Провадження №2/592/4202/19

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2019 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми в особі судді Князєва В.Б., за участю секретаря судового засідання Шипиленко О.Я., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: КП "Сумижилкомсервіс" СМР про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою та анулювання реєстрації,-

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та свої вимоги мотивує тим, що квартиру АДРЕСА_1 , він отримав на підставі ордера. У 1993 р., після смерті його сина, залишилися проживати в вказаній квартирі відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 У 1998 р., під час приватизації він входить у положення відповідачів, які втратили чоловіка та батька, та дає їм дозвіл участі у приватизації, як члени сім`ї та надає можливість відповідача проживати у квартирі АДРЕСА_2 , та їде жити до своєї сестри ОСОБА_5 , але відповідачі не скористалися можливістю проживати в квартирі та протягом року виїхали на постійне місце проживання до Росії, де проживає мама ОСОБА_2 . З того часу відповідачі не проживали в даній квартирі, але здавали в оренду винаймачам, які не сплачували комунальні платежі в результаті чого з`явилася заборгованість за вересень 2005 р. в сумі 2824,43 грн. Він сплатив заборгованість по комунальним платежам та надалі сплачує комунальні платежі в повному обсязі за всіх зареєстрованих членів сім`ї по квартирі. ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не проживають в даній квартирі, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, особисті речі в квартирі відсутні і взагалі квартирою не цікавляться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням відповідачам не чинилося. Вважає, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 втратили право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 , у зв`язку з тривалою, понад один рік без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації, крім того не сплачують комунальні послуги, не несуть інших витрат по його утриманню житлового приміщення, оскільки 3/4 квартири є не єдиною приватною власністю відповідачів, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласникам, так як вони понад 20 років проживають в іншій країні, не цікавляться та не бажають користуватися своїми частками в квартиру. Тому, просить визнати їх такими, що втратили право власності та користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 та аналювати реєстрацію даних осіб за вищевказаною адресою.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

Представник третьої особи - КП "Сумижилкомсервіс" СМР в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку, що в позові ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою та анулювання реєстрації необхідно відмовити, враховуючи наступні обставини.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, враховуючи наступні обставини.

Судом встановлено, що 26.03.1998 р. Виконавчим комітетом Сумської міської ради видано Свідоцтво про право власності на житло, згідно якого квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , та членам її сім`ї: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.12).

З довідки, наданої Управлінням «Центр надання адміністративних послуг у м.Суми» Сумської міської ради №14.03-08/38696 від 06.06.2019 р., вбачається, що за адресою: АДРЕСА_4 , зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (а.с.38).

Відповідно до статті 41 Конституції України,- кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст.321 ЦК України, - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Частина друга статті 405 ЦК України також встановлює, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Системний аналіз вказаних норм матеріального права, дає підстави дійти висновку про те, що законодавець чітко визначив осіб, які втрачають право користування житловим приміщенням, за умов встановленими статтею 71 ЖК Української РСР та статтею 405 ЦК України. Цими особами є: член сім`ї власника житла, наймач або члени його сім`ї. Вказані норми матеріального права не передбачають визнання особи, якій житловий будинок належить на праві спільної сумісної власності, такою, що втратила право користування цим житловим будинком, оскільки це є порушенням статті 41 Конституції України.

Вказаного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 28 січня 2019 року у справі № 462/7242/14-ц.

Також, Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності на інших речових прав» від 07 лютого 2014 року за № 5 роз`яснив, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу України.

Таким чином, судом встановлено, що відповідачі є співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_3 , тому право користування цією квартирою є похідним від їхнього права власності і на обсяг їхніх права користування не впливає на проживання, або не проживання в житловому приміщенні.

Виходячи з того, що право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, власник майна не може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

При цьому, посилання позивача на те, що відповідачі в квартирі не проживають, витрати по утриманню нерухомого майна не несуть, особистих речей цих осіб в квартирі немає, а їхня реєстрація створює позивачеві перешкоди у здійсненні права користування і розпорядженням своїм майном, не заслуговують на увагу, оскільки зазначені обставини не можуть бути визнані обґрунтованою підставою для позбавлення власників права на володіння та користування належним їм майном.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необгрунтованість позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 5, 10-13, 19, 76-82, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 280-289 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: КП "Сумижилкомсервіс" СМР про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою та анулювання реєстрації відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Сумського апеляційного суду через Ковпаківський районний суд м. Суми. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.Б. Князєв