Провадження № 2/127/3877/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.11.2019 м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі

головуючого судді Романюк Л.Ф.,

при секретарі Курутіній О.В.,

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі договору дарування від 13.09.1995 року, посвідченого державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори за реєстровим № 6-4188 ОСОБА_1 є власником 21/100 часток житлового будинку, квартира АДРЕСА_6 . Право власності на належну частку домоволодіння 22.09.1995 року зареєстроване у КП ВООБТІ, номер запису 2286.

Відповідач ОСОБА_2 являється двоюрідним братом позивачки, сином попередньої власниці частини будинку, яка в 1996 році зареєструвала його в даному приміщенні. Однак, в спірну частину будинку відповідач не вселявся. Не жив в ній і не зберігав своїх речей, ніколи не цікавився даним житловим приміщенням.

Просила суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме 21/100 частки будинку АДРЕСА_6 .

Позивач ОСОБА_1 в підготовче засіданні не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в підготовче засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнав у повному обсязі.

Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, на підставі наявних в справі доказів.

Відповідно до приписів ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

На підставі договору дарування від 13.09.1995 року, посвідченого державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори за реєстровим № 6-4188 ОСОБА_1 є власником 21/100 часток житлового будинку, квартира АДРЕСА_6 . Право власності на належну частку домоволодіння 22.09.1995 року зареєстроване у КП ВООБТІ, номер запису 2286 (а.с.5-6).

Відповідно до довідки № 659 квартального комітету мікрорайону Центральний, ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 , але не проживає за вказаною адресою з 1996 року (а.с.10).

Відповідно до акту від 28.09.2019 року квартального комітету мікрорайону Центральний, ОСОБА_2 не проживає за адресою: АДРЕСА_6 , з 1996 року (а.с.12).

Статтею 1 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) передбачено, що громадяни України мають право на житло.

Разом з тим, частиною третьою статті 9 ЖК УРСР вказує на те, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

В той же час, згідно зі статтею 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. (ч. 1 ст. 319 ЦК України).

Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

В той же час, згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла (в тому числі колишній) втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Стаття 3 СК України визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом та мають взаємні права та обов`язки.

Судом встановлено, що позивачі і відповідач не пов`язані спільним побутом, не мають взаємних прав та обов`язків, відповідач не проживає в спірній частині будинку з 1996 року. Таким чином, відповідач, будучи зареєстрованим в будинку АДРЕСА_6 , чинить перешкоди власнику будинку в користуванні своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимога позивача про визнання ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування 21/100 частини будинку АДРЕСА_6 , є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 11, 29, 405 Цивільного кодексу України, ст. 71 ЖК України ст. ст.12, 13, 19, 76-81, 141, 263-265, ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме 21/100 частки будинку АДРЕСА_6 .

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду може бути оскаржено, шляхом подачі апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 08.11.2019 року.

Суддя: