РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2019 року

м. Рівне

Справа № 570/3077/18

Провадження № 22-ц/4815/1180/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Гордійчук С. О.

суддів:Боймиструк С.В., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідач: ОСОБА_4 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Рівненського районного суду від 24 червня 2019 року, ухваленого в складі судді Красовського О.О., у справі № 570/3077/18,

в с т а н о в и в :

У липні 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом в якому просять визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 та стягнути понесені судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що на праві спільної часткової власності їм належить житловий будинок АДРЕСА_1 . Відповідач проживав у будинку та був там зареєстрований з дозволу їх матері ОСОБА_5 , як бувшого власника.

Вказують, що після смерті ОСОБА_5 відповідач не проживає у будинку без поважної причини, за місцем своєї реєстрації не з`являвся, добровільно змінивши місце свого проживання.

Просять суд про задоволення позовних вимог.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 24 червня 2019 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право на користування будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідач у спірному будинку не проживає з листопада 2017 року, проте залишається зареєстрованим як за постійним місцем проживання у будинку, перешкод у користуванні цим житлом йому не чиняться, він добровільно залишив будинок.

В апеляційній скарзі, відповідач посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також вважаючи, що рішення прийнято без повного та всебічного з`ясування обставин справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, просить суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким в позові відмовити.

Скаржник вказує, що підставою його не проживання у спірному будинку, стала заміна позивачами замків у будинку. Посилається на те, що після смерті дружини ОСОБА_5 не припиняв займатися домашнім господарством, зокрема сплачував за комунальні послуги по утриманню будинку та за власні кошти замінив вікна у будинку, що підтверджується доданими до апеляційної скарги квитанціями.

Відзив до апеляційного суду не надходив.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судове рішення відповідає.

Судом встановлено, що позивачі є власниками будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 згідно договору дарування № 5314 від 31.12.2004 року. Згідно витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно, право власності на будинок належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію нерухомого майна по 1/3 частині кожному.

Убачається, що відповідач ОСОБА_4 зареєстрований у зазначеному будинку з 24.01.1990 року, та проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_5 (мати позивачів), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також встановлено, що ОСОБА_6 є членом сім`ї бувшого власника будинку ОСОБА_5 , а пізніше після укладено догвору дарування і власників будинку, що підтверджується довідкою про склад сім`ї від 06.06.2018 року за № 1471.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

У відповідності до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом.

Згідно ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст.49 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік за попереднім місцем проживання, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення.

Члени сім`ї власника житлового приміщення не мають права власності на житло, в якому вони проживають, що суттєво відрізняє їхній правовий статус від правового статусу власника такого приміщення, унеможливлюючи, зокрема, право розпорядження цим майном. Разом із тим їм належить право використовувати приміщення для проживання, яке, за своєю правовою природою, є сервітутним правом, тобто правом користування чужим майном (ст. 405 ЦК України). Проте, таке право зберігається виключно у разі його реалізації, тому що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Наведені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 січня 2019 року (справа 337/5264/17-ц), від 20 березня 2019 року (справа №161/2498/18).

Покликання в апеляційній скарзі на те, що позивачі змінили замки у спірному будинку, що стало підставою його не проживання, не заслуговують на увагу, оскільки жодних доказів на підтвердження зазначених доводів не надав. Із вимогами про усунення перешкод в користуванні житлом ОСОБА_4 із вимогами не звертався.

Таким чином, ОСОБА_4 протягом тривалого часу не реалізовував своє право на житло та не довів належними, допустимими, достатніми і достовірними доказами (ст.77-80 ЦПК України) існування у нього перешкод протягом цього періоду для проживання у спірному будинку.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявні правові підстави для визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин, відповідно до ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін, оскільки ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.1 та ч.13ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені по оплаті судового збору при подачі апеляційної скарги віднести за рахунок відповідача.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського районного суду від 24 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 08 листопада 2019 року

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Ковальчук Н.М.