Постанова

Іменем України

30 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 369/5652/16-ц

провадження № 61-29211св18

Верховний суд у складі колегії суддів Третьої Судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М. (суддя-доповідач),

суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Укрзахідвуглебуд»,

розглянула в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрзахідвуглебуд» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 січня 2017 року у складі головуючого судді Волчка А.Я. та рішення Апеляційного суду Київської області від 12 квітня 2017 року у складі суддів: Ігнатченко Н.В., Кулішенка Ю.М., Фінагєєва В.О.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст вимог

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача Публічного акціонерного товариства «Укрзахідвуглебуд» (далі - ПАТ «Укрзахідвуглебуд») про стягнення заробітної плати, невиплаченої при звільненні працівника з підстав статей 116 КЗпП України та 117 КЗпП України.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 16 липня 2007 року по 15 листопада 2012 року він працював на посаді провідного юрисконсульта ПАТ Узгрзахідвуглебуд».

15 листопада 2012 року трудовій договір між позивачем та ПАТ «Укрзахідвуглебуд» було розірвано за угодою сторін, згідно пункту першого статті 36 КЗпП України.

Остаточний розрахунок в день звільнення проведений не був. Виплата йому всіх належних сум відбулась 07 грудня 2012 року. Згідно платіжного доручення, наданого ПАТ «Укрзахідвуглебуд» від 07 грудня 2012 року за №838 позивачу були виплачені 9860 грн. 78 коп. Таким чином, відповідачем затримано виплату йому заробітної плати при звільненні на 22 дні.

Вважав, що затримання розрахунку при звільненні йому не виплачено.

Короткий зміст рішення суду першої інстанцій

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 січня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково: стягнуто з ПАТ «Укрзахідвуглебуд» на його користь суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку у розмірі 1792, 71 грн. Стягнуто з ПАТ «Укрзахідвуглебуд» на користь держави судові витрати у розмірі 1378 грн.У решті позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що не здійснення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанцій

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 12 квітня 2017, рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнення з ПАТ «Укрзахідвуглебуд» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку змінено та стягнуто 3 472,48 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанціїзалишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині суми, яка підлягає стягненню, апеляційний суд виходив з того, що судом першої інстанції не правильно обраховано сума середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, оскільки середньоденна заробітна плата позивача за два останні місяці перед звільненням складає: 157,84 грн. (3 020,30 грн. + 3 766,75 грн. / 43 робочі дні) тому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який слід рахувати з 15 листопада 2012 року по 7 грудня 2012 року, становить 3 472,48 грн. (157,84 грн. х 22 дні).

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у травні 2015 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Укрзахідвуглебуд», посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 січня 2017 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 12 квітня 2017 року та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити/або направити справу до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано цивільну справу з Києво-Святошинського районного суду Київської області.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Укрзахідвуглебуд» про стягнення заробітної плати, невиплаченої при звільненні, призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, у складі колегії з п`яти суддів.

Аргументи учасників справи

Доводи касаційної скарги

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано того факту, що позивач про порушення свого права дізнався ще 2012 році, коли з ним було проведено розрахунок, проте звернувся до суду з пропуском позовної давності тільки в 2016 році.

Також скаржник вказує, що судами при розгляді справи не було враховано позицію Верховного Суду України висловлену в постанові від 30 листопада 2016 року (справа № 6- 1121цс16), відповідно до якої позивач має сплачувати судовий збір за подання позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Проте позивач цієї вимоги не виконав.

Доводи інших учасників справи

У запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_1 просить відхилити вказану касаційну скаргу та залишити без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Під час розгляду справи суди установили, що з 16 липня 2007 року по 15 листопада 2012 року позивач ОСОБА_1 працював на посаді провідного юрисконсульта ПАТ «Узгрзахідвуглебуд».

15 листопада 2012 року трудовій договір між позивачем та ПАТ «Укрзахідвуглебуд» було розірвано за угодою сторін, згідно пункту першого статті 36 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 .

Остаточний розрахунок в день звільнення проведений не був.

Виплата всіх належних сум позивачу відбулась 07 грудня 2012 року.

Середній заробіток за час затримки виплат заробітної плати при звільненні позивачу підприємством добровільно не виплачено.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно із частиною 1статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до частини 1статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, при затримці розрахунку при звільненні, роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Разом з тим, середній заробіток за час затримки розрахунків при звільненні це відновлення роботодавцем за порушення норм трудового законодавства, яка розраховується у відповідності до пункту першого розділу першого Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненніза своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19).

Згідно з частинами першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Суди не звернули уваги, що розрахунок із позивачем ОСОБА_1 проведено 7 грудня 2012 року, а із позовом до суду він звернувся у червні 2016 року, а тому позивач пропустив тримісячний строк, встановлений статтею 233 КЗпП України, для звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. При цьому поновити строк звернення до суду ОСОБА_1 не просив, відповідного клопотання не заявляв.

Таким чином, Верховний Суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки позивач звернувся до суду за захистом своїх трудових прав поза межами строку, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України.

Статтею 412 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрзахідвуглебуд» задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 січня 2017 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 12 квітня 2017 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У позові ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Укрзахідвуглебуд» про стягнення заробітної плати, невиплаченої при звільненні відмовити.

Постанова оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко

Судді А. А. Калараш

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

С. П. Штелик