Постанова

Іменем України

30 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 563/1449/16-ц

провадження № 61-33061св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараш А. А., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Корецького районного суду Рівненської області в складі судді Загородько Н. А. від 24 квітня 2017 року та ухвалуапеляційного суду Рівненської області в складі суддів: Боймиструка С. В., Гордійчук С. О., Шеремет А. М., від 14 червня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним спадкового договору.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 в період з 23 липня 2010 року по 27 листопада 2014 року.

За час перебування у шлюбі, відповідач за спільні кошти подружжя придбав автомобіль IVECO EURO CARGO ML120E18, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який був спільним майно подружжя.

Відповідач в добровільному порядку відмовлявся здійснити поділ спільного майна подружжя і, знаючи про її наміри здійснити такий поділ, за два місяці до розірвання шлюбу, згідно довідки-рахунку ВІА 661859 від 20 вересня 2014 року, без її згоди, продав спірний автомобіль своєму сину - ОСОБА_3

Позивач була вимушена звернутися до суду з позовом до відповідачів про скасування державної реєстрації транспортного засобу та поділ майна подружжя, визнання недійсним договору відчуження вище вказаного транспортного засобу. Рішенням Корецького районного суду Рівненської області від 30 червня 2016 року її позов було частково задоволено, визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу IVECO EURO ARGO ML120E18, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , визнано автомобіль спільним майном подружжя та стягнуто з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію в розмірі 1/2 частини вартості автомобіля, а саме 187 115,25 грн.

05 серпня 2016 року було відкрито виконавче провадження № 51849220 із виконання указаного рішення.

До винесення рішення Корецького районного суду Рівненської області від 30 червня 2016 року ОСОБА_2 , з метою приховати нерухоме майно, на яке можливо буде звернути стягнення на майно в порядку виконання судового рішення про стягнення грошових коштів, уклав зі своїм сином ОСОБА_3 спадковий договір від 08 червня 2016 року, предметом якого є належне ОСОБА_2 приміщення складу за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, рішенням Корецького районного суду Рівненської області від 14 вересня 2016 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто 602 695, 41 грн заборгованості за договором позики, 262 096,53 грн процентів за користування позикою та 6 860 грн судових витрат.

Посилаючись на те, що спірний правочин ОСОБА_2 вчинив фіктивно, з метою ухилення від виконання зобов`язань перед нею, позивачка просила суд визнати даний договір недійсним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Корецького районного суду Рівненської області від 24 квітня 2017 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, у зв`язку із чим фіктивний правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 234 ЦК України. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину щодо відсутності наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Судом указано, що ОСОБА_2 мав право розпорядитися свої особистим майном, а позивачем не надано доказів відсутності у сторін правочину наміру створити юридичні наслідки, передбачені спірним спадковим договором.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 14 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Корецького районного суду Рівненської області від 24 квітня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, на думку скаржника, не повно дослідили зібрані у справі докази та дійшли помилкових висновків про відмову у позові. ОСОБА_2 відчужив майно за спірним спадковим договором з метою унеможливлення виконання у майбутньому судового рішення про стягнення заборгованості на користь скаржниці, зокрема шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, яке є предметом даного договору. Суди помилково не установили ознак фіктивності спірного договору. ОСОБА_2 не є людиною похилого віку та не потребує допомоги свого сина - ОСОБА_3 , а останній не має змоги надавати таку допомогу, що залишено судами попередніх інстанцій поза увагою.

Доводи інших учасників справи

У жовтні 2017 року ОСОБА_3 подав відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що обставини справи судами попередніх інстанцій встановлені повно та відповідають фактичними обставинам, які склалися між учасниками даної справи. Зазначено, що позивачкою не доведено тих обставин, на які вона посилалась при поданні позову у даній справі. Усі доводи ОСОБА_1 зводяться до припущень та не підтверджують фіктивність спірного договору. Крім того у ОСОБА_2 є інше нерухоме майно, за рахунок якого, у разі необхідності, позивачка може задовольнити свої вимоги до останнього. У відзиві на касаційну скаргу заявник просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувані рішення без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

Обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 23 липня 2010 року по 27 листопада 2014 року.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином ОСОБА_2 .

Рішенням Корецького районного суду Рівненської області від 30 червня 2016 року задоволено частково позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу IVECO EURO ARGO ML120E18, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , визнано автомобіль спільним майном подружжя та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі 1/2 частини вартості автомобіля, а саме 187 115,25 грн та судові витрати в розмірі 2 480,15 грн.

Крім того, рішенням Корецького районного суду Рівненської області від 14 вересня 2016 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто 602 695, 41 грн заборгованості за договором позики, 262 096,53 грн процентів за користування позикою та 6 860 грн судових витрат.

ОСОБА_2 є власником приміщення складу за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 25 березня 2009 року.

08 червня 2016 року ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_3 спадковий договір № 448, за умовами якого ОСОБА_2 після своєї смерті передає приміщення складу за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , за умови виконання останнім положень цього договору.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Згідно положень статті 1302 ЦК України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.

Відповідно до частин першої - п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - и третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частин першої-другої статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами, не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у частині п`ятій статті 203 ЦК України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно. Фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину.

Фіктивним можна визнати правочин тільки за умови, що обидві сторони діяли без наміру створити цивільно-правові наслідки. Якщо ж одна сторона діяла без наміру створити юридичні наслідки, а інша сторона такий намір мала, правочин не може бути визнаний недійсним.

Судами попередніх інстанцій установлено, що спірний спадковий договір був укладений сторонами, визначене договором майно належить на праві власності ОСОБА_2 (відчужувачу), який має право на розпоряджання своїм майном.

Позивач звертаючись до суду з даним позовом повинен довести відсутність у всіх учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Згідно вимог ЦПК України, як в редакції станом на момент розгляду справи судом першої інстанцій, так і у чинній редакції, учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що спірний спадковий договір був укладений сторонами, визначене договором майно належить на праві власності ОСОБА_2 (відчужувачу), який має право на розпоряджання цим майном та врахувавши, що позивачка у даній справі не надала докази відсутності у всіх учасників правочину наміру створити передбачені ним юридичні наслідки, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги щодо необґрунтованості оскаржених судових рішень спростовуються змістом спірного договору, матеріалами справи, які не містять доказів відсутності у всіх учасників правочину наміру створити передбачені ним юридичні наслідки, а також обґрунтованими висновками судів першої та апеляційної інстанції.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_2 не потребує допомоги свого сина - ОСОБА_3 , а останній не має змоги надавати таку допомогу, зводяться до припущень скаржниці, що не може бути підставою для скасування оскаржених судових рішень.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_2 відчужив майно за спірним спадковим договором з метою унеможливлення виконання у майбутньому судового рішення про стягнення заборгованості на користь скаржниці, зокрема, шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, яке є предметом даного договору, не підтверджено належними та допустимими доказами, що установлено судами попередніх інстанцій.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із ухваленими судовими рішеннями, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 410, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Корецького районного суду Рівненської області від 24 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 14 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко

Судді: А. А. Калараш

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

С. П. Штелик