Постанова

Іменем України

30 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 192/2356/16-ц

провадження № 61-20202св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської від 20 грудня 2016 рокуу складі колегії суддів: Свистунової О. В., Красвітної Т. П., Єлізаренко І. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України»), у якому просив усунути перешкоди у здійсненні ним права власності, шляхом витребування у відповідача свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, державний акт на приватизовану земельну ділянку та технічний паспорт на будинок.

Позов мотивований тим, що 04 липня 2008 року між ним та ВАТ «Державний ощадний банк України» укладено кредитний договір №891/2.

З метою забезпечення належного виконання кредитного договору, між сторонами укладений договір застави від 04 липня 2008 року, відповідно до якого позивач передав в іпотеку житловий будинок з надвірними спорудами та приватизовану земельну ділянку, які розташовані в АДРЕСА_1 .

Під час укладання кредитного договору та договору застави нерухомого майна ВАТ «Державний ощадний банк України» у нього вилучено на зберігання правовстановлюючі документи на будинок та на земельну ділянку.

Позивач вказував, що у зв`язку з необхідністю приведення правоустановчих документів у відповідність до вимог чинного законодавства й неможливості скласти заповіт на будинок та земельні ділянку, оскільки нотаріусу повинні подаватися оригінали правовстановлюючих документів, а також у зв`язку з порушенням конституційного права позивача на законних підставах володіти та користуватися своїм майном, яке на думку позивача пов`язане з незаконним витребуванням та зберіганням правовстановлюючих документів відповідачем, позивач звернувся з письмовою заявою до відповідача про повернення вилучених у нього документів. Вказана вимога була залишена без відповіді. Вважав, що його право власності порушено такими діями відповідача, у зв`язку з чим він змушений звернутися з позовом до суду.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Усунуто перешкоди у користуванні власністю - житловим будинком АДРЕСА_1 та земельною ділянкою по АДРЕСА_1 шляхом витребування у ПАТ «Державний ощадний банк України» оригіналу Свідоцтва про право на спадщину, виданого Солонянською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області 30 травня 2002 року за реєстровим №3120; державного акта на право приватної власності на землю серії ЯА №542445. У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що ПАТ «Державний ощадний банк України», не надаючи позивачу оригіналів правовстановлюючих документів на належне йому майно, а також надаючи такі документи під умову повернення протягом 14 днів, чинить перешкоди у реалізації ОСОБА_1 права власності нерухомим майном.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської від 20 грудня 2016 року рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Апеляційний суд виходив із того, що позивач не довів, що передача на зберігання документів відбулась поза його волею, відсутні відомості звернення з цього приводу до правоохоронних органів чи з питання оскарження розпорядження та акту-опису від 20 червня 2008 року. Сторони у договірних відносинах узгодили спосіб захисту у разі порушення їхніх прав.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга аргументована тим, що суд апеляційної інстанції не звернув належної уваги, що ані кредитним, ані іпотечним договором не передбачено вилучення правовстановлюючих документів, а також суд помилково вважав, що сторони обумовили такий спосіб захисту у договорі як вилучення майна, інший спосіб захисту не визначили.

Відзив/заперечення на касаційну скаргу

ПАТ «Державний ощадний банк України» подало відзив, у якому просить залишити без задоволення касаційну скаргу та без змін оскаржуване судове рішення як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано цивільну справу № 192/2356/16-ц із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року вищезазначену справу призначено до судового розгляду у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки за цією ж адресою. Право власності на нерухоме майно у позивача виникло на підставі свідоцтва про право на спадщину.

04 липня 2008 року між позивачем та ВАТ «Державний ощадний банк України» укладено кредитний договір №891/2, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти в сумі 100 000 грн, а позичальник зобов`язався прийняти та належним чином використати і повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 21% річних.

04 липня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Державний ощадний банк України» укладено договір застави нерухомого майна, відповідно до якого позивач передав в іпотеку житловий будинок з надвірними спорудами та приватизовану земельну ділянку, які розташовані в АДРЕСА_1 .

Під час укладання кредитного договору та договору застави нерухомого майна ОСОБА_1 передав Банку документи, згідно опису документів на заставне майно, зокрема, оригінали свідоцтва про право на спадщину, державного акту на приватизовану земельну ділянку, а також технічного паспорту на будинок.

Заперечуючи у вересні 2016 року проти позову ОСОБА_1 , відповідач визнав, що указані документи знаходяться на зберіганні в архіві Банку.

30 червня 2016 року Банк на повторне клопотання ОСОБА_1 погодився видати вилучені документи, встановивши термін повернення, що не перевищує 14 днів.

Відповідно до акту приймання-передачі документів на зберігання від 23 вересня 2016 року, ПАТ «Державний ощадний банк України» передав оригінали правоустановчих документів на нерухоме майно ОСОБА_1 , який зобов`язується повернути їх у 14-денний термін, однак він підписаний лише зі сторони Банку і, відповідно, не містить підпису ОСОБА_1 .

За умовами договору застави нерухомого майна (пункт 1.3.) на період дії цього Договору предмет іпотеки залишається у володінні та користуванні Іпотекодавця.

Згідно пунктів 2.1., 2.2., 2.3. договору застави нерухомого майна іпотекодавець зберігає за собою право володіння, користування та розпорядження предметом іпотеки з урахуванням обмежень, встановлених цим договором. Іпотекодавець не повинен без згоди Іпотекодержателя розпоряджатись будь-яким чином предметом іпотеки або його частиною, а також укладати стосовно предмета іпотеки договори оренди (найму), лізингу або будь-які інші договори, що встановлюють обтяження предмета іпотеки. Наступні іпотеки предмета іпотеки не допускаються.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосування норм права

Положеннями частини першої статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Між сторонами виникли договірні відносини, які регулюються нормами Закону України «Про іпотеку» та укладеним 04 липня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Державний ощадний банк України» договором.

На підставі вказаного договору застави позивач передав в іпотеку житловий будинок з надвірними спорудами та приватизовану земельну ділянку, які розташовані в АДРЕСА_1 .

Згідно статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

У статті 9 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При користуванні предметом іпотеки іпотекодавець повинен не припускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу). Іпотекодавець має право одержувати від предмета іпотеки продукцію, плоди і доходи, якщо інше не встановлено іпотечним договором. Іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування. Іпотекодавець має право заповідати передане в іпотеку нерухоме майно. Правочин, який обмежує право іпотекодавця заповідати передане в іпотеку нерухоме майно, є нікчемним.

Відповідно до підпункту 1.5 пункту 1 глави 3 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, при посвідченні заповіту від заповідача не вимагається подання доказів, які підтверджують його право на майно, що заповідається.

Під час укладання кредитного договору та договору застави позивач передав на зберігання правовстановлюючі документи на будинок та на земельну ділянку, а саме: свідоцтво про право на спадщину, державний акт на приватизовану земельну ділянку, а також технічний паспорт на будинок. Указане підтверджується письмовим розпорядженням від 20 червня 2008 року, згідно якого було складено опис документів на заставлене майно (іпотеку), зданих на збереження у сховище Банку.

Доказів того, що іпотека припинена матеріали справи не містять.

За таких обставин апеляційний суд обґрунтовано відмовив в задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської від 20 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук