвалами від 2 лютого 2017 року та від 16 березня 2017 року заходи забезпечення позову ОСОБА_9 у вигляді заборони відчуження майна, що належить на праві власності ОСОБА_3 належить скасувати.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 6 листопада 2018 року в частині визнання боргу за розпискою від 12 вересня 2011 року спільним боргом подружжя, в частині стягнення Ѕ частини боргу з ОСОБА_3 скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині відмовити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 6 листопада 2018 року скасувати в частині стягнення з ОСОБА_3 3 445 гривень судового збору на користь ОСОБА_1 .

В частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 рішення суду не переглядалося.

В частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 6 листопада 2018 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 5 167 гривень 50 копійок судового збору, сплаченого при подачі апеляційної скарги.

Заходи забезпечення позову у вигляді заборони відчуження житлового будинку літ. «А-2», загальною площею 349, 40 кв. м., житловою площею 104, 70 кв. м. з господарськими будівлями та спорудами: літня кухня літ. «Б», більярдна літ. «Г», літня кухня літ. «В», сауна літ. «Д», альтанка літ. «Е», погріб літ. «Ж», басейн літ. «З», місцеві очисні споруди літ. «И», «Л», «М», свердловина літ. «К», свердловина літ. «К1», огорожа №1-4, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та квартири загальною площею 116,5 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , що належать ОСОБА_3 , застосовані ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 2 лютого 2017 року, зміненою ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 16 березня 2017 року, скасувати.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття , але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 11 листопада 2019 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний