Постанова

Іменем України

30 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 404/2306/16-ц

провадження № 61-30210св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

представник позивача - Винник Олексій Петрович,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватне акціонерне товариство «Креатив»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19 серпня 2016 року у складі судді Мохонько В. В. та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 20 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Черненко В. В., Кіселика С. А., Письменного О. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Ощадбанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватне акціонерне товариство «Креатив» (далі - ПрАТ «Креатив»), про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 12 квітня 2011 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (далі - ВАТ «Ощадбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Ощадбанк», і закритим акціонерним товариством «Креатив» (далі - ЗАТ «Креатив»), правонаступником якого є ПрАТ «Креатив», було укладено договір кредитної лінії № 3, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у вигляді мультивалютної невідновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) з остаточним терміном повернення не пізніше 30 березня 2016 року. На виконання умов цього договору позичальнику на підставі його заявок було надано транші у загальному розмірі 242 205 710,00 дол. США та 11 440 000,00 євро.

У пункті 2.7.1 договору кредитної лінії сторонами погоджено, що проценти за користування кредитом розраховуються банком на основі процентних ставок: у період до 30 листопада 2014 року проценти за користування кредитом розраховуються за частиною заборгованості у гривнях у розмірі 14 % річних, за частиною заборгованості у доларах США у розмірі 10,5 % річних, за частиною заборгованості у євро у розмірі 11 % річних; починаючи з 01 грудня 2014 року проценти за користування кредитом розраховуються на основі процентних ставок: за частиною заборгованості у гривнях у розмірі 21,3 % річних, за частиною заборгованості у доларах США у розмірі 11 % річних, за частиною заборгованості у євро у розмірі 11,5 % річних.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором кредитної лінії 12 квітня 2011 року між ВАТ «Ощадбанк» і ОСОБА_1 та між ВАТ «Ощадбанк» і ОСОБА_2 були укладені договори поруки, згідно з якими ОСОБА_1 і ОСОБА_2 поручилася перед кредитором за належне виконання усіх зобов`язань ЗАТ «Креатив» у їх повному обсязі як солідарні із позичальником боржники.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за договором кредитної лінії від 12 квітня 2011 року станом на 08 червня 2016 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 182 376 855,71 дол. США, 12 788 343,65 євро та 117 167 462,43 грн, яка складається із: простроченої заборгованості за кредитом у розмір 157 813 051,00 дол. США і 10 960 903,46 євро; простроченої заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 24 555 240,65 дол. США і 1 827 440,19 євро; пені за несвоєчасну сплату основного боргу у розмірі 4 191 547,13 грн; пені за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом у розмірі 102 913 835,41 грн; трьох процентів річних за несвоєчасну сплату основного боргу у розмірі 349 295,60 грн; трьох процентів річних за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом у розмірі 9 677 292,73 грн; простроченої заборгованості за комісією за резервування у розмірі 8 564,06 дол. США; пені за несвоєчасну сплату комісії за резервування у розмірі 32 866,02 грн; трьох процентів річних за несвоєчасну сплату комісії за резервування у розмірі 2 625,54 грн.

На підставі вказаного ПАТ «Ощадбанк», з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 29 червня 2016 року, просило суд: стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором кредитної лінії від 12 квітня 2011 року, яка станом на 08 червня 2016 року складає 182 376 855,71 дол. США, 12 788 343,65 євро і 117 167 462,43 грн та стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором кредитної лінії від 12 квітня 2011 року, яка станом на 08 червня 2016 року складає 182 376 855,71 дол. США, 12 788 343,65 євро і 117 167 462,43 грн.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог ПАТ «Ощадбанк», ОСОБА_2 у серпні 2016 року пред`явив зустрічний позов про визнання поруки припиненою.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 12 квітня 2011 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором кредитної лінії від 12 квітня 2011 року між ним і ВАТ «Ощадбанк» було укладено договір поруки. Вказував, що у цьому договорі не було визначено строк його дії, а формулювання у договорі, що «порука діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань» є таким, що не відповідає вимога закону.

У пункті 4.3 розділу 4 «Припинення поруки» договору поруки від 12 квітня 2011 року визначено, що порука припиняється у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Вказував, що додатковими угодами до договору кредитної лінії від 12 квітня 2011 року були внесені зміни, зокрема, встановлено нові розміри процентів за користування кредитом за відповідні періоди не в процентному співвідношенні, а у твердій грошовій сумі, встановлені строки погашення таких процентів, що призвело до збільшення його відповідальності як поручителя. Однак ці зміни основного зобов`язання не були погоджені з ним, оскільки додаткові угоди до договору кредитної лінії укладені без його згоди, крім того, ці зміни не були відображені у відповідних додаткових угодах до договору поруки.

На підставі вказаного ОСОБА_2 просив суд визнати припиненими відносини поруки, що виникли з договору поруки від 12 квітня 2011 року, укладеного між ним та ВАТ «Ощадбанк», правонаступником якого є ПАТ «Ощадбанк».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19 серпня 2016 року позов ПАТ «Ощадбанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Ощадбанк» заборгованість за договором кредитної лінії від 12 квітня 2011 року, яка станом на 08 червня 2016 року складає 182 376 855,71 дол. США, 12 788 343,65 євро та 117 167 462,43 грн, з яких: прострочена заборгованість за кредитом у розмір 157 813 051,00 дол. США і 10 960 903,46 євро; прострочена заборгованість за процентами за користування кредитом у розмірі 24 555 240,65 дол. США і 1 827 440,19 євро; пеня за несвоєчасну сплату основного боргу у розмірі 4 191 547,13 грн; пеня за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом у розмірі 102 913 835,41 грн; три проценти річних за несвоєчасну сплату основного боргу у розмірі 349 295,60 грн; три проценти річних за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом у розмірі 9 677 292,73 грн; прострочена заборгованість за комісією за резервування у розмірі 8 564,06 дол. США; пеня за несвоєчасну сплату комісії за резервування у розмірі 32 866,02 грн; три проценти річних за несвоєчасну сплату комісії за резервування у розмірі 2 625,54 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ощадбанк» заборгованість за договором кредитної лінії від 12 квітня 2011 року, яка станом на 08 червня 2016 року складає 182 376 855,71 дол. США, 12 788 343,65 євро та 117 167 462,43 грн, з яких: прострочена заборгованість за кредитом у розмір 157 813 051,00 дол. США і 10 960 903,46 євро; прострочена заборгованість за процентами за користування кредитом у розмірі 24 555 240,65 дол. США і 1 827 440,19 євро; пеня за несвоєчасну сплату основного боргу у розмірі 4 191 547,13 грн; пеня за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом у розмірі 102 913 835,41 грн; три проценти річних за несвоєчасну сплату основного боргу у розмірі 349 295,60 грн; три проценти річних за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом у розмірі 9 677 292,73 грн; прострочена заборгованість за комісією за резервування у розмірі 8 564,06 дол. США; пеня за несвоєчасну сплату комісії за резервування у розмірі 32 866,02 грн; три проценти річних за несвоєчасну сплату комісії за резервування у розмірі 2 625,54 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 і ОСОБА_1 на користь держави по 37 738 870,27 грн судового збору з кожного.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до статей 526, 530, 554 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору, тому, встановивши, що основне зобов`язання за кредитним договором не виконано, суд стягнув заборгованість солідарно з позичальника і поручителя. Розмір заборгованості відповідає вимогам закону та умовам договору. Підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 і визнання поруки припиненою немає, оскільки судом установлено, що вимоги до поручителів були пред`явлені з дотримання строків, встановлених частиною четвертою статті 559 ЦК України. Твердження заявника, що внаслідок укладення між позичальником і позикодавцем додаткових угод до договору кредитної лінії було збільшено обсяг його відповідальності як поручителя є безпідставним, оскільки у пункті 1.1 договору поруки сторонами було погоджено, що поручитель зобов`язується перед кредитором солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язання за кредитним договором, а також додатковими угодами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 20 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19 серпня 2016 року залишено без змін.

Стягнуто з ОСОБА_2 у дохід держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 83 026 120,91 грн.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відповідно до статей 526, 530, 554 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору. Встановивши, що основне зобов`язання за кредитними договорами не виконано, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув заборгованість за цими договорами з поручителів, визнавши, що розмір заборгованості відповідає вимогам закону та умовам договору. При цьому судом обґрунтовано відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , оскільки підстав, визначених у статті 559 ЦК України, для припинення поруки судом не установлено.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Ощадбанк» відмовити, а його зустрічний позов - задовольнити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу, надано строк для подання заперечення на касаційну скаргу і відстрочено сплату судового збору за подання касаційної скарги до ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.

Відповідно до розпорядження в.о. керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 04 червня 2019 року № 504/0/226-19 та протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2019 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій при ухваленні оскаржуваних судових рішень не врахували, що додатковими угодами до договору кредитної лінії від 12 квітня 2011 року були внесені зміни, зокрема, встановлено нові розмірі процентів за користування кредитом за відповідні періоди не в процентному співвідношенні, а у твердій грошовій сумі, встановлені строки погашення таких процентів, що призвело до збільшення його відповідальності як поручителя. При цьому своєї згоди на вказану зміну основного зобов`язання поручитель не давав, що відповідно до частини першої статті 559 ЦК України свідчить про припинення поруки ОСОБА_2 за договором кредитної лінії від 12 квітня 2011 року.

Судами при визначенні заборгованості кредитної лінії не було застосовано положення статей 232, 233 ГК України та помилково визначено суму заборгованості в іноземній валюті.

Крім того, суди не звернули увагу, що договір поруки всупереч вимогам сімейного законодавства був укладений без згоди його дружини.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У січні 2019 року ПАТ «Ощадбанк» подало відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують і не свідчать про неправильне застосування судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

12 квітня 2011 року між ВАТ «Ощадбанк», правонаступником якого є ПАТ «Ощадбанк», і ЗАТ «Креатив», правонаступником якого є ПрАТ «Креатив», було укладено договір кредитної лінії № 3, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у вигляді мультивалютної невідновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) з остаточним терміном повернення не пізніше 30 березня 2016 року.

На виконання умов цього договору позичальнику на підставі його заявок було надано транші у загальному розмірі 242 205 710,00 дол. США та 11 440 000,00 євро.

У пункті 2.7.1 договору кредитної лінії сторонами погоджено, що проценти за користування кредитом розраховуються банком на основі процентних ставок: у період до 30 листопада 2014 року проценти за користування кредитом розраховуються за частиною заборгованості у гривнях у розмірі 14 % річних, за частиною заборгованості у доларах США у розмірі 10,5 % річних, за частиною заборгованості у євро у розмірі 11 % річних; починаючи з 01 грудня 2014 року проценти за користування кредитом розраховуються на основі процентних ставок: за частиною заборгованості у гривнях у розмірі 21,3 % річних, за частиною заборгованості у доларах США у розмірі 11 % річних, за частиною заборгованості у євро у розмірі 11,5 % річних.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором кредитної лінії, 12 квітня 2011 року між ВАТ «Ощадбанк» і ОСОБА_1 та між ВАТ «Ощадбанк» і ОСОБА_2 були укладені договір поруки, згідно з якими ОСОБА_1 і ОСОБА_2 поручилася перед кредитором за належне виконання усіх зобов`язань ЗАТ «Креатив» у їх повному обсязі як солідарні із позичальником боржники.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за договором кредитної лінії від 12 квітня 2011 року станом на 08 червня 2016 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 182 376 855,71 дол. США, 12 788 343,65 євро та 117 167 462,43 грн, яка складається із: простроченої заборгованості за кредитом у розмір 157 813 051,00 дол. США і 10 960 903,46 євро; простроченої заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 24 555 240,65 дол. США і 1 827 440,19 євро; пені за несвоєчасну сплату основного боргу у розмірі 4 191 547,13 грн; пені за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом у розмірі 102 913 835,41 грн; трьох процентів річних за несвоєчасну сплату основного боргу у розмірі 349 295,60 грн; трьох процентів річних за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом у розмірі 9 677 292,73 грн; простроченої заборгованості за комісією за резервування у розмірі 8 564,06 дол. США; пені за несвоєчасну сплату комісії за резервування у розмірі 32 866,02 грн; трьох процентів річних за несвоєчасну сплату комісії за резервування у розмірі 2 625,54 грн.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими та підстав для їх скасування немає.

У частині першій статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

Відповідно до статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

Таким чином, встановивши, що основне зобов`язання за договором кредитної лінії від 12 квітня 2011 року позичальником належним чином не виконано, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що відповідачі як поручителі несуть солідарну з позичальником відповідальність за його невиконання. При цьому суд перевірив розрахунок кредитної заборгованості на дотримання вимог закону та умов договору.

Також судом обґрунтовано відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 .

Так, у статті 559 ЦК України передбачені спеціальні підстави та умови припинення поруки.

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Аналіз змісту цієї норми дає підстави вважати, що вона не встановлює ні змісту та обсягу такого збільшення відповідальності поручителя, ні реальності чи невідворотності його настання.

Таке збільшення відповідальності може відбутися внаслідок змін забезпеченого порукою зобов`язання, які безпосередньо спрямовані на підвищення суми кредиту, процентної ставки за користування кредитом, пені тощо або на включення опосередковано обтяжливих умов відповідальності поручителя, зокрема, шляхом скорочення термінів повернення кредитів.

Таким чином, аналіз норми частини першої статті 559 ЦК України свідчить про те, що порука припиняється за наявності факту зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Крім того, обов`язковою умовою припинення поруки за нормою частини першої статті 559 ЦК України має бути відсутність згоди поручителя на внесення змін до забезпеченого порукою зобов`язання, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. За своєю правовою природою надання поручителем згоди на внесення до основного зобов`язання таких змін є одностороннім правочином, який за змістом і формою має відповідати вимогам ЦК України та відображати волевиявлення особи (у даному випадку - поручителя).

При цьому встановлення додаткових комісій в основному зобов`язані взагалі не віднесено до тих умов, які б спричинили збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15.

Судом установлено, що сторони договору поруки погодили зміну розміру процентної ставки і можливість застосування підвищеного розміру процентної ставки за користування кредитними коштами у випадку порушення боржником будь-якого зобов`язання, передбаченого кредитним договором. Таким чином, поручитель надав попередню згоду на можливість зміни зобов`язань за кредитним договором шляхом відповідного застереження в договорі поруки, в подальшому був інформований про збільшення розміру його відповідальності та надав на це згоду.

Так, ОСОБА_2 з ПАТ «Ощадбанк» було укладено додатковий договір від 14 січня 2015 року № 5 до договору поруки від 12 квітня 2011 року, згідно з яким ОСОБА_2 поручився за виконання зобов`язань позичальника, що випливають з кредитного договору, у тому числі, сплатити банку процентів за користування кредитними коштами у випадку порушення позичальником будь-якого обов`язку, передбаченого кредитним договором, у розмірі та на умовах, передбачених кредитним договором, а також, попередньо ознайомившись зі станом виконання боржником зобов`язання за кредитним договором, підписав додатковий договір від 10 лютого 2016 року №6 до договору поруки від 14 січня 2015 року.

З указаного вбачається, що зміни основного зобов`язання, внаслідок чого може збільшитися обсяг відповідальності поручителя, були погоджені з поручителем. При цьому суди обґрунтовано вважали, що встановлення сторонами основного зобов`язання додаткових комісій за обслуговування та підтвердження акредитиву не є збільшенням обсягу відповідальності поручителя, оскільки сума нарахованої комісії була сплачена позичальником на момент закриття акредитиву та не є борговою сумою.

Таким чином, відсутні підстави, визначені частиною першої статті 559 ЦК України, для визнання поруки припиненою.

Також суди дійшли правильного висновку про відсутність підстав для припинення поруки у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 559 ЦК України.

Так, згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, зобов`язання поручителя виконати договір поруки має строковий характер. Поручителя слід вважати зобов`язаним виконати договір поруки виключно в межах строків, установлених у частині четвертій статті 559 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України).

Умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов`язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.

Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобов`язань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду.

У справі, яка переглядається, з договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки про його дію до повного припинення усіх зобов`язань боржників за основними договорами не вважається встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов`язання застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, договором чи законом установлено строк її дії, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобов`язання за договором поруки слід пред`явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем).

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постанові від 10 вересня 2014 року у справі № 6-28цс14.

З урахуванням зазначених норм матеріального права суди дійшли правильного висновку про відсутність підстав для припинення поруки у порядку частини четвертої статті 559 ЦК України за договором поруки, укладеним між ПАТ «Ощадбанк» і ОСОБА_2 , оскільки банк пред`явив вимогу до поручителя у межах установленого цією нормою шестимісячного строку. Судом установлено, що направивши 25 грудня 2015 року поручителям вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитом, кредитор на підставі частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, а з цим позовом до поручителів банк звернувся 12 квітня 2016 року, тобто в межах шестимісячного строку.

Доводи касаційної скарги, що судами при визначенні заборгованості кредитної лінії не було застосовано положення статей 232, 233 ГК України та помилково визначено суму заборгованості в іноземній валюті є безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України).

Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність у банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказану обставину, - стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 6-190цс15.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Статтею 549 цього Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Оскільки виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, умовами договору про надання кредиту в іноземній валюті передбачено сплату пені в установленому розмірі від суми простроченого платежу, то разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й пеню в іноземній валюті.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року у справі № 6-211цс17.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що на підставі договору кредитної лінії від 12 квітня 2011 року позичальник отримав кредит в іноземній валюті - доларах США та ПАТ «Ощадбанк» має ліцензію на здійснення операцій з валютними цінностями, що свідчить про обґрунтованість висновків судів про стягнення заборгованості у валюті кредиту.

При цьому, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що заборгованість за договором кредитної лінії від 12 квітня 2011 року була нарахована банком з дотриманням вимог статті 232 ГК України та про відсутність підстав, визначених у статті 233 ГК України, для зменшення розміру штрафних санкцій, оскільки обставин, визначених цією статтею, немає.

Доводи касаційної скарги про те, що ПАТ «Ощадбанк» не було направлено претензію поручителю спростовуються матеріалами справи, оскільки таке повідомлення було направлено ОСОБА_2 25 грудня 2015 року.

Не знайшли свого підтвердження доводи касаційної скарги щодо відсутності згоди дружини ОСОБА_2 на укладення договору поруки, оскільки порука є способом забезпечення виконання зобов`язання (стаття 553 ЦК України) і цей договір не створює обов`язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором, і не має майнового характеру.

Іншій доводи касаційної скарги не можуть бути підставою для скасування законних та обґрунтованих рішень, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

З урахуванням того, що вказані доводи касаційної скарги є ідентичними доводам зустрічної позовної заяви та апеляційної скарги, яким судами попередніх інстанцій надана належна оцінка, Верховний Суд приходить до висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржувані рішення суду першої інстанції в незміненій частині та рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому їх відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Згідно з частиною другою статті 136 ЦПК України судові витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли сплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення.

Оскільки ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 грудня 2017 року при відкритті касаційного провадження було відмовлено у задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про зменшення сплати судового збору та задоволено клопотання представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про відстрочення сплати судового збору і відстрочено ОСОБА_2 сплату судового збору за подання касаційної скарги до ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, то з ОСОБА_2 в дохід держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 90 574 501,31 грн.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 20 листопада 2017 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 у дохід держави судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 90 574 501,31 грн (дев`яносто мільйонів п`ятсот сімдесят чотири тисячі п`ятсот одна гривня тридцять одна копійка).

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович