КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 753/598/17 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Трусова Т.О.

05 листопада 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.,

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 січня 2019 року в справі за позовом Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та просило визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням АДРЕСА_1 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 січня 2019 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві судові витрати по 689 грн. з кожного.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/10522/2019
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Посилається на неповноту та неправильність встановлення обставин, що мають значення для справи, дослідження та оцінки доказів, визначення правовідносин, тлумачення закону й незастосування закону, який підлягав застосуванню, порушення судом норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що відповідачі проживають у спірному приміщенні та не мають іншого місця житла, нерухомого майна, яке б на праві власності їм належало. Зазначає, що відповідачі зареєстровані у спірному помешканні з 2008 року і по теперішній час в ньому проживають, вчасно та в повному обсязі сплачують житлово-комунальні та інші послуги.

Звертає увагу на те, що жодного акту відносно ОСОБА_3 щодо раціонального використання житлового приміщення у службовому гуртожитку матеріали справи не містять та позивачем не складалися.

У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Зазначає, що норми положення про порядок забезпечення житловим приміщенням осіб рядового і начальницького складу та працівників органів і підрозділів цивільного захисту МНС України не можуть застосовуватись до даних правовідносин, оскільки ОСОБА_2 не проходив службу військовослужбовцем військ Цивільної оборони України. Вказує, що ОСОБА_3 в трудових відносинах з Головним управлінням не перебувала та не перебуває, не відноситься до категорії осіб, які не підлягають виселенню без надання іншого приміщення. Вказує, що відповідачі в період з 28.06.2016 та на момент слухання справи і по теперішній час в спірному приміщенні не проживають та значний час використовували його під найм.

Звертає увагу на те, що позивачем надані належні та допустимі докази у справі, а відповідачем останні не спростовані й не надано поважності причин відсутності проживання у спірному приміщенні.

У судовому засіданні ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підтримала апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в ній та просила останню задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Представник Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві - Фартушний С.І. заперечував проти апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з викладених у заявах по суті справи аргументів і оцінки наданих сторонами доказів дійшов висновку про доведеність і обґрунтованість вимог ГУ ДСНС України у м. Києві про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням гуртожитку через не проживання у ньому без поважних причин понад шість місяців поспіль.

З такими висновками суду не може погодитись колегія суддів, враховуючи наступне.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Судом першої інстанції та апеляційної інстанцій встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ГУ ДСНС України у м. Києві створене на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 33 від 21.01.2013 «Про утворення територіальних органів Державної служби з надзвичайних ситуацій та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України», є юридичною особою публічного права і правонаступником Головного територіального управління Міністерства надзвичайних ситуацій у м. Києві (далі - ГУ МНС в м. Києві) (т. 1, а. с. 9-10, 11).

На балансі ГУ ДСНС України у м. Києві перебуває будівля 24 державної пожежно-рятувальної частини (колишня 40 ДПРЧ), розташована за адресою: АДРЕСА_2 , буд. 3-Б (т. 1, а. с. 14).

Вказана будівля була прийнята в експлуатацію розпорядженням Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації № 47 від 25.01.2008, як пожежне депо загальною площею 4441,0 кв.м., в тому числі: нежитлові вбудовані приміщення площею 2627 кв.м., квартири в кількості 22 шт. загальною площею 1086 кв.м., житловою площею 598 кв.м; місця загального користування площею 728 кв.м. (т. 1, а. с. 12-13).

Частина будівлі 24 ДПРЧ, у якій розташовані квартири, використовується як гуртожиток сімейного типу.

З 15.10.1986 по 05.12.2009 ОСОБА_2 проходив службу в органах та підрозділах цивільного захисту (т. 4, а. с. 119-121).

З 16.02.1994 ОСОБА_2 у складі сім`ї з двох осіб - він та дочка ОСОБА_4 , перебуває на квартирному обліку у Дарницькій районній у м. Києві державній адміністрації в порядку першочергового забезпечення житлом (т. 4, а. с. 136, 137).

Водночас згідно з даними довідки станом на 29.12.2016 відповідачі не включені до контрольних списків працівників ГУ ДСНС України у м. Києві, які потребують забезпечення житлом (т. 1, а. с. 26).

09.04.2008 на спільному засіданні керівництва та житлової комісії ГУ МНС України в м. Києві було прийнято рішення про надання начальнику 9-СДПЧ Святошинського РУ ГУ МНС України в м. Києві капітану служби цивільного захисту Давиденку Ю.М. на сім`ю з трьох осіб двокімнатного житлового приміщення № АДРЕСА_7 (т. 1, а. с. 16-21).

На підставі ордера № 97 від 17.04.2008 ОСОБА_2 , його дружина ОСОБА_5 та дочка ОСОБА_3 набули право користування вищевказаним жилим приміщенням в гуртожитку (т. 1, а. с. 22).

Згідно з даними довідки з місця проживання сім`ї та прописки на даний час у двокімнатному жилому приміщенні № 9 житловою площею 30 кв.м., розташованому на 3 поверсі 5 поверхового будинку за адресою : АДРЕСА_2 , зареєстроване місце проживання відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 23).

ОСОБА_2 з 2010 р. має статус ветерана служби цивільного захисту, а з 2014 року отримує пенсію за вислугу років (т. 4, а. с. 25).

Відповідач ОСОБА_3 14.05.2016 вступила у шлюб з ОСОБА_6 та змінила прізвище на ОСОБА_7 , а 24.02.2018 їх шлюб було розірвано, у зв`язку з чим вона відновила своє дошлюбне прізвище ОСОБА_8 (т. 4, а. с. 33, 34-35; т. 6. а. с. 297).

Позивач вказує, що в період часу з 28.06.2016 по 19.06.2017 , двічі на день - о 07-30 год. та о 21-30 год., проводились перевірки раціонального використання житлових приміщень в гуртожитку, зокрема спірного приміщення № 9 (т. 1, а. с. 27-250; т. 2, а. с. 1 - 133, 149-250; т. 3 а. с. 1- 187, 203-250).

Також вказує, що у вказаний в позовній заяві в спірному житловому приміщенні проживали сторонні особи.

Позивач вважає, що відповідачі порушили не лише порядок користування житловим приміщенням, але і створюють перешкоди щодо використання його за призначенням, чим порушують права позивача і шкодять інтересам суспільства.

Враховуючи вищевикладене, ГУ ДСНС України у м. Києві звернулося до суду із відповідним позовом.

Відповідно до вимог ст. 47 Конституції України, держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.

Відповідно до п. 5 ст. 12, ст. ст. 31, 43 ЖК Української PCP жилі приміщення в будинках державного і громадського жилого фонду надаються громадянам у встановленому законодавством порядку. В тому числі з додержанням черговості.

Згідно з ч. 2 ст. 810 ЦК України передбачено, що підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, встановлюється законом.

Таким чином, відносини, які виникають у зв`язку з наймом житла, що перебуває у державній або комунальній власності, регулюються Житловим кодексом України та іншими актами житлового законодавства (частина перша ст. 3 ЖК Української PCP).

Відповідно до ст. 61 ЖК Української PCP користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а у разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до ст. 127 ЖК Української PCP для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки.

Згідно ч. 2 ст. 128 ЖК Української PCP жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

Відповідно до ст. 129 ЖК Української PCP на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. В спеціальному ордері вказується дата видачі ордера, найменування населеного пункту, а також підприємства, установи, організації, які являються власниками гуртожитку, номер та серія ордера, прізвище, ім`я, по-батькові особи, яка отримує житлову площу в гуртожитку, місце його роботи, адреса місцезнаходження гуртожитку, рішення на підставі якого видано ордер, склад сім`ї (додаток до Примірного положення про гуртожитки).

Пунктом 1 Розділу ІІ Положення про гуртожитки затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 27.04.2015 № 84 передбачено, що вселення до гуртожитків проводиться власником гуртожитку або уповноваженою ним особою на підставі ордера, форма якого наведена в додатку до цього Положення, виданого відповідно до статті 129 Житлового кодексу Української РСР, з одночасним укладенням договору найму жилого приміщення в гуртожитку.

Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти висновку про те, що вселення до гуртожитків проводиться на підставі ордера.

Матеріали справи свідчать, що 09.04.2008 на спільному засіданні керівництва та житлової комісії ГУ МНС України в м. Києві було прийнято рішення про надання начальнику 9-СДПЧ Святошинського РУ ГУ МНС України в м. Києві капітану служби цивільного захисту Давиденку Ю.М. на сім`ю з трьох осіб двокімнатного житлового приміщення № АДРЕСА_8 (т. 1, а. с. 16-21).

На підставі ордера № 97 від 17.04.2008 ОСОБА_2 , його дружина ОСОБА_5 та дочка ОСОБА_3 набули право користування вищевказаним жилим приміщенням в гуртожитку (т. 1, а. с. 22).

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).

Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Таким чином, на підставі викладеного, можливо зробити висновок про те, що для визнання особи такою, що втратила право на проживання в квартирі, необхідно довести в суді, що остання відсутня протягом шести місяців, при цьому відлік цього строку починається з часу, коли особа залишила приміщення.

Тимчасова відсутність вказаної особи повинна нести безперервний характер.

Тобто, встановлення судом факту лише тимчасової відсутності наймача за місцем мешкання, строк якого не перевищує шести місяців, підстав для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням немає.

Крім того, законодавець зазначає, що доказами по справам цієї категорії можуть бути пояснення сторін, третіх осіб, їх представників, пояснень свідків, серед допустимих письмових доказів слід відокремити належним чином завірений акт про не проживання особи за місцем реєстрації протягом певного періоду часу, особистої заяви особи про вибуття з місця реєстрації на інше постійне місце проживання, повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення іншого договору на невизначений строк, тощо.

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що відповідачі іншого місця проживання на виділений спірний гуртожиток ОСОБА_2 на сім`ю з трьох осіб не мають.

У кімнаті № 9 в будинку АДРЕСА_2 , відповідачі прописані, а пізніше - зареєстровані з 2008 року і по теперішній час, особистий рахунок відкритий на громадянина ОСОБА_2 з чим погоджується та не заперечує позивач, надавши довідку з місця проживання сім`ї та прописки, а також свідчать відомості адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України, (т. 1, а. с. 23; т. 2, а. с. 139-140).

Починаючи з часу заселення, і станом по теперішній час, відповідачами вчасно та в повному обсязі сплачуються житлово-комунальні та інші послуги, здійснюється оплата за спожиту електроенергію, про що свідчать рахунки на сплату за житлово-комунальні та інші послуги, з відміткою банку про дату, час та суму оплати за період з жовтня 2013 року по червень 2017 року, квитанції на оплату за спожиту електроенергію за період з серпня 2013 року по червень 2017 року, акт звіряння №4/9 від 31.07.2017, складений між споживачем ОСОБА_2 та постачальником електроенергії ПАТ «Київенерго» за період з 06.02.2015 по 01.07.2017 (т. 4, а. с. 36-78).

Також при розгляді справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що відсутність відповідачів у вказаній кімнаті гуртожитку підтверджується наданими відповідачами доказами, а саме:

Проїзні документи 29.06.2017 19:55 Київ-Одеса та 13.07.2017 22:25 Одеса-Київ, які свідчать про причини відсутності ОСОБА_2 в період з 29.06.2017 по 13.07.2017 у приміщенні за адресою: АДРЕСА_6 , та знаходженні відповідача у вказаний період в санаторії «Одеський», (т. 4, а. с. 32).

Копія паспорта громадянина України ОСОБА_9 для виїзду за кордон, та копіями віз та відмітками про час перебування відповідачки за межами України та, в зв`язку з цим, відсутністю за адресою: АДРЕСА_6 , в періоди: віза на право в`їзду до Болгарії з 05.04.2017 по 04.07.2017, отримана 03.04.2017; мультивіза Шенген на період з 13.05.2017 по 12.05.2018, отримана ще 18.04.2017; перетин кордону в період з 13.05.2017 по 21.05.2017; перетин кордону 04.06.2017, 11.06.2017, 12.06.2017 (т. 4, а. с. 34-35).

Трудова книжка серії НОМЕР_1 ОСОБА_4 , за даними якої вбачається, що її професійна діяльність, починаючи з 03.05.2013 по 30.06.2017 пов`язана з туризмом, в зв`язку з чим протягом вказаного періоду відповідач-2 перебувала за межами України (т. 4, а. с. 123).

Санаторно-курортну книжку 19942 ОСОБА_10 , путівка ЛПХ, 14 діб, термін лікування з 28.08.2016 по 10.09.2016 року. (т. 4, а. с. 125).

Посадочний документ ОСОБА_7 ( ОСОБА_11 . 10.09.2016 000 ВЗВВ5 -8ББ7-7168-0001, (т. 4, а. с. 126).

Посадочний документ ОСОБА_10 12.06.2017 000ВЗСЕВ-65БРБ4-0001, (т. 4, а. с. 127).

Інформація Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, викладена у листі-відповіді від 12.09.2017 за вих. №64/Д-12303 на запит щодо відомостей про ОСОБА_2 , який перетинав державний кордон України у період з 07.06.2013 по 25.08.2017 (т. 4, а. с. 117-118).

Інформація Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, викладена у листі-відповіді від 22.09.2017 за вих. №64/В-12941 на запит щодо відомостей про ОСОБА_13 , яка перетинала державний кордон України у період з 01.09.2014 по 01.09.2017 (т. 4, а. с. 293).

Інформація Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, викладена у листі-відповіді від 14.11.2017 за вих. Ч64/Д-16006 на запит щодо відомостей про ОСОБА_2 , який перетинав державний кордон України у період з 01.01.2017 року по 09.11.2017 року, (т. 6, а. с. 294).

Посадочний документ ОСОБА_4 03.06.2017 ОООВЗСЭС-3757АШ1-0001 (т. 6, а. с. 296).

Також колегія суддів зазначає, що матеріали справи містять данні про те, що відповідачі за місцем проживання отримували кореспонденцію.

Аналіз вказаних документів, на думку колегії суддів, дає можливість зробити висновок про те, що тимчасова відсутність відповідачів за місцем їх постійного проживання пов`язана з об`єктивними обставинами, внаслідок чого неможливо прийти до висновку, що останні втратили інтерес до спірного житлового приміщення.

Посилання представника позивача на проведення відповідних перевірок, під час яких, як стверджує позивач було зафіксована відсутність одного з відповідачів за вказаною адресою, колегія суддів також вважає таким, що не свідчить про тривале не проживання останніх в спірному житловому приміщенні, оскільки як вже зазначалося вище встановлено, що позивачі були відсутні в останньому тимчасово з об`єктивних причин. У вказаному приміщенні залишалися їх особисті речі та меблі.

Посилання представника позивача на виїзне судове засідання від 22.09.2017, яке здійснене у службовому приміщені 24 ДПРЧ ГУ ДСНС України у м. Києві, яким було оглянуто житлове приміщення кімнати АДРЕСА_1 , на думку колегії суддів, за наявністю встановлення особистих речей відповідачів лише свідчить про їх проживання у спірному приміщенні.

За наведених вище обставин, колегія суддів критично ставиться до пояснень свідків зі сторони позивача про обставини не проживання відповідачів у спірному приміщенні.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу.

Колегія суддів вважає вищевказані документи у їх сукупності належними та допустимими доказами у даній справі.

Враховуючи вищевикладене та те, що суд першої інстанції брав до уваги лише покази свідків та актів перевірки, колегія суддів вважає, що дані докази не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог, аналізуючи їх в сукупності.

Належні та допустимі докази на підтвердження безперервного не проживання без поважних причин ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у кімнаті гуртожитку більше шести місяців у матеріалах справи відсутні.

Висновки суду першої інстанції про те, що відповідачі щонайменше впродовж року здавали жиле приміщення під найм без згоди на те позивача не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Право входу на територію 24 ДПРЧ має визначений перелік осіб, серед яких - особи, які проживають в будівлі 24 ДПРЧ.

У всіх осіб, які прибули в службові приміщення підрозділу, начальник караулу з`ясовує ціль прибуття і за необхідності супроводжує прибулих до начальника підрозділу, його заступника або інших посадових осіб (інженерно-інспекторського складу).

Інші громадяни пропускаються на територію підрозділу з дозволу начальника Дарницького РУ та його заступників, а також начальника (заступника) частини; всі відвідувачі, які прибули до підрозділу, а також мешканці гуртожитку, повинні пройти реєстрацію в «Журналі реєстрації відвідувачів»; у вихідні та святкові дні допуск відвідувачів на територію та в приміщення частини забороняється.

З огляду на вимоги Інструкцій обов`язків постового біля фасаду 24 ДПРЧ ГУ ДСНС України у м. Києві від 2016 та від 19.01.2017, а також Інструкцій по організації охорони та пропускного режиму на територію і в будівлю 24 ДПРЧ ГУ ДСНС України у м. Києві від 05.01.2016 та 19.01.2017, та зважуючи на те, що спірне приміщення являється службовим приміщенням підрозділу, то, про будь-яку сторонню особу, яка б прибула на територію та до будівлі гуртожитку, було б достеменно відомо начальнику підрозділу, його заступнику або іншим посадовим особам (інженерно-інспекторського складу).

Таким чином, якщо сторонні особи і знаходилися на території та у будівлі підрозділу, то лише з дозволу начальника Дарницького РУ та його заступників, а також начальника (заступника) частини, при цьому вони б пройшли обов`язкову реєстрацію в «Журналі реєстрації відвідувачів».

Зазначеної інформації щодо знаходження на території та у будівлі підрозділу сторонніх осіб без дозволу начальника Дарницького РУ та його заступників, а також начальника (заступника) частини «Журнал реєстрації відвідувачів» 24 ДПРЧ не містить.

Такі докази не містять і матеріали справи.

Зі змісту Актів перевірки раціонального використання житлових приміщень у службовому гуртожитку, на які посилався суд першої інстанції, вбачається, що «ніхто не відчиняв двері», що не може свідчити про не проживання відповідачів у спірному приміщенні.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

При цьому, колегія суддів враховує Рішення у справі ЄСПЛ «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010 відповідно до якого « … Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

При вирішенні питання про визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням, колегія суддів встановивши баланс між інтересами родини ОСОБА_2 , які тривалий час були наймачами спірного житла, та інтересами держави в особі позивача вважає за необхідним зазначити, що особа яка тривалий час проходила службу в органах та підрозділах цивільного захисту, постійного житла, крім спірної кімнати не має, не може вважатися такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням, оскільки у разі позбавлення вказаного житла відповідачі автоматично стають безхатченками.

Суд першої інстанції на вищезгадані обставини уваги не звернув, в зв`язку з чим зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 141 ЦПК України із Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій м. Києва на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір розмірі 2 067 грн. за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374, 376, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 січня 2019 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням відмовити.

Стягнути з Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій м. Києва на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 2 067 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 06.11.2019.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.В. Шахова