Постанова

Іменем України

01 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 754/13058/15-ц

провадження № 61-22742св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Мартєва С. Ю., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року у складі судді Шевчука О. П. та рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Шкоріної О. І., Антонечко Н. О., Стрижеуса А. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Ухвалою судді Апеляційного суду м. Києва від 20 серпня 2015 року підсудність цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ПАТ Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, стягнення депозитного вкладу, нарахованих відсотків та штрафних санкцій визначено Деснянському районному суду м. Києва.

В позовній заяві позивач просив суд стягнути з відповідача суму банківського вкладу за договором банківського вкладу з невиплаченими відсотками та штрафними санкціями за договором № SАМDN0603 від 12 січня 2010 року в розмірі 61 170, 64 дол. США. та за договором № SАМDN2603 від 08 січня 2013 року в розмірі 48 513, 01 дол. США. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 12 січня 2010 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено депозитний договір, ставка за яким становить 11,5 % річних. Відповідно до умов зазначеного договору позивач вніс на рахунок банку суму в розмірі 31 000 дол. США. Крім того, 08 січня 2013 року між позивачем та банком укладено договір банківського вкладу, за умовами якого позивач вніс на рахунок банку грошові кошти в розмірі 25 000 доларів США, розмір процентів за користування коштами становив 9 % річних.

Наприкінці 2014 року відповідач у зв`язку з припиненням функціонування його банківських відділень та території АРК Крим рахунок позивача заблокував та нарахування відсотків припинив.

29 червня 2015 року та 31 липня 2015 року позивач звернувся до Головного офісу ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про розірвання договору та повернення депозиту з відсотками. Зазначена заява отримана відповідачем та залишена без задоволення.

23 лютого 2016 року позивач звернувся до суду із заявою про збільшення позовних вимог, в якій просив стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» за договором № SАМDN 0603 від 12 січня 2010 року: 31000 доларів США - сума вкладу; 5180,39 доларів США - не нараховані відсотки за період з 12 березня 2014 року по 22 лютого 2016 року (із розрахунку 11,5 % річних з 12 березня 2014 року по 6 серпня 2015 року та 1 % річних з 7 серпня 2015 року по 22 лютого 2016 року); 23 173,57 доларів США - пеня за період з 12 березня 2014 року по 22 лютого 2016 року; 1 816,68 доларів США - 3 % річних за період з 12 березня 2014 року по 22 лютого 2016 року. Крім того, за договором № SАМDN 2603 від 08 січня 2013 року просив стягнути 25 000 доларів США - сума вкладу; 3 317,81 доларів США - не нараховані відсотки за період з 8 березня 2014 року по 22 лютого 2016 року (( із розрахунку 9 % річних з 8 березня 2014 року по 6 серпня 2015 року та 1 % річних з 7 серпня 2015 року по 22 лютого 2016 року); 18 723,97 доларів США - пеня за період з 8 березня 2014 року по 22 лютого 2016 року; 1471,23 доларів США - 3 % річних за період з 8 березня 2014 року по 22 лютого 2016 року.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ПАТ КБ «Приват Банк» на користь ОСОБА_1 суму банківського вкладу з невиплаченими відсотками та штрафними санкціями за договором № SAMDN0603 від 12 січня 2010 року в розмірі 61 170, 64 дол. США.

Стягнуто з ПАТ КБ «Приват Банк» на користь ОСОБА_1 суму банківського вкладу з невиплаченими відсотками та штрафними санкціями за договором № SAMDN SAMDN2603 від 08 січня 2013 року в розмірі 48 513,01 дол. США

Стягнуто з ПАТ КБ «Приват Банк» на користь держави судові витрати в розмірі 6 090 грн.

Рішення мотивовано тим, що невиконання ПАТ КБ «ПриватБанк» умов укладених між сторонами договорів депозиту є підставою для стягнення з банку вказаних грошових коштів, із урахуванням процентів за користування депозитами, а також пені та трьох процентів річних у зв`язку з невиконанням грошових зобов`язань.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року скасовано та ухвалено нове про часткове задоволення позову.

Рішення мотивовано тим, що розміщення вкладу (депозиту) здійснює саме банк як юридична особа, а не його відділення, філії. Стороною за договором у таких випадках є банк. Отже, саме банк, має відповідати за зобов`язаннями, взятими на себе укладеним договором. Оскільки стороною укладених договорів банківського вкладу є банк як юридична особа, яка розташована у м. Дніпропетровську, тому згідно із чинним законодавством, яке регулює даний вид правовідносин, зобов`язання за цими договорами має виконувати саме ПАТ КБ «ПриватБанк» як юридична особа, а не його Кримська філія. Ліквідація філій або припинення у будь-який спосіб їх діяльності не звільняє відповідача від виконання обов`язків за укладеними і дійсними договорами. Відмова банку в поверненні ОСОБА_1 належних йому грошових коштів суперечить вимогам ст.41 Конституції України, ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 1068 ЦК України. Крім того, вимоги позивача про стягнення пені, виходячи із наведеного позивачем розрахунку, є необґрунтованими, оскільки умовами укладених між сторонами договорів стягнення пені не передбачено, а на положення Закону України «Про захист прав споживачів» в обґрунтування своїх вимог про стягнення пені позивач не посилався. Також є безпідставним нарахування на підставі ст. 625 ЦК України трьох процентів річних до 7 серпня 2015 року, оскільки до зазначеної дати у відповідача не виникло обов`язку повернення грошових коштів вкладнику.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У січні 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій, у якій просить вказані рішення в частині задоволених вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

20 лютого 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 червня 2019 року вказану справу призначено судді-доповідачеві Петрову Є. В.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не взяв до уваги, що в матеріалах справи відсутні оригінали договору банківських вкладів та квитанції про внесення грошових коштів і вони позивачем не надавалися для дослідження під час судового засідання суду, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів відкриття депозитних рахунків у відповідача, знаходження залишку спірних грошових сум на депозитних рахунках на час розгляду справи. ПАТ КБ «ПриватБанк» не є належним відповідачем по справі,адже було зобов`язаний припинити діяльність свої відокремлених підрозділів на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, оскільки на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя поза волею відповідача виплати вкладникам ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснює АНО «ФЗВ» Російської Федерації.

У червні 2017 року представник ОСОБА_1 подав заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначив, що зобов`язання за договорами вкладу має виконувати саме ПАТ КБ «Приватбанк» як юридична особа, а твердження банку про те, що позивачем не надано оригіналів договорів та квитанцій не відповідають дійсності, оскільки оригінали оглядалися під час засідання в суді апеляційної інстанції. У зв`язку із чим, просив відхилити касаційну скаргу та залишити без змін рішення суду апеляційної інстанції.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 12 січня 2010 року між позивачем та ПАТ КБ «Приватбанк» у м. Севастополь був укладений Договір банківського вкладу № SАМDN 0603 «СТАНДАРТ», відповідно якого сума вкладу становила 31 000 дол. США, строк вкладу - до 12 лютого 2010 року включно зі сплатою відсотків в розмірі 11.5% річних (а.с. 9).

08 січня 2013 року між позивачем та ПАТ КБ «Приватбанк» у м. Севастополь було укладений Договір банківського вкладу № SАМDN2603 «СТАНДАРТ», відповідно якого сума вкладу становила 25 000 дол. США, строк вкладу - шість місяців, зі сплою відсотків в розмірі 9 % річних (а.с. 11).

Згідно з умовами зазначених договорів, якщо по закінченні терміну вкладу клієнт не заявив банку про бажання забрати свої кошти, вклад автоматично пролонгується ще на один строк.

Відповідно до умов договору клієнт та банк мають право достроково розірвати договір, повідомивши про це один одного за два банківські дні до дати розірвання договору. Якщо клієнт вимагає розірвати договір, а термін вкладу не закінчився, останньому повертається сума вкладу. За неповний період вкладу відсотки сплачуються за зниженою процентною ставкою.

Факт внесення позивачем коштів на рахунки банку підтверджується квитанціями (а.с. 10, 11).

29 червня 2015 року та 31 липня 2015 року позивач звернувся до відповідача із заявою про дострокове розірвання вищезазначених договорів банківського вкладу, повернення належних йому коштів та сплати відсотків (а.с. 12, 16).

Зазначені звернення позивача отримані відповідачем та залишені без реагування (а.с.13, 17-19).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду апеляційної інстанцій відповідає вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, з огляду на наступне.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Положення статті 1059 ЦК України врегульовують питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору. Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Аналіз норми статті 1059 ЦК України, пункту 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними та фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516, пунктів 1.8, 1.10 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, пункту 2.9 глави 2 розділу ІV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174, дає підстави для висновку, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом системи автоматизації банку.

Суди першої та апеляційної інстанції дійшли обґрунтованих висновків, що позивачем надано належні докази на підтвердження укладеного між ним і банком договору та внесення коштів на депозит. Письмова форма договору банківського вкладу підтверджується договором банківського вкладу, а також документами про внесення коштів, в якому вказано найменування банку, який здійснив касову операцію, дати здійснення касової операції, підпис працівника банку, який прийняв готівку. Вказана форма прийняття коштів, яку надав позивач, визначена самим банком. Позивач не міг вплинути на видання іншої форми письмового документа, ніж яку видав банк.

За таких обставин, правильним є висновок судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення суми вкладу, з нарахованими відсотками, оскільки між сторонами був укладений договір банківського вкладу (депозиту), факт внесення грошових коштів підтверджується квитанціями, які містять всі необхідні реквізити, позивач звертався до відповідача з вимогами повернути вклад, проте ці вимоги виконані не були.

Доводи касаційної скарги, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження укладеного договору та внесення коштів, спростовуються матеріалами справи та дослідженими судами попередніх інстанцій доказами.

За таких обставин, саме на відповідача покладається обов`язок довести належне виконання своїх зобов`язань за договорами банківського вкладу, а саме доказів того, що кошти були повернуті вкладникові, а також про відсутність коштів на депозитних рахунках позивача. Проте, банком таких доказів під час розгляду справи не надано.

При цьому, судами обґрунтовано відхилено доводи банку щодо знаходження відокремленого підрозділу на окупованій території Автономної Республіки Крим та відсутності доступу до банківських документів, оскільки договір укладався не з філією, а безпосередньо з юридичною особою - ПАТ КБ «Приватбанк», про що зазначено як у договорі, так і у квитанції, а банківські розрахунки між відділенням та безпосередньо банком не повинні бути підставою для покладення проблем діяльності відділення банку на вкладника.

Аргументи касаційної скарги про те, що зобов`язання за укладеними з позивачем договорами повинні виконуватись Автономною некомерційною організацією «Фонд Захисту вкладників» (що створений Російською Федерацією) за рахунок майна банку, яке знаходиться на території Автономної Республіки Крим, є безпідставними, оскільки на території України не діє законодавство Російської Федерації.

Стороною укладеного договору є ПАТ КБ «Приватбанк», а тому зобов`язання за дійсним договором має виконувати саме ПАТ КБ «Приватбанк» як юридична особа, а не його Кримська філія.

Судами правильно вирішено вимоги про повернення внесених за депозитними договорами коштів з урахуванням процентів за користування вкладом, відповідно до умов договору.

Крім того, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність нарахування на підставі ст. 625 ЦК України трьох процентів річних до 7 серпня 2015 року, оскільки до зазначеної дати у відповідача не виникло обов`язку повернення грошових коштів вкладнику.

Інші аргументи скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанції та ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судами з додержанням норм процесуального права. У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судове рішення суду апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко