Справа № 462/4294/18 Головуючий у 1 інстанції: Галайко Н.М.
Провадження № 22-ц/811/895/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Куцика І.Б.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 В.Л.

представника Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова

Бенцарука Р.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 24 січня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, затримку видачі трудової книжки та компенсації за затримку виплати заробітної плати, остаточного розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 01.03.2016 року був незаконно звільнений з роботи на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України, рішенням суду від 23 листопада 2017 року, залишеним без змін судом апеляційної інстанції, був поновлений на посаді сторожа Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова. Цим же рішенням з відповідача на користь позивача було стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. 22.06.2018 року його поновлено на роботі, його посадовий оклад становив 1921 грн. на місяць. Середній заробіток за час вимушеного прогулу відповідач йому не виплатив. Зазначав, що на час його поновлення на роботі мінімальна заробітна плата становила 3200 грн. та мала тенденцію до збільшення. Крім того, згідно Закону України «Про відпустки» та КЗпП України передбачено надання оплачуваної відпустки, якої позивач був протиправно позбавлений у зв`язку з вимушений прогулом. Відтак, з врахуванням уточнених позовних вимог від 24.01.2019 року позивач просив стягнути з відповідача на його користь 52948 грн. 40 коп.

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 24 січня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з Квартирно-експлуатаційного відділу (ЄДРПОУО 07638027, код 0763802, м. Львів, вул. Батуринська, 2) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) заробітну плату за час вимушеного прогулу, кошти на відпустку та компенсацію за затримку виплати заробітної плати при остаточному розрахунку при звільнені у розмірі 52948 (п`ятдесят дві тисячі дев`ятсот сорок вісім) грн. 40коп.

Рішення суду оскаржив Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова, вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з`ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 23.11.2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 12.03.2018 року, ОСОБА_1 поновлено на роботі сторожем КЕВ м. Львова та стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.03.2016 року по 23.11.2017 року у розмірі 49 971 грн. 22.06.2018 року ОСОБА_1 поновлено на роботі, наказом від 26.06.2018 року №104 звільнено за згодою сторін за заявою від 26.06.2018 року. Подавши заяву про звільнення позивач не з`являвся до роботодавця для ознайомлення з наказом про звільнення та для отримання трудової книжки, а тому на адресу його місця проживання було скеровано листи, а саме, 27.08.2018 року за вих. №2677 про обставини та правові підстави звільнення з посади сторожа, 10.07.2018 року за вих. №2880 та 01.08.2018 року за вих. №3243 про необхідність з`явитись до роботодавця для отримання трудової книжки. Крім того, 07.08.2018 року за вих. №3358 на адресу позивача цінним листом з описом вкладення було скеровано оригінал трудової книжки серії НОМЕР_2 та витяг з наказу №104 від 26.06.2018 року. Таким чином, на думку апелянта, КЕВ м. Львова не порушив трудових прав позивача щодо належних йому виплат. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовний вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Квартирно - експлуатаційного відділу м. Львова Бенцарука Р.А. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що наказом № від 01.03.2016 року сторожа матеріально інвентарного складу Квартирно експлуатаційного відділу м. Львова ОСОБА_1 звільнено з роботи 01.03.2016 року у зв`язку з припиненням юридичної особи на підставі п.1.ч.1 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 23.11.2017 року ОСОБА_1 поновлено на роботі сторожем Квартирно експлуатаційного відділу м. Львова, стягнуто на його користь 49971.00 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.03.2016 року до 23.11.2017 року. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітку за один місяць.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 12.03.2018 року рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23.11.2017 року залишено без змін.

Витягом з наказу начальника Квартирно експлуатаційного відділу м. Львова (по стройовій частині) від 22.06.2018 року №101 безспірно підтверджується, що ОСОБА_1 був поновлений на роботі сторожем військового містечка №160 смт. Брюховичі сторожової охорони Квартирно експлуатаційного відділу м. Львова з 22.06.2018 року.

Тобто, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23.11.2017 року про поновлення ОСОБА_1 на роботі було виконано відповідачем лише 22.06.2018 року.

Стаття 236 КЗпП України передбачає, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

За період з 23.11.2017 року до 22.06.2018 року затримка виконання рішення суду становить 146 днів, що відповідно складає 1168 годин.

Оскільки з часу поновлення на роботі ОСОБА_1 пропрацював лише з 22.06.2018 року до 26.06.2018 року, тобто, п`ять днів, при розрахунку середнього заробітку за час затримки виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23.11.2017 року, судом апеляційної інстанції, з врахуванням положень 82 ЦПК України, береться до уваги встановлений Залізничним районним судом м. Львова від 23.11.2017 року розмір оплати за одну відпрацьовану годину, що становить 9.93 грн.

А відтак, середній заробіток за час затримки виконання рішення Залізничного районного

суду м. Львова від 23.11.2017 року, який підлягає стягненню з Квартирно - експлуатаційного відділу м. Львова становить 11598.24 грн. (1168 год. х 9.93 грн.).

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

З матеріалів справи вбачається, що трудова книжка ОСОБА_1 за його заявою від 26.06.2018 року, була надіслана рекомендованим поштовим відправленням 07.08.2018 року, тобто, через 29 днів після звільнення, що становить 232 год.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з Квартирно - експлуатаційного відділу м. Львова на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки 2303 грн.76 коп. (232 дні х 9.93 грн.).

Чинне трудове законодавство, окрім стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не передбачає нарахування та виплату компенсації за відпустку в період вимушеного прогулу, а відтак позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації за відпустку в період 2017 2018 років не підлягає до задоволення.

Частина 1 ст. 117 КЗпП України передбачає, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тобто, чинне трудове законодавство передбачає відповідальність за затримку розрахунку при звільненні у вигляді стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а не виплату компенсації.

Крім цього, видатковим касовим ордером від 26.06.2018 року, чеком «ПриватБанк» від 26.06.2018 року підтверджується перерахування ОСОБА_1 заробітної плати за період з 22.06.2018 року до 26.06.2018 року в розмірі 599.40 грн., що спростовує доводи позивача про те, що при звільненні 26.06.2018 року йому не було виплачено розрахункових.

Враховуючи те, що виплата компенсації за затримку розрахунку при звільненні чинним трудовим законодавством не передбачена, беручи до уваги виплату ОСОБА_1 при його звільненні заробітної плати за період його роботи з 22.06.2018 року до 26.06.2018 року, колегія суддів вважає, що позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні не підлягає до задоволення.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не врахував вимоги чинного трудового законодавства, не перевірив зазначений позивачем розрахунок у позовній заяві, а також додатковий розрахунок від 14.12.2018 року, розрахунок, зазначений позивачем у додаткових поясненнях від 24.01.2019 року, а відтак безпідставно задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі та стягнув з відповідача 52948.40 грн., не обгрунтувавши в мотивувальній частині оскаржуваного рішення своїх висновків про задоволення позову в повному обсязі та стягнення нарахованих позивачем сум, не зазначив складових стягнутої суми, її розрахунок.

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У зв`язку з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи; недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням постанови про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381- 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 24 січня 2019 року скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Квартирно - експлуатаційного відділу м. Львова на користь ОСОБА_1 11598 грн. 24 коп. середнього заробітку за затримку виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23.11.2017 року про поновлення на роботі та 2303грн. 76 коп. середнього заробітку за вимушений прогул у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.