Справа № 466/5754/18 Головуючий у 1 інстанції: Донченко Ю.В.
Провадження № 22-ц/811/1816/19 Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Курій Н.М.,

суддів Шеремети Н.О., Цяцяка Р.П.,

за секретаря Матяш С.І.,

з участю представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 жовтня 2018 року, постановлене в складі головуючого - судді Донченка Ю.В.,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому, з урахуванням уточнень, просила стягнути з нього 47 639 грн. матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок кримінального правопорушення та 20 000 грн. моральної шкоди. В обґрунтування позову посилалася на те, що в листопаді 2011 року відповідач, здійснюючи свою підприємницьку діяльність за адресою: АДРЕСА_1 , уклав договір на поставку, встановлення метало-пластикових конструкцій, столярних виробів та отримав від неї завдаток за замовлення 16 000 гривень, однак замовлення не виконав, коштів не повернув. На численні нагадування не реагував. Внаслідок протиправних дій відповідача, вона звернулась із відповідною заявою до поліції та відносно нього була порушена кримінальна справа. Однак, 21 жовтня 2016 року суд постановив ухвалу про звільнення ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 366, ч.4 ст. 358 , ч.2 ст. 190 КК України на підставі ч.1 ст. 49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності, а її цивільний позов залишив без розгляду та роз`яснив порядок звернення до суду в порядку цивільного судочинства.

В зв`язку з наведеним, позивач звернулась до суду за відшкодуванням шкоди завданої їй злочином, яку з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних оцінила в сумі 47 639 грн., а також просила стягнути в її користь 20 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 16 жовтня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в користь ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1 ) збитки завдані злочином у сумі 47 639 грн. та 5 000 у відшкодування моральної шкоди, а разом стягнуто 52 639 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 24 квітня 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 жовтня 2018 року залишено без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 жовтня 2018 року оскаржив ОСОБА_1 .

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржене рішення постановлене за неповного з`ясування обставин, що мають істотне значення для вирішення спору та з порушенням норм матеріального права. Зазначає, що судом задоволено позовні вимоги без урахування строку позовної давності. Посилається на те, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, визначених ст. 625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки. Стверджує, що, виходячи з положень ч. 2 ст. 265 ЦК України, якщо суд залишив без розгляду позов, пред`явлений у кримінальному провадженні, час від дня пред`явлення позову до набрання законної сили судовим рішенням, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності. Посилається на те, що цивільний позов у кримінальній справі № 462/2746/14-к, що розглядалась Залізничним районним судом м. Львова, було подано позивачем 22 квітня 2014 року, тобто після спливу позовної давності, кінцевий строк якої припадає на 15 квітня 2014 року. Стверджує, що з причини необізнаності про спір ним не було подано заяву про застосування спливу позовної давності у суді першої інстанції. Вважає, що розрахунок інфляційних втрат проведено позивачем неналежним чином, оскільки при розрахунку інфляційних втрат позивач до суми боргу додав нараховані інфляційні втрати і на таку суму повторно нарахував індекс інфляції. Звертає увагу на те, що нарахування інфляційних та річних відповідно до ст. 625 ЦК України має проводитись з урахуванням загального трирічного строку позовної давності. Посилається на те, що у матеріалах справи відсутні докази сплати позивачкою судового збору за позовну вимогу про стягнення моральної шкоди, тому суд повинен був залишити позовну заяву без руху або в подальшому відмовити у задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди.

Просить скасувати заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 жовтня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в частині стягнення моральної шкоди та стягнення шкоди в розмірі 11 000 грн. з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Рішення про задоволення позовних вимог в частині стягнення 5000 грн. завданої шкоди з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми змінити і постановити рішення, яким стягнути з відповідача 5000 грн. шкоди, 1545 грн. інфляційних та 450 грн. річних.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково з таких підстав.

Судом встановлено, що ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 21.10.2016 року ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень передбачених ч.1 ст. 366, ч.4 ст. 358 , ч.2 ст. 190 КК України на підставі ч.1 ст. 49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності та кримінальне провадження відносно нього закрито.

У зазначеному кримінальному провадженні позивач була визнана потерпілою, цивільний позов в межах кримінального провадження було залишено без розгляду у зв`язку з закриттям кримінального провадження.

Відповідно до ч. 7 ст. 128 КПК України, особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

В ухвалі про звільнення відповідача ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності на підставі ч.1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строку давності та закриття кримінального провадження від 21.10.2016 р. встановлено, що в період часу з вересня 2010 року по травень 2011 року ОСОБА_1 здійснюючи свою підприємницьку діяльність за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , маючи намір на протиправне заволодіння чужим майном шляхом обману, достовірно знаючи про неможливість їх виконання, укладав договори на поставку, встановлення метало-пластикових конструкцій, столярних виробів та отримав завдаток за замовлення від громадян: зокрема від ОСОБА_3 згідно договору на столярні вироби № 01/26/11 від 26.01.2011 року та 01/26/02 від 26.02.2011 року в сумі 16000 гривень, заволодівши коштами наданими йому замовницею як завдаток за виготовлену продукцію на загальну суму 16 000 гривень (арк. спр. 4-6).

Цією ухвалою кримінальне провадження № 0004102 відносно ОСОБА_1 за ознаками злочинів, передбачених ч.1 ст.366, ч.4 ст.358, ч.2 ст.190 КК України, закрито.

Цивільні позови ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 і СПД ФО ОСОБА_13 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди - залишено без розгляду та роз`яснено цивільним позивачам, що згідно з ч.7 ст.128 КПК України особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

З урахуванням наведеного, позивач, у силу того, що її цивільний позов в межах кримінального провадження було залишено без розгляду, правомірно звернулась до суду із цим позовом у порядку цивільного судочинства про відшкодування шкоди, завданої злочинними діями ОСОБА_1 , оскільки саме він має нести відповідальність за завдану позивачу шкоду.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає, що судом задоволено позовні вимоги без урахування строку позовної давності та стверджує, що з причини необізнаності про спір ним не було подано заяву про застосування спливу позовної давності у суді першої інстанції.

З приводу цих доводів скарги суд апеляційної інстанції враховує таке.

19 липня 2018 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення збитків завданих злочином (арк. спр. 1-2).

20 липня 2018 року Шевченківський районний суд м. Львова постановив ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, призначив підготовче засідання на 15 серпня 2018 року на 09 год. 30 хв. та надіслав копію ухвали про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі позивачу та відповідачу (арк. спр. 12-13). В матеріалах справи відомості про те, що ОСОБА_1 отримав копію цієї ухвали та був повідомлений про час і дату судового засідання відсутні.

15 серпня 2018 року суд ухвалив відкласти підготовче судове засідання та викликати відповідача (арк.спр.19). 21 серпня 2018 року ОСОБА_1 направлено лист про виклик його в підготовче судове засідання на 29 серпня 2018 року на 10 год. 15 хв. на адресу: АДРЕСА_2 , вул. Шевченка, 408/30 (арк. спр. 21). Однак, будь-які підтвердження про отримання відповідачем виклику на цю дату в матеріалах справи відсутні.

29 серпня 2018 року суд ухвалив закрити підготовче засідання та призначити справу до судового розгляду на 12 вересня 2018 року на 11 год. 30 хв., про що судом постановлено ухвалу (арк. спр. 23-26). Також 29 серпня 2018 року судом направлено виклик ОСОБА_1 на всі адреси, які зазначила позивач в заяві від 16 серпня 2018 року (арк. спр. 22, 28). Від ОСОБА_1 повернувся конверт з поштовою кореспонденцією лише за адресою: АДРЕСА_3 , який не був вручений відповідачу «за закінченням встановленого строку зберігання» (арк. спр. 30).

12 вересня 2018 року в судовому засіданні ухвалено подати оголошення про виклик відповідача в судове засідання (арк. спр. 35-36).

В матеріалах справи є текст оголошення про те, що ОСОБА_1 викликається в судове засідання, яке відбудеться 26 вересня 2018 року о 10 год. 00 хв. в приміщенні Шевченківського районного суду м. Львова (арк. спр. 37), однак доказів опублікування такого в матеріалах справи немає.

26 вересня 2018 року в судовому засіданні оголошено перерву у справі та ухвалено повторно викликати осіб, що не з`явились. Також 26 вересня 2018 року ОСОБА_1 направлено попередження в якому зазначено, що розгляд справи відкладено на 16 жовтня 2018 року на 10 год. 00 хв. та попередженого, що у випадку повторної неявки в судове засідання на це число незалежно від причин, керуючись ст. 280 ЦПК України, справа буде розглянута на підставі наявних у ній доказів (ар. спр. 39).

У газеті «Високий Замок» надруковано оголошення про виклик відповідача ОСОБА_1 в судове засідання на 16 жовтня 2018 року на 10 год. (арк. спр. 41).

16 жовтня 2018 року Шевченківський районний суд м. Львова ухвалив оскаржене заочне рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3 (арк. спр. 46).

27 лютого 2019 року ОСОБА_1 подав заяву про перегляд зазначеного вище заочного рішення суду, в якій зазначив, що судом задоволено позовні вимоги без урахування строку позовної давності.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 24 квітня 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 жовтня 2018 року залишено без задоволення.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові № 200/11343/14-ц від 17 квітня 2018 року Верховний Суд у пункті 56 виклав такі висновки: «Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалив у ній заочне рішення, відповідач була вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. Якщо суд першої інстанції відмовив у задоволенні цієї заяви, відповідач могла заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.».

Відповідач в апеляційній скарзі посилається на те, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, визначених ст. 625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки. Стверджує, що виходячи з положень ч. 2 ст. 265 ЦК України, якщо суд залишив без розгляду позов, пред`явлений у кримінальному провадженні, час від дня пред`явлення позову до набрання законної сили судовим рішенням, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності. Посилається на те, що цивільний позов у кримінальній справі № 462/2746/14-к, що розглядалась Залізничним районним судом м. Львова, було подано позивачем 22 квітня 2014 року, тобто після спливу позовної давності, кінцевий строк якої припадає на 15 квітня 2014 року.

Апеляційний суд, розглядаючи питання щодо застосування строку позовної давності, виходить з такого.

Із матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_3 26 січня 2011 року зробила замовлення на столярні вироби, а саме оформила замовлення на виготовлення 7 комплектів дверей з коробками (арк. спр. 7). У цьому замовленні зазначено: 15 000 грн. загальна сума замовлення; аванс (60% від суми замовлення) 9000 грн.; залишок суми по замовленню до оплати 6000 грн.

26 січня 2011 року по цьому замовленню від ОСОБА_3 отримано аванс 7000 грн., 23 березня 2011 року 2000 грн. і 10 травня 2011 року 2000 грн.

В цьому замовленні на столярні вироби зазначено дату виконання замовлення 15 квітня 2011 рік.

Відповідач посилається на те, що цивільний позов у кримінальній справі № 462/2746/14-к, що розглядалась Залізничним районним судом м. Львова, було подано позивачем 22 квітня 2014 року, тобто після спливу позовної давності, кінцевий строк якої припадає на 15 квітня 2014 року.

Судом апеляційної інстанції витребувано та оглянуто матеріали кримінальної справи № 462/2746/14-к в яких знаходиться лише позовна заява ОСОБА_3 від 29 серпня 2014 року про збільшення позовних вимог по відшкодуванню матеріальної шкоди заподіяної злочинних шляхом (арк. спр. 76, том 5, кримінальна справа № 462/2746/14-к).

З урахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов висновку про те, що хоча в замовлені на столярні вироби і встановлено дату виконання замовлення 15 квітня 2011 року, однак отриманий 10 травня 2011 року виконавцем замовлення аванс в розмірі 2000 грн. від ОСОБА_3 поза межами строку виконання договору сторонами свідчить про те, що договір замовлення пролонговано на новий строк, дата закінчення якого не визначена, а отже договір є безстроковим.

За таких обставин строк позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем ОСОБА_1 , не є пропущеним.

26 лютого 2011 року ОСОБА_3 оформлено замовлення на столярні вироби (стіл дубовий, куток кухонний, кухня), загальна сума замовлення - 13 300 грн., аванс 5000 грн., залишок суми замовленню до оплати 8300 грн., отриманий завдаток за цим замовленням 5000 грн., дата виконання цього замовлення не встановлена (арк. спр. 8). З урахуванням того, що сторонами замовлення не встановлено строку його виконання, таке замовлення є безстроковим, а тому і до цього замовлення строк позовної давності не може бути застосований.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 та п. 8 і 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання, а одними із способів захисту цивільного права є відшкодування збитків, інші способи відшкодування майнової шкоди та відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

В силу ч. 1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Своєю чергою, загальні підстави відшкодування майнової шкоди визначені ч. 1 та ч. 2 ст. 1166 ЦК України за змістом якої майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам фізичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини.

З ухвали Залізничного районного суду м. Львова від 21 жовтня 2016 року встановлено, що в період часу з вересня 2010 року по травень 2011 року ОСОБА_1 , здійснюючи свою підприємницьку діяльність за адресами: АДРЕСА_2 , АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , маючи намір на протиправне заволодіння чужим майном шляхом обману, достовірно знаючи про неможливість їх виконання, укладав договора на поставку, встановлення метало-пластикових конструкцій, столярних виробів та отримав завдаток за замовлення від наступних громадян, а зокрема від ОСОБА_3 згідно договору на столярні вироби № 01/26/11 від 26.01.2011 року та 01/26/02 від 26.02.2011 року в сумі 16 000 гривень.

Стороною обвинувачення вказані дії ОСОБА_1 кваліфіковано за ч.1 ст.366 КК України, тобто умисне вчинення службовою особою службового підроблення - внесення службовою особою до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, а також складання і видача завідомо неправдивих офіційних документів, за ч.4 ст.358 КК України, тобто вчинення використання завідомо підробленого документа, за ч.2 ст.190 КК України, тобто заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), що завдало значної шкоди.

Суд першої інстанції встановивши, що злочинними діями ОСОБА_1 , які були спрямовані на заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство) позивачу ОСОБА_3 спричинено майнову шкоду в розмірі 16 000 грн., правомірно виходив з того таку необхідно стягнути з відповідача.

Суд апеляційної інстанції погоджується із зазначеним вище висновком та вважає, що аргументи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального права при вирішенні позову в частині стягнення майнової шкоди є безпідставними.

Згідно з частиною другою ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

Суд першої інстанції вважаючи підставними та правомірними вимоги позивача, щодо відшкодування завданої шкоди з врахуванням рівня інфляції та 3 % річних від простроченої суми, стягнув з ОСОБА_1 47639 грн. відшкодування матеріальних збитків.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача завданої позивачу шкоди з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних від простроченої суми (16 000 грн.), однак вважає, що визначений судом першої інстанції розмір такої шкоди є неправильним.

26.04.2017 року Верховний Суд України у справі №3-1522гс16 сформулював правову позицію щодо обчислення перебігу строку позовної давності, в спорах про стягнення 3% річних та інфляційних втрат після виконання боржником основного зобов`язання. Верховним Судом України висловлено наступну правову позицію: «Главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК).

Оскільки ОСОБА_3 звернулася з позовом до Шевченківського районного суду м. Львова 19 липня 2018 року (арк. спр. 1-2), то розрахунок 3% річних та інфляційних втрат належить провести з 18 липня 2015 року і до зазначеної в розрахунку позивача дати, а саме до 27 червня 2018 року включно, тобто в межах заявлених позовних вимог (арк. спр. 43).

Розрахунок 3% річних

Період розрахункуСума боргу3% річних, грн.
18.07.2015 - 27.06.201816000.001414.00 грн.

Втрати від інфляції

ОСОБА_14 року за період розрахункуІндекс інфляції, %
липень місяць 201599.0
серпень місяць 201599.2
вересень місяць 2015102.3
жовтень місяць 201598.7
листопад місяць 2015102.0
грудень місяць 2015100.7
січень місяць 2016100.9
лютий місяць 201699.6
березень місяць 2016101.0
квітень місяць 2016103.5
травень місяць 2016100.1
червень місяць 201699.8
липень місяць 201699.9
серпень місяць 201699.7
вересень місяць 2016101.8
жовтень місяць 2016102.8
листопад місяць 2016101.8
грудень місяць 2016100.9
січень місяць 2017101.1
лютий місяць 2017101.0
березень місяць 2017101.8
квітень місяць 2017100.9
травень місяць 2017101.3
червень місяць 2017101.6
липень місяць 2017100.2
серпень місяць 201799.9
вересень місяць 2017102.0
жовтень місяць 2017101.2
листопад місяць 2017100.9
грудень місяць 2017101.0
січень місяць 2018101.5
лютий місяць 2018100.9
березень місяць 2018101.1
квітень місяць 2018100.8
травень місяць 2018100.0
червень місяць 2018100.0

Результати розрахунку

Період розрахункуСума боргу, грн.Сума боргу з інфляцією, грн.Інфляційне збільшення боргу, грн.
18.07.2015 - 27.06.201816000.0021722.845722.84

Згідно зі ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 користь ОСОБА_3 збитків завданих злочином у сумі 47 639 грн. належить скасувати та ухвалити нове в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3 , стягнувши з ОСОБА_1 збитки завдані злочином у сумі 16000 грн. шкоди, завданої злочином, 1414 грн. 3% річних та 5722 грн. 84 коп. інфляційних втрат.

Згідно з вимогами статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди.

Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Пунктами три та дев`ять Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4 визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п. 5 означеної постанови Пленуму Верховного Суду України, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Як встановлено із матеріалів кримінальної справи № 462/2746/14-к про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 190 КК України та ухвали Залізничного районного суду м. Львова від 21 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності за закінченням строків давності на підставі ч. 1 ст. 49 КК України.

Враховуючи, що кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_1 закрито з нереабілітуючих підстав, його звільнено лише від кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 190 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, суд апеляційної інстанції, в силу ч.6 ст.82 ЦПК України, вважає, що мало місце заподіяння ОСОБА_3 майнової шкоди відповідачем, а саме заволодіння її коштами в розмірі 16 000 грн. шляхом обману (шахрайство).

Суд першої інстанції, встановивши, що внаслідок протиправних дій ОСОБА_1 позивач зазнала душевних страждань, дійшов обґрунтованого висновку, що вимога ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди є правомірною.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).

Так, при оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.

З огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції враховував характер вчиненого ОСОБА_1 правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань позивачки, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення та беручи до уваги, що немає і не може бути точних критеріїв майнового виразу фізичного, душевного болю, страждань, а будь-яка компенсація моральної шкоди не може відповідати дійсним стражданням позивача і може мати тільки умовний вираз, виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, обґрунтовано дійшов переконання, що розмір моральної шкоди позивачем завищений, а тому достатнім та справедливим є відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000 гривень.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що у матеріалах справи відсутні докази сплати позивачкою судового збору за позовну вимогу про стягнення моральної шкоди, тому суд повинен був залишити позовну заяву без руху або в подальшому відмовити у задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди не заслуговують на увагу, оскільки суд першої інстанції на підставі ч. 1 ст. 270 ЦПК України не позбавлений права за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Ця обставини не може бути підставою для відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, яку суд першої інстанції з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості ухвалив стягнути з відповідача в розмірі 5000 грн.

З урахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 моральної шкоди належить залишити без змін.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Беручи до уваги вищенаведене, з ОСОБА_1 необхідно стягнути в користь держави судовий збір в розмірі 342 грн. 32 коп. (розрахунок 23 136 грн. 84 коп. (задоволена частина позову) х 100 : 47639 грн. (ціна позову) = 48, 57 % що становить 342 грн. 32 коп. від суми судового збору, який належало б сплатити за подання позовної заяви в частині стягнення майнової шкоди позивачем 704 грн. 80 коп.

Керуючись п. 2 ч.1 ст.374, ст. ст. 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 жовтня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 5 000 грн. у відшкодування моральної шкоди залишити без змін.

В решті заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3 .

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в користь ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1 ) збитки завдані злочином у сумі 16000 (шістнадцять тисяч) грн. шкоди, завданої злочином, 1414 (одну тисячу чотириста чотирнадцять) грн. 3% річних та 5722 (п`ять тисяч сімсот двадцять дві) грн. 84 коп. інфляційних втрат.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в користь держави 342 (триста сорок дві) грн. 32 коп. судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 листопада 2019 року.

Головуючий Курій Н.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.