КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 листопада 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Деснянського районного суду м. Києвав складі судді Клочко І.В., ухвалене в м. Київ 19 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов мотивовано тим, що позивач працював у Національному банку України з 06 лютого 2006 року по 10 липня 2018 року на посаді водія. 06 квітня 2018 року його було попереджено про наступне вивільнення із займаної посади у зв`язку із скороченням штату працівників та жодної роботи не запропоновано. 07 червня 2018 року та 10 липня 2018 року йому було запропоновано переведення на вакантні посади прибиральників, від яких він відмовився. 10 липня 2018 року його було звільнено у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Разом із тим, у період з 06 квітня 2018 року по 10 липня 2018 року у системі Національного банку України були наявні як вакансії, які він може обіймати згідно з своєю кваліфікацією водія, так і інші вакансії (інша робота), яку він може виконувати згідно з своєю освітою, кваліфікацією та досвідом - вакансії охоронників, різноробочих, транспортувальників тощо. Його безперервний стаж роботи у відповідача становить 12 років, він мав заохочення і не мав стягнень, а тому в нього було переважне право залишення на роботі, яке він вважає порушеним. Крім того, у зв`язку із хворобою з 16 липня 2018 року по 15 серпня 2018 року він перебував на лікуванні та був позбавлений можливості здійснювати захист своїх прав за станом здоров`я, що вважає поважною причиною пропуску строків звернення до суду.

На підставі вищевикладеного просив визнати причини пропуску звернення до суду поважними та поновити їх, скасувати наказ Національного банку України від 10 липня 2018 року № 2607-к про звільнення ОСОБА_1 , поновити ОСОБА_1 на посаді водія автотранспортних засобів відділу рухомого складу транспортного управління Департаменту забезпечення діяльності Національного банку України з 11 липня 2018 року, стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19 червня 2019 року позов залишено без задоволення.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 червня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що судом першої інстанції встановлено наявність у відповідача 153 вакансій, які не було запропоновано позивачу у період з 06 квітня 2018 року по 10 липня 2018 року та відмовлено у позові із посиланням на ненадання доказів, що підтверджують наявність у позивача відповідної кваліфікації та освіти для зайняття цих посад. При цьому судом не взято до уваги докази, надані позивачем - оголошення про наявні вакансії у відповідача, які могли бути йому запропоновані. Відповідачем не надано, а судом першої інстанції не вивчено та не оцінено кваліфікаційні вимоги до перелічених посад, отже висновок про невідповідність освіти та стажу роботи позивача зазначеним посадам є необґрунтованим. Посилався на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові № 273/212/16-ц від 23 січня 2018 року щодо покладення обов`язку доведення правомірності звільнення працівника на роботодавця.

Вказував, що судом не надано оцінки тому факту, що у період з 06 квітня 2018 року по 10 липня 2018 року відповідачем було переведено мінімум дві особи на посади водіїв - як оперативного автомобіля, так і автотранспортних засобів, які переводились в межах підрозділів роботодавця, в той час як позивач мав переважне право на залишення на роботі. Таким чином, судом безпідставно не застосовано до відносин сторін ч. 2 ст. 42 КЗпП України, оскільки відповідачем не надано доказів того, що переведені на посади водіїв у інші підрозділи працівники мали вищу продуктивність праці та кваліфікацію, ніж позивач.

Обґрунтовуючи поважність пропуску строку звернення до суду, зазначав, що на позивача, який не є професіоналом у галузі охорони здоров`я, не може бути покладено відповідальність за дії іншої особи, яка заповнює медичну карту. Судом першої інстанції встановлено наявність встановленого лікарем діагнозу позивачу та наданих рекомендацій по лікуванню. При цьому вважав, що позивач під час хвороби та проведення лікування не зобов`язаний та не має можливості вчиняти будь-які інші юридично значимі дії, крім спрямованих на охорону та поновлення власного здоров`я.

Від відповідача Національного банку України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Посилався у відзиві на те, що позивачу була запропонована інша робота прибиральником території та прибиральником службових приміщень, від якої він відмовився. В зв`язку з цим ОСОБА_1 був звільнений з роботи у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників і йому було виплачено грошову компенсацію за невикористану відпустку та вихідну допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати. Таким чином, Національний банк України при звільненні ОСОБА_1 виконав усі вимоги КЗпП України.

Під час надання позивачу пропозицій роботи банк був вимушений враховувати ставлення ОСОБА_1 до роботи і його поведінку, яка призвела до заподіяння майнової шкоди банку. Тому Національним банком України відповідальна робота, пов`язана з доступом, охороною, переміщенням, використанням матеріальних цінностей у першу чергу пропонувалася працівникам, які не мали зауважень щодо якості їх роботи.

Також не погоджувався із поважністю причин пропуску позивачем строку звернення до суду.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.

