Постанова

Іменем України

31 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 734/2507/16-ц

провадження № 61-29267св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 14 березня 2017 року у складі судді Бузунко О. А. та рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 21 липня 2017 року у складі колегії суддів: Євстафіїва О. К., Страшного М. М., Харечко Л. К.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку» (далі - ПАТ «ВБР») звернулося до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 25 листопада 2011 року між ним та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № IKCASHGG.17256.001, за умовами якого банк надав позичальнику 10 700 грн під 18 % річних на строк до 24 листопада 2012 року.

Відповідач належним чином не виконувала взяті на себе зобов`язання, у зв`язку з чим станом на 01 серпня 2016 року утворилася заборгованість в розмірі 146 390,09 грн, яка складається із: простроченої заборгованості за кредитом в розмірі - 10 700 грн; простроченої заборгованості за відсотками за кредитом - 17 196,60 грн; простроченої заборгованості за комісією за кредитом - 8 988 грн; заборгованості за штрафами та/або пенею за кредитним договором - 109 505,49 грн.

29 квітня 2016 року банк звертався до Деснянського районного суду міста Києва з позовом про стягнення кредитної заборгованості.

24 червня 2016 року на адресу банку надійшла ухвала Деснянського районного суду міста Києва від 17 червня 2016 року про повернення позовної заяви, оскільки згідно з довідкою Адресного бюро міста Києва ОСОБА_1 змінила прізвище на ОСОБА_1 і була знята з реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 та перереєстрована до Чернігівської області Козелецького району.

Враховуючи викладене, ПАТ «ВБР» просило стягнути з відповідача на свою користь зазначену кредитну заборгованість.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Козелецького районного суду Чернігівської області від 14 березня 2017 року провадження у справі за позовом ПАТ «ВБР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, яка утворилася за період з 16 березня 2012 року закрито.

Ухвала мотивована тим, що спір між тими самими сторонами про той самий предмет і з тих самих підстав щодо стягнення заборгованості за період до 16 березня 2012 року вже було вирішено рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 05 липня 2012 року, що набрало законної сили.

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 14 березня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВБР» грошові кошти в розмірі, а саме:

- нараховану пеню за несвоєчасність виконання зобов`язань за Кредитним договором від 25 листопада 2011 року № ІКСАSHGG.17256.001 за період з 04 серпня 2015 року до 04 серпня 2016 року в розмірі 10 700 грн;

- прострочену заборгованість за комісією за кредитом від 25 листопада 2011 року № ІКСАSHGG.17256.001 за період з 04 серпня 2013 року до 04 серпня 2016 року в розмірі 5 778 грн;

- заборгованість за процентами за кредитом від 25 листопада 2011 року № ІКСАSHGG.17256.001 за період з 04 серпня 2013 року до 04 серпня 2016 року в розмірі 11 556 грн;

- судовий збір - 285,46 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що відповідач не здійснювала оплату по кредитній лінії, тому в неї виникла заборгованість, яка підлягає стягненню.

Вимога банку про стягнення процентів за користування кредитом підлягає частковому задоволенню за останні 3 роки до дати звернення до суду, тобто за період з 04 серпня 2013 року до 03 серпня 2016 року.

Вимога про стягнення процентів за користування кредитом за період з 17 березня 2012 року до 04 серпня 2013 року не може бути задоволено, оскільки заявлена з пропуском позовної давності.

Враховуючи те, що відповідачем взагалі не погашалася заборгованість за кредитом, тому з відповідача на користь позивача підлягають нарахуванню проценти в розмірі 36 % річних і їх розмір за період з 04 серпня 2013 року до 04 серпня 2016 року становить 11 556 грн.

Також на користь банку з відповідача підлягає стягненню комісія за договором за останні три роки за період з 04 серпня 2013 року до 04 серпня 2016 року.

Крім того, суд вважав за необхідне задовольнити позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за останні 12 місяців перед зверненням кредитора до суду, а саме за період з 04 серпня 2015 року до 04 серпня 2016 року з урахуванням клопотання відповідача про зменшення розміру неустойки.

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 21 липня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «ВБР» задоволено частково. Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 14 березня 2017 року змінено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВБР» 16 511,89 грн заборгованості за процентами за користування кредитом, 10 700 грн неустойки та 857,24 грн на відшкодування витрат по сплаті судового збору, всього - 28 069,13 грн.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновок місцевого суду про застосування при вирішенні справи загальної позовної давності до вимог про стягнення процентів за користування кредитом і річного строку до вимог про стягнення пені є неправильним, оскільки пунктом 8.6 кредитного договору встановлена позовна давність у 10 років, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню заборгованість за процентами за користування кредитом за період з моменту її виникнення і до 01 серпня 2016 року.

Висновок суду першої інстанції про зменшення розміру пені є законним та обґрунтованим, оскільки визначений позивачем розмір пені перевищує суму наданого кредиту.

Пункт 1.1.5 кредитного договору, згідно з яким позичальник повинен сплачувати банку комісію за надання кредитних ресурсів у розмірі 1,50 % від суми кредиту є нікчемним в силу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». За користування кредитними коштами договором встановлена процента ставка в розмірі 18 % річних. Положеннями кредитного договору не передбачено надання банком на користь позичальника кредитних ресурсів щомісяця, тому комісія за договором встановлена за дії, які не є послугою відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», та які не передбачені умовами договору.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2017 року ПАТ «ВБР» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 14 березня 2017 року та рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 21 липня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ПАТ «ВБР» мотивована тим, що висновок суду апеляційної інстанції про те, що пункт 1.1.5 кредитного договору в частині сплати комісії є нікчемним є безпідставним та необґрунтованим. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Апеляційним судом неправильно застосовано до спірних правовідносин частину третю статті 551 ЦК України, оскільки пеня, як один із видів грошової санкції в межах цивільно-правової відповідальності відповідача за неналежне виконання зобов`язань за кредитним договором, виникла внаслідок неналежного виконання зобов`язань з боку відповідача. Через неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, банк не отримував те, на що розраховував, у зв`язку з чим зазнав фінансових збитків.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

25 листопада 2011 року між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № IKCASHGG.17256.001, за умовами якого банк надав позичальнику 10 700 грн під 18 % річних на строк до 24 листопада 2012 року.

Згідно з пунктом 6.1 кредитного договору за порушення строків погашення заборгованості за користування кредитом банк нараховує позичальнику відсотки в розмірі подвійної процентної ставки, що встановлена у пункті 1.1.3 цього договору від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення.

За порушення строків сплати процентів за користування кредитом та/або комісії банк нараховує позичальнику пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення (пункт 6.3 кредитного договору).

Пунктом 8.6 кредитного договору встановлено, що сторони домовилися про те, що строк позовної давності до вимог за цим договором (в тому числі щодо стягнення неустойки) становить 10 років.

Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 05 липня 2012 року позов ПАТ «ВБР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВБР» заборгованість за кредитом в розмірі 13 413,25 грн та судовий збір в розмірі 218,80 грн.

14 лютого 2015 року ОСОБА_1 змінила прізвище на ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб.

Відповідач належним чином не виконувала взяті на себе зобов`язання, у зв`язку з чим станом на 01 серпня 2016 року утворилася заборгованість в розмірі 146 390,09 грн, яка складається із: простроченої заборгованості за кредитом в розмірі - 10 700 грн; простроченої заборгованості за відсотками за кредитом - 17 196,60 грн; простроченої заборгованості за комісією за кредитом - 8 988 грн; заборгованості за штрафами та/або пенею за кредитним договором - 109 505,49 грн.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Козелецького районного суду Чернігівської області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

22 травня 2018 року справу № 734/2507/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі призначено повторний автоматизований розподіл.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в кількості п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 4 ЦПК України 2004 року здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

За змістом статті 213 ЦПК України 2004 року рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 214 ЦПК України 2004 року під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення у повній мірі не відповідають.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку (пеню) припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні.

Такий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Апеляційним судом встановлено, що заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва у справі № 2603/3477/12, яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_1 на ПАТ «ВБР» заборгованість за кредитом в розмірі 13 413,25 грн, яка виникла станом на 16 березня 2012 року.

Тобто, зазначеним судовим рішенням стягнуто усю суму заборгованості за кредитом достроково, чим змінено порядок, умови і строк дії кредитного договору та вважається, що строк виконання договору в повному обсязі настав.

Оскільки кредитодавець самостійно, на власний розсуд, скористався своїм правом, достроково припинив на майбутнє дію кредитного договору та змінив строк кредитування, а отже за відсутності належної правової підстави, яка через власні дії кредитодавця є такою, що припинена, відсутні й підстави для нарахування відсотків після дострокового припинення кредитного зобов`язання, а також неустойки (пені), обумовленої цим договором.

Аналогічного за змістом висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 17 липня 2019 року у справі №399/809/15 (провадження № 61-10409св18) та від 09 жовтня 2019 року у справі № 750/8791/15 (провадження № 61-25659св18).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

З огляду на викладене, банк використав передбачене частиною другою статті 1050 ЦК України право на односторонню зміну строку виконання основного зобов`язання, у зв`язку з чим заявлені ПАТ «ВБР» позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв`язку з їх безпідставністю.

Відповідно до статті 412 ЦПК Українипідставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в їх задоволенні з наведених вище підстав.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» задовольнити частково.

Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 14 березня 2017 року та рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 21 липня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька Судді:А. І. Грушицький І. В. Литвиненко В. В. Сердюк І. М. Фаловська