Житомирський апеляційний суд
Справа №274/1525/18 Головуючий у 1-й інст. Замега О. В.
Категорія 54 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої - судді Талько О.Б.,

суддів: Коломієць О.С., Шевчук А.М.,

за участю секретаря Кравчук Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №274/1525/18 за позовом ОСОБА_1 до Центральної районної лікарні Бердичівського району про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 25 лютого 2019 року, ухвалене під головуванням судді Замеги О.В., -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суд з позовом, в якому зазначив, що 17 серпня 2016 року був прийняти на посаду інженера Центральної районної лікарні Бердичівського району.

Згідно з наказом №112-к від 22 серпня 2016 року з 1 вересня 2016 року він також обіймав посаду завідувача господарством на умовах сумісництва на 0,5 ставки.

Під час перебування у черговій щорічній відпустці йому стало відомо про звільнення з посади завідувача господарством. При цьому відповідний наказ адміністрацією лікарні не видавався.

ОСОБА_1 вказує, що його звільнення відбулось з порушенням вимог ст. ст. 39, 49-2 КЗпП України, оскільки його не було попереджено про припинення трудових обов`язків за два місяці, заяву про звільнення із даної посади він не подавав, а продовжував належним чином виконувати покладені на нього трудові обов`язки.

Враховуючи вищезазначене, позивач просив поновити його на посаді завідувача господарством Центральної районної лікарні Бердичівського району та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 25 лютого 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначив, що висновок суду про строковий характер трудового договору на умовах сумісництва, який був укладений між ним та відповідачем, є безпідставним, оскільки в наказі не зазначений строк виконання ним обов`язків завідувача господарством на 0,5 ставки.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції взяв до уваги відзив відповідача, який не містить дат його складання та подання до суду. Вказані обставини свідчать про порушення судом вимог цивільного процесуального законодавства.

В матеріалах справи відсутній належний доказ того, на підставі якого наказу він був звільнений з посади завідувача господарством на 0,5 ставки. Припинення трудових правовідносин на умовах сумісництва в даному випадку відбулось без належної правової підстави.

Поза увагою суду залишилась й та обставина, що в порушення вимог ст. 44 КЗпП України йому не була виплачена вихідна допомога.

Суд не взяв до уваги лист Департаменту праці, соціальної та сімейної політики Житомирської обласної державної адміністрації від 21 червня 2018 року за №08М-955, у якому зазначено про необхідність дотримання відповідачем вимог ст. 49-2 КЗпП України щодо повідомлення про його звільнення не пізніше ніж за два місяці, а також положень ст. 44 КЗпП України щодо виплати вихідної допомоги.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що вимоги ст. 49-2 КЗпП України, якою регулюється порядок вивільнення працівників, що звільняються на підставі п.1 ст.40 КЗпП, не поширюються на спірні правовідносини, оскільки ОСОБА_1 звільнено на підставі п.2 ст. 36 цього Кодексу.

На момент припинення трудових правовідносин позивач не перебував у відпустці чи на лікарняному, що підтверджується табелем обліку робочого часу, відтак його посилання на ту обставину, що йому не було відомо про звільнення з посади завідувача господарством, є безпідставним.

Окрім того, з 1 лютого 2017 року по 31 грудня 2017 року позивач працював на посаді завідувача господарством на 0,25 ставки, що підтверджується наказом №22-к від 1 лютого 2017 року, виданим на підставі заяви ОСОБА_1

Також у відзиві зазначено, що у зв`язку з недостатністю державного фінансування та у відповідності до положень колективного договору сумісництво працівникам Центральної районної лікарні Бердичівського району надається після отримання фінансування на поточний рік, проте лише до кінця кожного календарного року. Отже, 31 грудня кожного календарного року для працівників лікарні, які працюють на умовах сумісництва, строк дії трудових договорів вважається таким, що закінчився, й трудові правовідносини припиняються на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України.

Позивачеві було відомо про дані обставини, у зв`язку з чим він щорічно звертався до адміністрації лікарні із заявами про надання йому сумісництва. Факт строковості трудових договорів підтверджується змістом наказів про прийняття позивача на роботу на умовах сумісництва до кінця відповідного року, а також табелями обліку робочого часу, складених позивачем.

Оскільки ОСОБА_1 не звертався до адміністрації лікарні із письмовою заявою про надання йому копії наказу про припинення трудових правовідносин на умовах сумісництва, такий наказ йому не був наданий, що узгоджується з положеннями ч.2 ст.47 КЗпП України.

Виплата вихідної допомоги працівникам, звільненим на підставі ч.2 ст. 36 КЗпП України, не передбачена трудовим законодавством.

Протягом 2016 року позивачеві проводилось нарахування заробітної плати за сумісництвом 0,5 ставки посади завідувача господарством в сумі 912 грн. щомісячно У 2017 році ОСОБА_1 отримував заробітну плату за сумісництвом 0,25 ставки посади завідувача господарством у розмірі 800 грн. на місяць. Отже, заробітна плата йому була виплачена відповідно до вимог трудового законодавства.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали апеляційну скаргу, пояснивши, що робота за сумісництвом в даному випадку не мала строкового характеру, відтак підстави для припинення трудових правовідносин відсутні. Положення трудового законодавства не містять норм, які б надавали можливість обмежувати строк сумісництва календарним роком залежно від фінансування роботодавця. Виконання обов`язків завідувача господарством на умовах сумісництва на 0,25 ставки протягом 2017 року не має правового значення для вирішення вказаного спору.

Окрім того, позивач зауважив, що адміністрація лікарні мала можливість надати йому у 2017 році роботу за сумісництвом на 0,75 ставки завідувача господарством, оскільки зазначена посада була вакантною.

На думку представника відповідача, апеляційна скарга є безпідставною, оскільки у 2016 році позивачеві надано роботу за сумісництвом лише до кінця календарного року, про що йому було відомо та на що він надавав свою згоду. В подальшому він продовжував виконувати обов`язки завідувача господарством на умовах сумісництва на 0,25 ставки до закінчення року. Посилання ОСОБА_1 на те, що адміністрація лікарні мала можливість у 2017 році надати йому роботу за сумісництвом на посаді завідувача господарством на 0,75 ставки, є безпідставним, оскільки в даному випадку не будуть дотримані вимоги трудового законодавства щодо тривалості робочого часу позивача.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що наказом №103-к від 16 серпня 2016 року ОСОБА_1 прийнято на посаду інженера Центральної районної лікарні Бердичівського району із 17 серпня 2016 року.

Витяг з наказу №112-к від 22 серпня 2016 року свідчить про те, що позивачеві з 1 вересня 2016 року надано сумісництво - 0,5 ставки завідувача господарством, на період вакантної посади.

В судовому засіданні досліджувався витяг з наказу №213-к від 29 грудня 2016 року, відповідно до якого з 31 грудня 2016 року припинився строк дії вказаного трудового договору, укладеного між сторонами на умовах сумісництва на 0,5 ставки завідувача господарством ( п.2 ст. 36 КЗпП України).

Матеріали справи свідчать, що 1 лютого 2017 року ОСОБА_1 звернувся до адміністрації лікарні із заявою про надання йому за сумісництвом 0,25 ставки завідувача господарством.

Наказом №22-к від 1 лютого 2017 року позивачеві надано сумісництво - 0,25 ставки посади завідувача господарством з 1 лютого 2017 року.

Долучена до матеріалів справи довідка Центральної районної лікарні Бердичівського району від 11 травня 2018 року за №724 містить інформацію про те, що на початку календарного року фінансування лікарні до затвердження постійного кошторису здійснюється за тимчасовим, який затверджується на підставі розписів Бердичівської районної державної адміністрації.

Фактичне фінансування здійснювалось: в 2016 році - з 13 січня 2016 року; в 2017 році - з 12 січня 2017 року.

