П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 листопада 2019 року місто Київ

справа № 760/6938/16-ц

провадження №22-ц/824/11623/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Мазурик О.Ф., Поливач Л.Д., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Головний державний виконавець управління державної виконавчої служби ГТУЮ у м.Києві Магда Світлана Григорівна

відповідач - Головне територіальне управління у місті Києві

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Шлапак Сергієм Сергійовичем ,

на рішення Печерського районного суду м.Києва від 28 січня 2019 року, ухвалене у складі судді Батрин О.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного державного виконавця управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м.Києві Магди Світлани Григорівни, Головного територіального управління юстиції у місті Києві, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві про визнання незаконною бездіяльності та стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2016 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного державного виконавця управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м.Києві Магди С.Г., Головного територіального управління юстиції у місті Києві, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві про визнання незаконною бездіяльності та стягнення коштів.

В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що рішенням Апеляційного суду м.Києва від 19 грудня 2012 року результати прилюдних торгів, проведених 7 жовтня 2011 року, переможцем яких вона була визнана, протокол № 1011258/2 від 7 жовтня 2011 року та свідоцтво про право власності від 13 жовтня 2011 року на квартиру АДРЕСА_1 визнано недійсним та скасовано акт державного виконавця про продажу нерухомого майна на прилюдних торгах. Оскільки позивачем було сплачено на депозитний рахунок УДВС Головного управління юстиції у м.Києві грошові кошти в розмірі 1548022,03 грн., позивач звернулась до УДВС Головного управління юстиції у м.Києві з вимогою повернути кошти. Разом з тим, їй було відмовлено у виплаті грошових коштів, посилаючись на те, що при вирішенні спору про визнання прилюдних торгів недійсними прямо не передбачено повернення грошових коштів, тобто не застосовано двосторонню реституцію. Рішенням Солом`янського районного суду м.Києва від 25 грудня 2014 року зобов`язано відділ примусового виконання рішень УДВС Головного управління юстиції у м.Києві повернути позивачу грошові кошти у розмірі 1548022,03 грн., з підстав, передбачених положеннями ст..1212 ЦК України. 18 лютого 2015 року грошові кошти були перераховані на рахунок позивача. Позивач вважає, що оскільки вона звернулась до Головного управління юстиції у м.Києві про повернення коштів 1 липня 2014 року, то кошти повинні були повернуті до 8 липня 2014 року включно, тобто в семиденний строк, встановлений ст.530 ЦК України, при цьому кошти були повернуті лише 18 лютого 2015 року.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач на підставі ст..ст.625, 1214 ЦК України просив стягнути з відповідача на її користь за період з 9 липня 2014 року по 17 лютого 2015 року 3% річних від простроченої суми у розмірі 28500 грн.57 коп. та інфляційні втрати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення у розмірі 238287 грн.80 коп.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 28 січня 2019 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Вважає рішення необґрунтованим, оскільки судом не в повній мірі встановлені обставини, які мають значення для справи. Зокрема, апелянт посилається на те, що між нею та відповідачами до ухвалення рішення в 2012 році не існувало будь-яких зобов`язань, будь-то договірні чи деліктні, а також не було будь-яких окремих видів зобов`язань, щоб регулювалися спеціальними нормами закону, а рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 24 грудня 2014 року лише підтвердило протиправність знаходження коштів апелянта на депозитному рахунку ГТУЮ, а відтак твердження про неможливість застосування до спірних правовідносин положень ст.625 ЦК України є невірним. Апелянт не погоджується з твердженнями суду щодо не поширення положень ст.530 ЦК України на спірні правовідносини, адже, враховуючи, що прилюдні торги визнані недійсними, тому особи, що отримали сплачені грошові кошти, зобов`язані були повернути кошти, як одержані без достатньої правової підстави.

Відповідачі правом на подання відзиву не скористалися.

В судове засідання Головний державний виконавець управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м.Києві Магда С.Г. не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлена, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (т.2 а.с.159), причини своєї неявки суду не повідомила, у зв`язку з чим колегія вважала за можливе розглянути справу у її відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Шлапак С.С. апеляційну скаргу підтримав і просив її задовольнити.

Представник Головного територіального управління у м.Києві - адвокат Кантемір В.І. проти доводів апеляційної скарги заперечував і просив рішення як законне і обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом установлено, що головним державним виконавцем підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м.Києві постановою від 29 листопада 2010 року відкрито виконаве провадження (ВП № 22909953) з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса № 4204, виданого 13 травня 2010 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. про звернення стягнення на нерухоме майно - квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_3 , за рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, задовольнити вимоги стягувача Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» у розмірі 5793866 грн.15 коп.

Під час примусового виконання виконавчого напису нотаріуса були проведені прилюдні торги по реалізації арештованого майна (предмета іпотеки), за результатами яких переможцем прилюдних торгів визначено ОСОБА_1 , ціна продажу 1595899 грн., про що свідчить наявна в матеріалах справи копія протоколу № 1011258/2 проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна (предмета іпотеки), яке належить ОСОБА_3 , затвердженого директором філії 10 ПП «Нива-В.Ш.» Ковальчук М .О. 7 жовтня 2011 року.

У подальшому головним державним виконавцем складено акт державного виконавця про продаж нерухомого майна на прилюдних торгах, який затверджено начальником підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м.Києві 11 жовтня 2011 року, яким визначено, що сума - 154802 грн.03 коп. - внесена повністю на депозитний рахунок Головного управління юстиції у м.Києві, гарантійний внесок в розмірі 47876 грн.7 коп. залишається Філії 10 Приватного підприємства «Нива -В.Ш.» в рахунок оплати наданих ним послуг з реалізації майна, а також те, що даний акт є підставою для подальшого оформлення переможцем торгів права власності на придбане майно.

Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 19 грудня 2012 року рішення Печерського районного суду м.Києва від 1 серпня 2012 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким визнано результат прилюдних торгів, проведених Приватним підприємством «Нива -В.Ш.» 7 жовтня 2011 року з реалізації квартири АДРЕСА_1 та протокол № 1011258/2 від 7 жовтня 2011 року проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна на прилюдних торгах недійсним, скасовано акт державного виконавця про продаж нерухомого майна на прилюдних торгах, визнано недійсним свідоцтво від 13 жовтня 2011 року, видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скиба О.В., за реєстровим № 2149, про право власності ОСОБА_1 на вказану квартиру , у задоволенні решти позовних вимог відмовлено ( з урахуванням ухвали Апеляційного суду м.Києва від 30 січня 2013 року у вказаній справі про виправлення описки).

Позивач неодноразово зверталась до відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м.Києві із заявами про повернення грошових коштів у розмірі 1548022 грн.03 коп., які позивач перерахувала як переможець прилюдних торгів на рахунок Головного управління юстиції у м.Києві, що підтверджується випискою з рахунку № НОМЕР_1 від 10 жовтня 2011 року.

Листами за підписами начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м.Києві Кантеміра В.І. від 7 липня 2014 року та 12 серпня 2014 року повідомлено, що рішенням Апеляційного суду м.Києва від 19 грудня 2012 року не передбачено повернення позивачу грошових коштів в сумі 1548022 грн.03 коп., оскільки судом не застосовано двосторонню реституцію при визнанні прилюдних торгів недійсними, та роз`яснено ОСОБА_1 про можливість звернення до суду з відповідним позовом про повернення грошових коштів на її користь.

Рішенням Солом`янського районного суду м.Києва від 25 грудня 2014 року у справі № 760/24541/14-ц стягнуто з депозитного рахунку Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м.Києві на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 1548022 грн.03 коп.

Вказаним рішенням установлено, що грошові кошти у розмірі 1548022 грн.03 коп., внесені позивачем за результатами прилюдних торгів, знаходились на рахунку відповідача без достатніх правових підстав, які відповідно до ст.1212 ЦК України вважаються безпідставно набутими коштами,

Головним управлінням юстиції на виконання рішення суду, перераховано на рахунок позивача ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 1548022 грн.03 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 20 від 6 лютого 2015 року та вказана операція проведена банком згідно відмітки 18 лютого 2015 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних за безпідставне користування коштами та інфляційні втрати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення на підставі ст.625 ЦК України задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до ч.2 ст.1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними ст.536 ЦК України). Разом з тим, такі позовні вимоги на підставі ст.536 ЦК України позивачем не заявлено та ніяких обставин для застосування цієї норми права у справі не наведено і доказів не надано, а суд відповідно до ст.11 ЦПК України при розгляді справи не вправі вийти за межі позовних вимог. Крім того, суд першої інстанції вважав, що на спірні правовідносини не поширюється положення ст.530 ЦК України та, як наслідок - стягнення 3% річних та інфляційних втрат з часу пред`явлення позивачем вимоги до відповідача, оскільки положення ст.530 ЦК України стосуються строку виконання зобов`язань (що пов`язуються з певним строком, подією, яка має неминуче настати, моментом пред`явлення вимоги) У даному випадку вимога позивача про повернення коштів не є строком у розумінні положень ст.530 ЦК України.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим обставинам та вимогам матеріального права, доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до викладення обставин, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги, висновки суду першої інстанції не спростовуються.

Відповідно до ч.2 ст.1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними.

Згідно із ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них нараховується відсотки згідно зі статтею 536 ЦК України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття та збереження грошових коштів. У разі стягнення безпідставно набутих чи одержаних грошей нараховуються відсотки відповідно до ст.536 ЦК України й унеможливлюється стягнення 3% річних від простроченої суми відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України (правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15)

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки положеннями ч.2 ст.1214 ЦК України передбачено відповідальність за безпідставне одержання чи збереження грошей - нарахування процентів за користування ними, то положення ст..625 ЦК України до вказаних правовідносин не застосовується.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що суд першої інстанції при вирішенні справи не врахував позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, зокрема, що положення ст..625 ЦК України застосовуються як до договірних зобов`язань, так і деліктних зобов`язань, а також у цій постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, а тому суд невірно її застосував у своєму рішенні, колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.

Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь - якого грошового зобов`язання, незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц). Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладену у Постанові від 2 березня 2016 року у справі № 2-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухваленні рішення суду, а частина 5 статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень ст.625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Від висновку щодо неможливості стягнення 3 % річних від простроченої суми відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України у разі стягнення безпідставно набутих чи одержаних грошей, коли нараховуються відсотки відповідно до ст.536 ЦК України, Велика Палата Верховного Суду не відходила.

Крім того, предметом спору, що був розглянутий Верховним Судом України (справа № 2-2491цс15), було стягнення на підставі ст.1214 ЦК України процентів за користування чужими грошовими коштами з моменту укладення визнаного в подальшому недійсним договору купівлі-продажу, а також 3% річних та інфляційних втрат відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України. Позивач просив стягнути процентів та суми, нараховані на підставі ст.625 ЦК України, на суму коштів, яка булла стягнута з відповідача рішенням суду на виконання двосторонньої реституції.

У справі, яка розглядалася Великою Палатою Верховного Суду (справа № 686/21962/15-ц) також грошове зобов`язання виникло на підставі судового рішення - вироку суду про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, рішенням Апеляційного Суду м.Києва від 19 грудня 2012 року, яким визнані прилюдні торги недійсними, не застосовано двосторонню реституцію.

Крім того, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що дії відповідачів щодо не повернення позивачу коштів до винесення рішення Солом`янським районним судом м.Києва від 25 грудня 2014 року, позивачем ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надано. Також не встановлено таких обставин і судом першої інстанції.

Отже, оскільки у відповідачів законних підстав для повернення коштів на вимогу позивача від 7 серпня 2014 року не було, підстав уважати, що відповідачі мають з 9 липня 2014 року не виконані грошові зобов`язання, за що мають нести відповідальність, передбачену ст.625 ЦК України, немає.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене на повно з`ясованих обставинах з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують та не впливають на їх правильність

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Шлапаком Сергієм Сергійовичем , - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 28 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: О.Ф.Мазурик

Л.Д. Поливач