Постанова

Іменем України

04 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 754/1325/16-ц

провадження № 61-36251св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кулініч Наталія Юріївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Заєць Олена Ярославівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 червня 2017 року у складі судді: Шевчука О. П. та рішення Апеляційного суду м. Києва від 05 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Желепи О. В., Іванченко М. М., Рубан С. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про визнання свідоцтва про право власності за законом та договору купівлі-продажу недійсними.

Позов обгрунтований тим, що після смерті чоловіка ОСОБА_5 , позивач звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кулініч Н. Ю. з заявою про прийняття спадщини. З заявою про прийняття спадщини звернулась також ОСОБА_2 , як дочка ОСОБА_5 , що підтверджувалось свідоцтвом про народження. Проте інформація про ОСОБА_5 , як батька ОСОБА_2 , була внесена в актовий запис про народження ОСОБА_2 на підставі рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 11 вересня 2007 року у справі № 2-65/07 про виключення відомостей про батька дитини з актового запису про народження дитини та визнання батьківства. Втім, цивільна справа за позовом ОСОБА_5 про виключення записів з актового запису про народження дитини та визнання батьківства Березнівським районним судом Рівненської області не розглядалась, рішення не виносилось, відтиск печатки суду на рішенні не відповідає оригіналу.

25 травня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кулініч Н. Ю. видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/9 частину квартири АДРЕСА_1 . 11 жовтня 2013 року ОСОБА_2 продала на підставі договору купівлі-продажу зазначену частку ОСОБА_3 .

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 09 червня 2016 року у справі № 757/16950/13-ц запис про батьківство ОСОБА_5 щодо ОСОБА_2 анульовано з тих підстав, що Березнівським районним судом Рівненської області рішення про внесення змін в актовий запис про народження не приймалось. Крім цього, ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 16 вересня 2013 року по справі № 754/15499/13-ц вжито заходів забезпечення позову та накладено арешт на 1/9 частку квартири АДРЕСА_1 та заборонено здійснювати будь-які дії спрямовані на вчинення правочинів. Вказані заходи забезпечення позову були скасовані тільки в лютому 2016 року, а тому ОСОБА_2 не мала права здійснювати продаж 1/9 частки кв. АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 , з урахуванням уточнення позовних вимог, просила:

визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 25 травня 2013 року видане ОСОБА_2 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кулініч Н. Ю. на 1/9 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/9 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , номер 208, від 11 жовтня 2013 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12 червня 2017 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу 1/9 частини квартири АДРЕСА_1 від 11 жовтня 2013 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 травня 2013 року, виданого на ім`я ОСОБА_2 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кулініч Н. Ю. на 1/9 частину кв. АДРЕСА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що прийняття судом рішення про анулювання актового запису цивільного стану без його виконання уповноваженим державним органом реєстрації актів цивільного стану не тягне за собою втрату чинності такого запису. Зміни до актового запису на підставі рішення Апеляційного суду м. Києва від 09 червня 2016 року у справі № 757/16950/13-ц не вносилися, рішення щодо вилучення і анулювання свідоцтва про народження не приймалося у зв`язку із чим, відсутні підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом. При задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу, судом першої інстанції вказав, що той факт, що встановлені ухвалою суду про забезпечення позову обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу було відомо. В період з 16 вересня 2013 року по 12 лютого 2016 року квартира АДРЕСА_1 перебувала під обтяженням та представниками відповідача в ході розгляду справи визнаний той факт, що їм було відомо про існування ухвали про забезпечення позову та перебування спірної квартири, на момент укладення договору купівлі-продажу, під арештом.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 05 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_7 , відхилено, та задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_8 . Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 червня 2017 року в частині відмови в задоволенні вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, та розподілу судових витрат скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 25 травня 2013 року, видане на ім`я ОСОБА_2 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кулініч Н. Ю. на 1/9 частину кв. АДРЕСА_1 . В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що до актового запису ОСОБА_2 про її народження запис про батька внесено на підставі не існуючого рішення суду, то доведена обставина, що особа, якій видано свідоцтво про право на спадщину не мала права на спадкування, а тому вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину є такими, що підлягають задоволенню. Посилання суду першої інстанції на не здійснення органами РАГС на момент ухвалення рішення виключення з актового запису позивача відомостей, які внесені на підставі не існуючого рішення суду правового значення не має, так як закон пов`язує визнання недійсним свідоцтва не з проведенням такої реєстрації, а з встановленням факту отримання спадщини особою, яка не мала права на спадкування, а такий факт є доведеним. Відповідач ОСОБА_2 не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спадкодавець був її батько. Надане свідоцтво про народження, яке видано на підставі неіснуючого судового рішення належним доказом батьківства не є. Правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). Той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу було відомо. З матеріалів цієї цивільної справи вбачається, що представнику відповідача було відомо про існуючу заборони відчужувати частку спірної квартири, що останній не заперечував, так як оскаржував ухвалу про арешт. Помилковими є доводи апеляційної скарги про те, що частина квартири, не знаходилась, станом на час укладення оспорюваного договору під забороною на відчуження, та права позивача укладенням цього договору не порушені.

Аргументи учасників справи

У вересні 2017 року ОСОБА_2 подала касаційну скаргу в якій, з урахуванням уточненої касаційної скарги, просила оскаржені рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. При цьому посилалася на те, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд задовольняючи вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом помилково застосував статтю 1301 ЦК України, не застосував частину першу статті 22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та не врахував, що рішення Апеляційного суду м. Києва від 09 червня 2016 року по справі № 757/16950/13-ц не виконане та в актовому записі про народження ОСОБА_2 батьком вказаний ОСОБА_5 , а тому ОСОБА_2 не втратила свого права на спадкування. ОСОБА_3 не знала про існування арешту під час укладення договору купівлі-продажу, а тому є добросовісним набувачем, що судами першої та апеляційної інстанцій враховано не було. Акцентує увагу на тому, що ОСОБА_3 не була повідомлена про судовий розгляд та була позбавлена можливості надати суду свої пояснення щодо позову.

У грудні 2017 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, що підписаний представником ОСОБА_9 , в якому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Відзив мотивований тим, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 09 червня 2016 року у справі № 757/16950/13-ц встановлено, що рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 11 вересня 2007 року у справі № 2-65/07 про виключення відомостей про батька дитини з актового запису про народження дитини та визнання батьківства ОСОБА_5 ніколи не виносилося, а тому апеляційний суд обгрунтовано вважав доведеною обставину, що ОСОБА_2 не має права на спадкування після смерті ОСОБА_5 Актовий запис цивільного стану є безспірним доказом відповідних фактів до його спростування в судовому порядку, а тому виконання або невиконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 09 червня 2016 року у справі № 757/16950/13-ц не може впливати на його законну силу та встановлені в ньому факти. Крім цього, кв. АДРЕСА_1 перебувала під обтяженням та в матеріалах справи немає жодного доказу на підтвердження того, що ОСОБА_2 не знала про існування ухвали про забезпечення позову. Суди вжили всіх можливих заходів для повідомлення ОСОБА_3 про розгляд справи.

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та зупинено виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 05 вересня 2017 року до закінчення касаційного розгляду.

Рух справи

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 та після його смерті відкрилась спадщина.

16 листопада 2012 року ОСОБА_1 , дружина спадкодавця, подала до приватного нотаріуса КМНО Кулініч Н. Ю. заяву про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_4 , син спадкодавця, подав до приватного нотаріуса КМНО Кулініч Н. Ю. заяву про відмову від спадщини на користь ОСОБА_1

12 квітня 2013 року до приватного нотаріуса КМНО Кулініч Н. Ю. звернулась ОСОБА_2 з заявою про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті її батька. В підтвердження родинного зв`язку з ОСОБА_5 ОСОБА_2 надала нотаріусу свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві 06 грудня 2011 року.

Згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьком зазначеної особи є ОСОБА_11 , мати - ОСОБА_1 06 грудня 2011 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві на підставі рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 11 вересня 2007 року внесені зміни в актовий запис про народження ОСОБА_2 , а саме - по батькові з « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_2 », батьком зазначено ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

25 травня 2013 року приватним нотаріусом КМНО Кулініч Н. Ю. видане свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно якого спадкоємцями майна ОСОБА_5 є його дружина ОСОБА_1 та дочка ОСОБА_2 .

Відповідно до відповіді Березнівського районного суду Рівненської області від 05 листопада 2014 року в провадженні зазначеного суду у 2007 році цивільна справа за позовом про внесення змін в актовий запис про народження ОСОБА_15 та визнання батьківства не перебувала.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 09 червня 2016 року у справі № 757/16950/13-ц, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 березня 2017 року,апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_4 - ОСОБА_16 задоволено частково. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 липня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , відділу державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кулініч Н. Ю. про визнання недійсним та анулювання запису акту цивільного стану задоволено частково. Внесено зміни шляхом виключення (анулювання) з актового запису № 234 від 03 квітня 1996 року про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відомостей про ОСОБА_5 як батька дитини та по-батькові дитини « ОСОБА_2 », внесених 06 грудня 2011 року відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві на підставі рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 11 вересня 2007 року. У задоволенні позову в інший частині відмовлено.

У справі № 757/16950/13-ц встановлено, що згідно до обліково-реєстраційних даних у 2007 році справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 і ОСОБА_17 про внесення змін в актовий запис про народження та про визнання батьківства; за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 і ОСОБА_11 про внесення змін в актовий запис про народження і про визначення батьківства; ОСОБА_11 до ОСОБА_5 і ОСОБА_1 про внесення змін в актовий запис про народження та визнання батьківства; ОСОБА_5 до ОСОБА_11 , ОСОБА_1 про усиновлення у провадженні суду не перебували, відтиски гербової печатки не відповідають оригінальним, відбитки підписів працівників суду, що завіряли копію судового рішення, не співпадають з жодним підписом суддів та працівників суду. Доказів на підтвердження тому, що спір за вищевказаним позовом дійсно перебував у провадженні Березнівського районного суду Рівненської області і по ньому було ухвалено вказане судове рішення, відповідачами до суду першої інстанції не було подано, відомості, викладені у відповіді голови цього суду щодо відсутності вказаної цивільної справи та не ухвалення рішення щодо визнання батьківства не спростовані, постанова про порушення кримінальної справи по факту підроблення судового рішення ніким не оскаржена.

Згідно частини третьої статті 61 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) зроблено висновок, що: «у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо».

За таких обставин, апеляційний суд обґрунтовано задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом.

Суди встановили, що ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 16 вересня 2013 року у справі № 754/15499/13-ц накладено арешт на 1/9 частину кв. АДРЕСА_1 . Арешт з квартири був знятий ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12 лютого 2016 року по справі № 754/15499/13-ц. Таким чином, в період з 16 вересня 2013 року по 12 лютого 2016 року 1/9 частини кв. АДРЕСА_1 перебувала під обтяженням. Представнику відповідача ОСОБА_2 було відомо про існуючу заборони відчужувати частку спірної квартири, що останній не заперечував, так як оскаржував ухвалу про арешт.

11 жовтня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_2 продала ОСОБА_3 1/9 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду вад 05 червня 2018 року у справі № 543/730/14-ц (провадження № 14-149цс18) вказано, що: «забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження суд установлює в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). За таких обставин місцевий суд, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, з`ясувавши, що спірні договори ОСОБА_18 уклав з порушенням закону, оскільки об`єктами, відчуженими за цими договорами, було забезпечено позов ОСОБА_20 в іншій справі (№ 752/3612/13-ц), дійшов обґрунтованих висновків про визнання спірних договорів недійсними за позовом позивачки як заінтересованої особи права та законні інтереси якої порушено вчиненням оспорюваних правочинів, і скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, здійсненої на підставі їх укладення, як похідної вимоги позивачки, що є правовим наслідком недодержання сторонами під час вчинення правочину вимог закону, адже недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина перша статті 216 ЦК України). Посилання заявника на те, що на момент укладення спірних договорів ухвала судді про забезпечення позову ще не перебувала на виконанні органів державної виконавчої та реєстраційної служб, не має правового значення, оскільки за змістом статті 153 ЦПК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, ухвала про забезпечення позову виконується негайно, а її оскарження не зупиняє виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи».

За таких обставин, суди зробили обґрунтований висновок про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу.

Колегія суддів відхиляє аргумент касаційної скарги про те, що ОСОБА_3 не була повідомлена про судовий розгляд.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою. Тлумачення пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України свідчить, що судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, якщо учасник справи був не повідомлений про судовий розгляд і такий учасник саме свою касаційну скаргу обґрунтовує такою підставою. Проте ОСОБА_3 касаційної скарги не подавала і про таку підставу не заявляла.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції в не скасованій частині та рішення апеляційного суду ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права чи з порушенням норм процесуального права і зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції в не скасованій частині та рішення апеляційного суду без змін, поновити виконання рішення апеляційного суду, а тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 червня 2017 року в нескасованій апеляційним судом частині та рішення Апеляційного суду м. Києва від 05 вересня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 05 вересня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков