КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2019 року місто Київ.

Справа 357/7947/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/6032/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів Іванченка М.М., Олійника В.І.

при секретарі Миронюк І.В., Гордійчук Ж.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2019 року (у складі судді Орєхова О.І., повний текст виготовлено 14 лютого 2019 року)

в справі за позовом ОСОБА_3 правонаступником прав та обов`язків якого є: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , неповнолітній ОСОБА_8 , законним представником якого є ОСОБА_2 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей Білоцерківької міської ради про поділ спільного майна подружжя,-

в с т а н о в и в :

18.07.2018 року позивач звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на наступні обставини.

Позивач з ОСОБА_2 перебував у шлюбі з 27.02.1993 року, зареєстрованому у відділі реєстрації актів цивільного стану Смілянського міського управління юстиції у Черкаській області за актовим записом № 90. На підставі рішення Білоцерківського міськрайоного суду Київської області від 29.12.2017, шлюб було розірвано.

Від спільного шлюбу у них з відповідачем народився син - ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 21.06.2005.

На день подачі позову, стосунки між ОСОБА_3 та його колишньою дружиною ( ОСОБА_2 ) є досить напруженими. Згоди про добровільний поділ майна між ними - не досягнуто.

За час, сумісного життя у шлюбі ними було набуто спільне майно, крім іншого, зокрема: новозбудований жилий будинок з господарськими та побудованими будівлями та спорудами, який знаходиться в АДРЕСА_1 .

Вказував, що його дружина отримала на підставі договору дарування від ОСОБА_9 та ОСОБА_10 від 12.03.1999 році, зареєстрованого в реєстрі за № 2-1025 будинок, житловою площею 27, 6 кв.м., який розташований на земельній ділянці з надвірними спорудами: сарай, вбиральня, огорожа, замощення. За час спільного проживання та у шлюбі сторони збудували поряд з отриманим в дар будинком новий житловий будинок, зкагальною площею 193, 60 кв.м., оціночна вартість якого 2 730 889 грн. 00 коп.

У зв`язку із виникненням спору, не досягнутою згодою з відповідачем щодо фінансових питань на утримання майна та небажанням йти на контакт, щодо вирішення даного питання про поділ майна він змушений був звернутись до суду із вимогами про поділ вищевказаного майна та визнанням права особистої приватної власності на 1/2 його частини.

У позовній заяві посилався на вимоги ст.ст. 60, 70 Сімейного кодексу України та на роз`яснення Пленуму Верховного Суду України в постанові від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Просив суд прийняти позовну заяву до розгляду, здійснити поділ спільного майна подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності, визнати за ним ( ОСОБА_3 , ідент. номер : НОМЕР_1 ) право власності на 1/2 частину житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ( а. с. 2-4 ).

В подальшому 27 грудня 2018 року позивач уточнив позовні вимоги та просив визнати за ним право власності на 1/2 частину об`єкта незавершеного будівництва, загальною площею 193, 60 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

РішеннямБілоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2019 року позовні вимоги ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину об`єкта незавершеного будівництва загальною площею 193, 60 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішено питання, щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням, 26 лютого 2019 року ОСОБА_11 в інтересах ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 повністю.

Вважає, що суд першої інстанції неповністю з`ясував обставини, що мають значення для справи, порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права.

Суд не врахував, що новий будинок подружжя побудувало самочинно без відповідних дозволів, а тому він не може бути предметом поділу.

Зазначає, що спірне майно не було зареєстровано а тому, воно не набуло статусу об`єкта незавершеного будівництва.

Вказує, що суд першої інстанції порушив ч. 4 ст. 263 ЦПК України, адже неправильно послався на висновок щодо застосування відповідних норм права, викладений у постанові Верховного Суду від 03.12.2018 р. у справі № 525/511/16-ц, та не врахував, що за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться інший житловий будинок, набутий ОСОБА_2 на підставі договору дарування, право власності на який зареєстровано за нею.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 березня 2019 року відкрито апеляційне провадження, копію апеляційної скарги з додатками надіслано учасникам справи і встановлено строк для подачі ними відзиву на апеляційну скаргу в 5-ти денний строк з моменту отримання даної ухвали.

Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом строк учасники справи не подали.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до свідоцтва про смерть позивач ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 травня 2019 року провадження у справі зупинено до вступу у справу правонаступників ОСОБА_3 , та витребувано із державної нотаріальної контори м. Біла Церква Київська область за місцем відкриття спадщини відомості щодо осіб, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_3 та копію садкової справи, якщо така буде відкрита.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року апеляційне провадження у цивільній справі № 357/7947/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2019 року поновлено.

Залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя правонаступників позивача ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_14 .

Ухвалою апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року в якості правонаступника , померлого позивача також залучено неповнолітнього ОСОБА_8 в особі його законного представника.

Протокольною ухвалою суду від 06.11.2019 року виключено з числа правонаступників ОСОБА_14 , яка не відноситься до спадкоємців першої черги.

В судовому засіданні апеляційного суду 30.10.2019 року представник відповідача та представник ОСОБА_6 доводи скарги підтримав, ОСОБА_5 заперечував проти задоволення скарги, просив рішення суду залишити без змін .

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма частин третьої та четвертої статті 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України).

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

При розгляді даної справи судом першої інстанції встановлено, що позивач та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.02.1993 року, який було розірвано на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29.12.2017 року ( а. с. 8-9).

Встановлено, що за час, сумісного життя у шлюбі подружжя набуло спільне майно, зокрема: збудувало жилий будинок , який не введений в експлуатацію, та знаходиться в АДРЕСА_1 .

Також судом встановлено, що відповідач отримала на підставі договору дарування від ОСОБА_9 та ОСОБА_10 від 12.03.1999, зареєстрованого в реєстрі за № 2-1025 будинок житловою площею 27, 6 кв.м., який розташований на земельній ділянці з надвірними спорудами: сарай, вбиральня, огорожа, замощення.27, 6 ( а. с. 47-48 ).

З інвентаризаційної справи на житловий будинок АДРЕСА_1 , наданої КП КОР «Південне бюро технічної інвентаризації» від 08.05.2018 року за вих. № 1241 ( а. с. 10 ) вбачається, що під літерою «А-2» по АДРЕСА_1 будівля, поверховий план ( а. с. 43 ) та додаються зведені акти та оцінювальні акти про будинок ( а. с. 44-47 ).

Згідно звіту про незалежну оцінку майна, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , вартість житлового будинку становить 2 730 889 гривень ( а. с. 53-53 )

В суді першої інстанції встановлено та не оспорювалось відповідачкою, що будівництво об`єкту незавершеного будівництва (житлового будинку з господарськими будівлями), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 здійснено сторонами за період перебування у шлюбі за спільні кошти, презумпція спільної сумісної власності не спростована, а тому на нього поширюється режим спільного сумісного майна. Крім того, зазначений будинок добудований та використовується для проживання, його готовність більше 80 %.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Сторони мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а також на поділ майна, яке належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Спірний об`єкт незавершеного будівництва є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, збудований за спільні кошти подружжя, будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням. Будинок не приймається до експлуатації і право власності на нього з вини відповідача не оформлюється. Позивач не має можливості реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, так як всі дозвільні документи на будинок оформлено на ім`я відповідача.

Дослідивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними. Висновки суду відповідають цим обставинам та вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги з приводу того, що будинок збудовано подружжям самочинно, а тому він не може бути предметом поділу, колегія суддів не приймає з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна), прийняття його до експлуатації та державної реєстрації права власності на нього.

Системне тлумачення категорій «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статей 350 та 351 ЦК України) та «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331 ЦК України) дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва є нерухомою річчю особливого роду, фізичне створення якої розпочате, але не завершене, що допускає встановлення стосовно неї суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та у порядку визначених цивільним законодавством.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані у процесі такого будівництва.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому, суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України у постановах від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-388цс15, від 7 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16.

Судом встановлено, що під час перебування у шлюбі сторони набули спільне майно, зокрема жилий будинок з господарськими та побудованими будівлями та спорудами однак, він не введений в експлуатацію та вважається об`єктом незавершеного будівництва.

Враховуючи ті обставини, що спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача; позивач був позбавлений можливості здійснити вказані дії, що перешкоджало йому реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачем права на Ѕ частку спірного об`єкта незавершеного будівництва.

Суд першої інстанції, також вірно врахував, що готовність будинку становить більше 80 %, що не оспорювалось відповідачкою, а тому посилання на те, що позивач за життя набув право лише на будівельні матеріали не відповідають фактичним обставинам справи та засадам справедливості..

Посилання представника відповідача на практику Верховного Суду, відповідно до якої не може бути предметом поділу самочинне будівництво, колегія суддів не приймає, оскільки всі наведені справи стосувались поділу майна в натурі, а не визнання за особою права на частину незавершеного будівництва без здійснення поділу такого будівництва в натурі.

Посилання в скарзі на те, що відповідачка отримала за спірною адресою будинок в дар, колегія суддів не приймає, з огляду нате, що судом визнано право на незавершене будівництво, тобто, на іншу будівлю а не на ту, що відповідачка отримала в дар.

Інші доводи скарги висновків суду не спростовують.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом встановлено, що рішення районного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, передбачені законом підстави для скасування рішення суду відсутні.

Враховуючи те, що апеляційна скарга залишається без задоволення, відсутні підстави для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в апеляційному суді.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07.11.2019 року.

Головуючий

Судді: