Постанова

Іменем України

30 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 295/1549/17

провадження № 61-31250св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 08 червня 2017 року у складі судді Кузнєцова Д. В. та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 11 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Шевчук А. М., Галацевич О. М., Коломієць О. С.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до кредитного договору від 03 серпня 2009 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 5 300 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

ОСОБА_1 належним чином не виконувала умови кредитного договору, у зв`язку із чим станом на 31 грудня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 49 494,49 грн, з яких: 5 156,24 грн - заборгованість за кредитом, 38 743,27 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, 3 000 грн -пеня та комісія, 250 грн - штраф (фіксована частина), 2 344,98 грн - штраф (процентна складова).

На підставі викладеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 49 494,49 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 08 червня 2017 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором станом на 31 грудня 2016 року у розмірі 10 777,98 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмолено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 31 грудня 2016 року становила 10 777,98 грн, з яких: 5 156,24 грн - заборгованість за кредитом, 5 621,74 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом. Зазначений розмір заборгованості відповідає умовам заяви ОСОБА_1 від 03 серпня 2009 року.

Разом з цим, Умови та Правила у редакції, станом на момент підписання заяви, не містять підпису відповідача, що унеможливлює стягнення неустойки (пені та штрафу), комісії, відсотків у більшому розмірі, ніж той, що вказаний у заяві.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 11 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, рішення Богунського районного суду м. Житомира від 08 червня 2017 року залишено без змін.

Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції обґрунтовано перерахував заборгованість за процентами за ставкою 30 % річних, оскільки нарахування процентів за користування кредитом у більшому розмірі суперечить умовам заяви позичальника від 03 серпня 2009 року. Доводи апеляційної скарги щодо визнання відповідачем факту користування кредитними коштами в межах кредитного ліміту не змінюють висновків суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк», просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що зменшуючи заборгованість за відсотками, суд першої інстанції взяв за основу розмір відсотків, зазначений у заяві позичальника від 03 серпня 2009 року, та помилково не врахував збільшення відсоткової ставки. Підписавши анкету-заяву від 03 серпня 2009 року, ОСОБА_1 приєдналася до Умов та Правил надання банківських послуг, які по суті є публічною офертою відповідно до вимог статті 634 ЦК України. Положеннями цих Умов та Правил передбачено можливість збільшення відсоткової ставки за порушення правил користування платіжною карткою, зокрема, несвоєчасне погашення кредитної заборгованості.

Таким чином, рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду оскаржуються в частині відмови ПАТ КБ «ПриватБанк» у стягненні суми процентів за користування кредитом у повному обсязі.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 грудня 2017 року відкрито провадження за касаційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» та витребувано матеріали цивільної справи із Богунського районного суду м. Житомира.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, поданому до суду у грудні 2017 року, ОСОБА_1 заперечувала проти доводів касаційної скарги та вважала їх такими, що не спростовують висновки судів попередніх інстанцій.

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Фактичні обставини, встановлені судами

03 серпня 2009 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір шляхом підписання заяви позичальника.

Відповідач отримала кредит у розмірі 5 300 грн у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а. с. 8, 53).

За кредитним договором від 03 серпня 2009 року ОСОБА_1 видавалися дві кредитні картки: № НОМЕР_1 з датою відкриття 03 серпня 2009 року та терміном дії - липень 2013 року; № НОМЕР_2 з датою відкриття 27 липня 2013 року та терміном дії - квітень 2017 року (а. с. 130).

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства України.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю правовою природою кредитний договір може бути публічним договором (стаття 633 ЦК України), договором приєднання (стаття 634 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути, крім тіла кредиту (суми, яку фактично отримав в борг позичальник), також складові його повної вартості, зокрема проценти за користування кредитними коштами, пеню та штрафи (фіксовану і складову частини), комісію.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, посилався, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 03 серпня 2009 року, також на Умови та Правила надання банківських послуг ПриватБанку, в редакції, яка була чинною на момент укладення договору, як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, які були надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначено, в тому числі: права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, зокрема право останнього змінювати розміри Тарифів, інших умов обслуговування рахунків, порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору та інші умови.

При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме цю редакцію Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку розуміла відповідчка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву від 03 серпня 2009 року.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в цьому випадку ПАТ КБ «ПриватБанк).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Враховуючи викладене, надана позивачем копія Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку не може бути доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та Правила споживчого кредитування, що не було спростовано позивачем при розгляді цієї справи.

Судами попередніх інстанцій встановлено і не спростовано матеріалами справи, що відповідно до заяви ОСОБА_1 від 03 серпня 2009 року сторонами визначено базову процентну ставку у розмірі 2,5 % (або 30 % на рік).

Отже, вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 відсотків за користування грошовими коштами є обґрунтованими лише щодо 30 % річних, оскільки вони передбачені умовами договору, який підписаний сторонами, що узгоджується з вимогами статті 1048 ЦК України.

Доводи касаційної скарги фактично стосуються незгоди заявника з мотивами оскаржуваних судових рішень виключно з формальних міркувань, правового значення для вирішення цього спору не мають та додаткового правового аналізу не потребують, а також стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у нескасованій частині та рішення апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 08 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 11 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

І. А. Воробйова

Р. А. Лідовець