При затвердженні постійного кошторису щорічно виявляється недостача фонду оплати праці в розмірі одного місяця, зважаючи на це, встановлення доплат, надбавок та надання суміщення посад і сумісництва проводиться за наказом на лютий місяць кожного року, до закінчення календарного року.

В судовому засіданні також досліджувались табелі обліку робочого часу, які вказують на ту обставину, що позивач до грудня 2016 року, виконуючи обов`язки інженера на постійні основі, працював також на умовах сумісництва на 0,5 ставки завідувача господарством. З лютого 2017 року ОСОБА_1 , окрім основної роботи, виконував обов`язки завідувача господарством за сумісництвом на 0,25 ставки.

Нарахування заробітної плати позивачеві за виконання роботи на умовах сумісництва здійснювалось: у 2016 році згідно із наказом №112-к від 22 серпня 2016 року - у розмірі 912 грн. щомісячно ( 0,5 ставки завідувача господарством); у 2017 році на підставі наказу №22-к від 1 лютого 2017 року - у розмірі 800 грн. щомісячно (0,25 ставки завідувача господарством).

Частина 2 ст.21 КзпП України надає право працівникові реалізувати свої здібності до праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях. Це дозволяє працівникам, окрім основного трудового договору, укладати трудові договори про роботу за сумісництвом.

Сумісництво визначається як виконання працівником, крім своєї основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації.

Звільнення з роботи за сумісництвом проводиться з підстав, передбачених КЗпП України, а також у разі прийняття працівника, який не є сумісником, чи обмеження сумісництва у зв`язку з особливими умовами та режимом праці.

Як встановлено судом, позивача звільнено з посади завідувача господарством, яку він обіймав з 1 вересня 2016 року по 31 грудня 2016 року, згідно з п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України, якою передбачено, що підставою припинення трудового договору є закінчення строку ( пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Формулювання строковості трудового договору на умовах сумісництва закріплене у наказі №112-к від 22 серпня 2016 року, яким позивачу надано 0,5 ставки сумісництва на період вакантної посади.

Оскільки надання сумісництва у Центральній районній лікарні Бердичівського району проводиться за наказом керівника щорічно на кожен рік, закінчення календарного року вказує на ту обставину, що строк дії договору, укладеного 1 вересня 2016 року на умовах сумісництва, припинився 31 грудня 2016 року. Після закінчення строку дії цього договору позивач, написавши у лютому 2017 року заяву про надання сумісництва на 0,25 ставки завідувача господарством, окрім основної роботи, виконував роботу за сумісництвом на підставі іншої трудової угоди.

Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу. Водночас він висловив свою згоду й на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. При цьому, власник або уповноважений ним орган не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за п.2 ст.36 КЗпП України. У разі звільнення на підставі вказаної норми працівнику не виплачується вихідна допомога.

Отже, звільнення з роботи, що виконується за суміщенням, не є вивільненням в розумінні глави ІІІ-А КЗпП України, оскільки працівник продовжує роботу за основним трудовим договором і залишається у складі зайнятого населення, відтак процедура звільнення, встановлена ст.49-2 КЗпП України, не повинна додержуватись.

Посилання позивача на ту обставину, що йому не була видана копія наказу про звільнення з посади завідувача господарством, не свідчить про наявність підстав для задоволення позову.

Так, правила ч.2 ст. 47 КЗпП України передбачають, що у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Отже, обов`язок видати копію наказу покладається на власника або уповноважений ним орган лише у разі розірвання трудового договору з їх ініціативи (статті 40,41). В даному випадку трудові правовідносини припинились на підставі п.2 ст.36 КЗпП України, відтак відсутні підстави стверджувати, що невидача позивачеві копії наказу про звільнення не узгоджується з вимогами трудового законодавства.

Таким чином, суд першої інстанції вірно виходив з того, що між сторонами був укладений строковий трудовий договір, строк дії якого закінчився 31 грудня 2016 року, про що був виданий відповідний наказ.

Доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 259,268,367,368,374,375,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 25 лютого 2019 року, - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 13 травня 2019 року.