У разі пропуску передбачених статтею 233 КЗпП України строків звернення до суду за вирішенням трудового спору, суд, відповідно до положень пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», з`ясовує не лише причини пропуску зазначеного строку, а й усі обставини справи, права та обов`язки сторін. При необґрунтованості вимог суд відмовляє в позові з цих підстав без посилання на строки звернення до суду, оскільки вони стосуються захисту порушеного права. При обґрунтованості вимог і поважності причин пропуску строку звернення до суду суд поновлює пропущений строк на звернення за вирішенням трудового спору і вирішує його по суті. При пропуску строку без поважних причин суд наводить у рішенні мотиви, чому він вважає неможливим його поновити, та зазначає, що відмовляє в позові саме з цих підстав.

Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском строку звернення до суду є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності.

При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Відтак, одночасна відмова рішенням суду в задоволенні позову з підстав пропуску строку звернення до суду і в зв`язку із його недоведеністю є помилковою.

Крім того, відмовляючи в позові з підстав його недоведеності, суд першої інстанції встановив наявність у відповідача 153 вакансій, які не було запропоновано позивачу у період з 06 квітня 2018 року по 10 липня 2018 року та відмовлено у позові із посиланням на ненадання доказів, що підтверджують наявність у позивача відповідної кваліфікації та освіти для зайняття вищезазначених посад.

Відповідачем не надано, а судом першої інстанції не вивчено та не оцінено кваліфікаційні вимоги до цих посад, отже висновок про невідповідність освіти та стажу роботи позивача зазначеним посадам є необґрунтованим.

При цьому відповідачем у заявах по суті справи не оспорювалася відповідність кваліфікації та стажу роботи позивача для зайняття наявних вакансій, та не надавалися відповідні докази.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом в постанові від 23 січня 2018 року у справі № 273/212/16-ц, з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Також судом першої інстанції не надано оцінки тому факту, що у період з 06 квітня 2018 року по 10 липня 2018 року відповідачем було переведено принаймні 2 особи на посади водіїв, як оперативного автомобіля, так і автотранспортних засобів, які переводились в межах підрозділів роботодавця (а. с. 85), і не з`ясовано, чи не потрібно застосовувати до даних правовідносин ч. 2 ст. 42 КЗпП України, відповідно до якої при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, у тому числі, працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації та іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

За таких обставин рішення суду першої інстанції не можна вважати законним і обґрунтованим, воно не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи питання щодо підставності позову ОСОБА_1 , апеляційний суд виходить із наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, 06 лютого 2006 року ОСОБА_1 прийнято на роботу водієм автотранспортних засобів відділу експлуатації автомобільного підприємства Національного банку України на підставі наказу № 71-к від 03 лютого 2006 року (а. с. 9).

06 квітня 2018 року ОСОБА_1 попереджено про звільнення відповідно до рішення Правління Національного банку України від 30 січня 2018 року № 65-рщ «Про внесення змін до структури Департаменту забезпечення діяльності Національного банку України» та наказу Національного банку України від 07 лютого 2018 року № 805-к «Про скорочення штату працівників окремих структурних підрозділів Департаменту забезпечення діяльності Національного банку України», з яким він в той же день ознайомився під розписку (а. с. 10).

Рішення Правління Національного банку України від 30 січня 2018 року № 65-рщ «Про внесення змін до структури Департаменту забезпечення діяльності Національного банку України» та наказ Національного банку України від 07 лютого 2018 року № 805-к «Про скорочення штату працівників окремих структурних підрозділів Департаменту забезпечення діяльності Національного банку України» знаходяться в матеріалах справи на а. с. 36 - 37.

В попередженні про звільнення ОСОБА_1 одночасно запропоновано переведення на вакантну посаду прибиральника території господарського відділу управління господарського забезпечення Департаменту забезпечення діяльності Національного банку України з посадовим окладом 4790 грн. Позивачем поставлено відмітку «не згоден» 07 червня 2018 року.

10 липня 2018 року Національним банком України запропоновану ОСОБА_1 переведення на вакантну посаду прибиральника службових приміщень господарського відділу управління господарського забезпечення Департаменту забезпечення діяльності Національного банку України з посадовим окладом 4163 грн. Позивачем поставлено відмітку «не згоден» 10 липня 2018 року (а. с. 11).

10 липня 2018 року ОСОБА_1 звільнено з роботи у зв`язку зі скороченням штату працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу № 2607-к від 10 липня 2018 року (а. с. 8), копію наказу позивач отримав 10 липня 2018 року (а. с. 51).

Згідно наказу № 2607-к від 10 липня 2018 року, ОСОБА_1 наказано здійснити виплату грошової компенсації за 6 календарних днів невикористаної щорічної відпустки та вихідної допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати (а. с. 12).

Позивачем надано роздруківки з веб-сайту https://robota.ua з оголошенням на вакантну посаду в Національному банку України «машиніст автоматичної лінії обробки банкнот», розміщене 30 серпня 2018 року, «охоронник», розміщене 08 вересня 2018 року, «різноробочий на виробництво», розміщене 03 вересня 2018 року, «транспортувальник на виробництво», розміщене 03 вересня 2018 року (а. с. 13 - 16).

На а. с. 17 знаходиться подяка Національного банку України ОСОБА_1 (за активну та плідну працю, вагомі результати у професійній діяльності, якісне виконання своїх обов`язків та з нагоди Дня автомобіліста і дорожника» від 30 жовтня 2016 року.

Відповідачем надано Правила внутрішнього трудового розпорядку для працівників Національного банку України, затверджені наказом НБУ від 22 листопада 2016 року № 2150-н, згідно п. п. 3, 8 п. 42 яких передбачено обов`язок працівників дотримуватися законодавства України, нормативно-правових і розпорядчих актів Національного банку, докладати всіх зусиль щодо збереження майна Національного банку України шляхом ефективного та бережливого його використання (а. с. 38 - 44).

Згідно робочої інструкції водія автотранспортних засобів відділу рухомого складу транспортного управління Департаменту забезпечення діяльності Національного банку України, затвердженої начальником транспортного управління Департаменту забезпечення діяльності Національного банку України 05 грудня 2016 року, основним завданням водія є перевезення пасажирів та вантажів при забезпеченні безпеки дорожнього руху, високої культури обслуговування, дбайливого ставлення до автомобіля та його комплектності (п. 1.2), водій автотранспортних засобів повинен знати порядок оформлення дорожніх листів, посвідчень на відрядження та авансових звітів (п. 1.11), виконувати роботи з щоденного технічного обслуговування автотранспортного засобу, які передбачають, зокрема своєчасне заправлення експлуатаційними рідинами (при необхідності дозаправити) (п. 2.3), під час роботи на лінії водій зобов`язаний: враховувати дорожні умови, що склалися під час руху, вибирати оптимальний маршрут руху (п. 2.13), доповідати начальникові колони про всі помилки і пошкодження транспортного засобу, приймати всі необхідні заходи по їх усуненню (п. 2.17), в кінці зміни оформлений дорожній лист здавати диспетчеру (п. 2.25) (а. с. 45 - 47).

Відповідачем надано дорожні листи водія ОСОБА_1 за січень - липень 2018 року (а. с. 53 - 70).

Згідно завіреного Національним банком України переліку вакантних посад, в період з 07 квітня 2018 року по 16 липня 2018 року вакантними були наступні посади: перший заступник голови, інкасатор, директор, прибиральник території, заступник директора департаменту - начальник управління стратегічних комунікацій та зв`язків зі ЗМІ, прибиральник службових приміщень (а. с. 80).

Також на а. с. 81 - 82 наявна інформація щодо тимчасово вільних посад в Національному банку України у зв`язку із перебуванням працівників, які їх обіймають, у відпустках для догляду за дитиною, у період з 06 квітня 2018 року до 10 липня 2018 року, на а. с. 83 - 84 - інформація щодо кількості прийнятих на роботу до Національного банку України у період з 06 квітня 2018 року до 10 липня 2018 року, в тому числі на підставі строкового трудового договору, на а. с. 85 - 87 - інформація щодо переведень в Національному банку України у період з 06 квітня 2018 року до 10 липня 2018 року, із якого, зокрема, вбачається переведення двох водіїв між департаментами, здійснене 02 травня 2018 року.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення

працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Відповідно до п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у

відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним

органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

У відзиві на позов Національний банк України пояснив, що зобов`язаний був враховувати поведінку позивача і його відношення до трудових обов`язків під час пропонування роботи, та виходив із принципу передбачливості, забезпечення збереження державного майна та запобігання його втраті (а. с. 33), не заперечуючи при цьому наявності вакантних посад, які не були запропоновані позивачу.

Відповідно до інформації, наданої Національним банком України під час розгляду справи в суді першої інстанції (а. с. 80 - 87), у період з дати попередження позивача про наступне вивільнення 06 квітня 2018 року по дату фактичного вивільнення 10 липня 2018 року у відповідача була наявна посада, зокрема, інкасатора (тимчасово вільні посади у зв`язку із перебуванням працівників, які їх обіймають, у відпустках для догляду за дитиною не вважаються вакантними у розумінні ст. 40 КЗпП України, правовий висновок про що викладений в постанові Верховного Суду від 25 вересня 2019 року, № справи 676/1679/18, і не оцінюються апеляційним судом).

В цей же період до апарату Національного банку України прийнято на роботу 153 нових працівників на посади охоронників, диспетчерів, робітників з комплексного обслуговування і ремонту будівель, кухонних робітників, офіс-адміністраторів, вантажників.

Крім того, в період з 06 квітня 2018 року по 10 липня 2018 року між двома департаментами Національного банку України переведено дві особи на посади водіїв, також в межах підрозділів переводились охоронники, офіс-менеджери, завідувач складом.

Під час розгляду апеляційної скарги відповідачем надано інформацію про вакантні посади, вимогам до яких за освітою відповідав ОСОБА_1 за період з дати попередження його про наступне звільнення до дати звільнення, а саме посади прибиральників господарських відділів та посада інкасатора відділу касового обслуговування, приймання та видачі цінностей управління роботи з готівкою Центрального сховища.

Разом із тим, посади інкасатора відповідачем позивачу запропоновано не було.

Відповідно до ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Згідно інформації про вакантні посади, наданої Національним банком України 25 жовтня 2019 року, на вакантну посаду інкасатора був переведений робітник з комплексного обслуговування й ремонту будинків відділу утримання будівель і територій управління господарського забезпечення діяльності НБУ ОСОБА_3 , стаж роботи якого в системі НБУ станом на дату переведення перевищував 10 років.

Національним банком України не доведено, що у особи, яка була залишена ним на роботі, кваліфікація і продуктивність праці є більшою, ніж у ОСОБА_1 , а стаж роботи в системі НБУ у позивача (з 06 лютого 2006 року) перевищував стаж роботи ОСОБА_3 (із 29 січня 2008 року).

Самі по собі посилання відповідача на безвідповідальне ставлення ОСОБА_1 до майна і систематичні перевитрати ним палива без порівняння із продуктивністю інших працівників не доводять їх переважного права на залишення на роботі.

Таким чином з огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку про те, що звільнення позивача було проведено із порушенням вимог ст. ст. 40, 42 КЗпП України, відповідачем не дотримано процедури звільнення, в зв`язку із чим наявні передбачені законом підстави для скасування наказу про звільнення та поновлення позивача на роботі зі стягненням на його користь середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.

Разом із тим, до суду із даним позовом ОСОБА_1 звернувся лише 06 вересня 2018 року, хоча копію наказу про звільнення отримав 10 липня 2018 року.

Апеляційний суд враховує, що місячний строк, встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України, не є позовною давністю і застосовується незалежно від наявності заяви відповідача.

Заявляючи клопотання про поновлення пропуску строку звернення до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що у зв`язку із хворобою - остеохондрозом грудного відділу хребта з 16 липня 2018 року по 15 серпня 2018 року він перебував на лікуванні та був позбавлений можливості здійснювати захист своїх прав за станом здоров`я, що він вважає поважною причиною пропуску строків звернення до суду.

На підтвердження цих обставин позивачем надано копію медичної картки амбулаторного хворого із записами лікаря невролога за 16 липня та 31 липня 2018 року (а. с. 20 - 22).

Відповідно до ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 2.18 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 13 листопада 2001 року № 455, у разі тимчасової непрацездатності громадян, які шукають роботу, і безробітних видається довідка довільної форми, засвідчена підписом завідувача відділення та печаткою лікувально-профілактичного закладу.

Пунктом 2.19 Інструкції передбачено, що особам, які самостійно звернулись по консультативну допомогу, видається довідка довільної форми за підписом лікуючого лікаря, засвідченим печаткою лікувально-профілактичного закладу, з обов`язковим зазначенням часу проведеної консультації.

Таким чином, законодавством України встановлені форма і зміст, умови і порядок видачі документів, якими може бути засвідчена тимчасова непрацездатність. ОСОБА_1 належним чином оформлену довідку за формою, встановленою вищенаведеною інструкцією, не надав, а витяг з медичної картки не може вважатися допустимим доказом, що підтверджує тимчасову непрацездатність.

Крім того, із наданого витягу з медичної картки ОСОБА_1 не можна зробити висновок, чи дійсно позивач втратив працездатність та на який саме період часу, враховуючи, що останній запис лікарем зроблено ще 31 липня 2018 року, та чи перешкоджав стан здоров'я ОСОБА_1 укладенню ним договору про надання правничої допомоги або можливості звернення до суду за захистом своїх прав.

Зазначених обставин доводи апеляційної скарги, що на позивача не може бути покладено відповідальність за дії іншої особи, яка заповнює медичну картку, та що він не встиг зареєструватися як безробітний в зв`язку із погіршенням стану здоров`я, не спростовують.

За таких обставин, позивач пропустив встановлений законом місячний термін для звернення до суду з даним позовом, підстав для поновлення цього строку апеляційний суд не вбачає, а відтак після закінчення строку для звернення з позовом про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу такий позов задоволенню не підлягає.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позову.

Оскільки позов залишається без задоволення, перерозподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційним судом не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 червня 2019 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до Національного банку України про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 07 листопада 2019 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.