КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2019 року м. Київ

Справа № 752/10600/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником ОСОБА_2 Вячеславовичем, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 серпня 2019 року, постановлене у складі судді Шевченко Т.М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», треті особи - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Всеукраїнська громадська організація «Фінансова грамота України» - про захист прав споживача та визнання недійсними кредитних договорів,

встановив:

У травні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ «ОТП Банк» про захист прав споживача та визнання недійсними кредитних договорів.

Позов обґрунтовано тим, що 06 липня 2007 року між ним та ЗАТ «ОТП Банк» було укладено кредитний договір № ML-300/0343/2007, відповідно до якого позивачу був наданий кредит в сумі 63 001,05 доларів США з цільовим використанням кредиту на оплату комісії банку та на споживчі цілі строком до 06.07.2017 року зі сплатою 13,99 % річних.

26 березня 2008 року між позивачем та банком було укладено кредитний договір № ML- 305/091/2008, відповідно до якого позивачу був наданий кредит в сумі 48 085,00 доларів США з цільовим використанням кредиту на придбання нерухомого майна, строком до 26.03.2038 року з плаваючою процентною ставкою.

Позивач в обґрунтування своїх вимог посилається на постанову Верховного Суду від 15.03.2018 року у справі № 752/18046/14-ц та судові рішення першої та апеляційної інстанції у зазначеній цивільній справі.

Зазначає, що умови п.п. 4.1.1, 4.1.2, 4.1.3 розділу 4 "Відповідальність позичальника" частини № 2 кредитних договорів від 06.07.2007 року та від 26.03.2008 року є несправедливими, оскільки встановлюють до споживача вимогу зі сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання споживачем зобов`язань за кредитним договором, тобто до яких має застосовуватись стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів». На думку позивача, свідомо включивши до умов кредитних договорів зазначені несправедливі умови, банк використав відносно позивача нечесну підприємницьку практику.

Також банк не попередив споживача, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором несе споживач. Посилаючись на порушення відповідачем ст. 203 ЦК України, п. 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за № 541/13808, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсними кредитний договір № ML-300/9343/2007 від 06.07.2007 року та кредитний договір № ML - 305/091/2008 від 26.03.2008 року з моменту їх укладення.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05 серпня 2019 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним пункт 4.1.1 частини № 2 кредитного договору № ML-300/0343/2007 від 06 липня 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», яким передбачено обов`язок ОСОБА_1 за порушення прийнятих на себе зобов`язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені договором строки, сплатити банку пеню в розмірі 1 (одного відсотка) від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов`язань за кожен день прострочки.

Визнано недійсним пункт 4.1.2 частини № 2 кредитного договору № ML-300/0343/2007 від 06 липня 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», яким передбачено обов`язок ОСОБА_1 за прострочення виконання боргових зобов`язань понад 15 (п`ятнадцять) календарних днів, крім пені передбаченої п. 4.1.1. договору, додатково сплатити на користь банку штраф у розмірі 0,01% від суми прострочених боргових зобов`язань, але не менше 25,00 грн.

Визнано недійсним пункт 4.1.3 частини № 2 кредитного договору № ML-300/0343/2007 від 06 липня 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», яким передбачено обов`язок ОСОБА_1 за прострочення виконання боргових зобов`язань понад 30 (тридцять) календарних днів, крім пені та штрафу, передбачених п. 4.1.1., 4.1.2. договору, сплатити на користь банку штраф у розмірі 0,02 % від суми прострочених боргових зобов`язань, але не менше 50,00 грн.

Визнано недійсним пункт 4.1.1 частини № 2 кредитного договору № ML-305/091/2008 від 26.03.2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», яким передбачено обов`язок ОСОБА_1 за порушення прийнятих на себе зобов`язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені договором строки, сплатити банку пеню в розмірі 1 (одного відсотка) від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов`язань за кожен день прострочки.

Визнано недійсним пункт 4.1.2 частини № 2 кредитного договору № ML-305/091/2008 від 26.03.2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», яким передбачено обов`язок ОСОБА_1 за прострочення виконання боргових зобов`язань понад 15 (п`ятнадцять) календарних днів, крім пені передбаченої п. 4.1.1. договору, додатково сплатити на користь банку штраф у розмірі 0,01% від суми прострочених боргових зобов`язань, але не менше 25,00 грн.

Визнано недійсним пункт 4.1.3 частини № 2 кредитного договору № ML-305/091/2008 від 26.03.2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», яким передбачено обов`язок ОСОБА_1 за прострочення виконання боргових зобов`язань понад 30 (тридцять) календарних днів, крім пені та штрафу, передбачених п. 4.1.1., 4.1.2. договору, сплатити на користь банку штраф у розмірі 0,02 % від суми прострочених боргових зобов`язань, але не менше 50,00 грн.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» в дохід держави 1291 грн. судового збору.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, адвокат Іванов В.В. в інтересах позивача ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Вказує на те, що суд помилково задовольнив частково позовні вимоги про визнання недійсними окремих пунктів кредитних договорів, оскільки саме таких вимог позивач не заявляв, а просив визнати недійсними кредитні договори в цілому.

Судом першої інстанції не було враховано правові позиції Конституційного Суду України, внаслідок чого спір було вирішено неправильно, оскаржуване рішення не відповідає вимогам цивільного процесуального закону.

Так, судом не було прийнято до уваги Рішення Конституційного Суду України у справі № 1-26/2011 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) від 10 листопада 2011 року, відповідно до якого в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року N 1023-XII з наступними змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Також відповідно до мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» (справа № 1-12/2013 від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013), з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту.

Тобто, частковим використанням в оскаржуваному рішенні деяких правових позицій Конституційного Суду України, викладених в мотивувальній частині Рішення Конституційного Суду України у справі № 1-12/2013 від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013, судом першої інстанції було фактично підтверджено наведений у позовній заяві від 24 травня 2019 року висновок позивача про те, що умови пп. 4.1.1., 4.1.2., 4.1.3. обох кредитних договорів, укладених між банком та позивачем, є несправедливими по відношенню до позивача як споживача фінансових послуг банку.

Разом з тим, не врахування, а фактично свідоме ігнорування судом першої інстанції інших зазначених вище правових позицій Конституційного Суду України, викладених в мотивувальній частині Рішення Конституційного Суду України у справі № 1-12/2013 від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013, а також усіх без винятку правових позицій Конституційного Суду України, викладених в Рішенні від 10 листопада 2011 року у справі № 1-26/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг), та зазначених позивачем у позовній заяві від 24 травня 2019 року, на обґрунтовану впевненість позивача, призвели до помилкового висновку суду першої інстанції про те, що банком відносно позивача нечесну підприємницьку практику використано не було.

Тобто позивач протягом певного, за своєю тривалістю - значного періоду часу, внаслідок власної правової необізнаності, в будь-якому разі - недостатньої обізнаності, стосовно обсягу своїх прав, як споживача фінансових послуг банку, та шляхів їх реальної реалізації, не мав можливості будь-яким чином не погодитись із запропонованими позивачу банком істотними та іншими умовами кредитних договорів, які звичайно є по суті договорами приєднання.

Позивач «не заперечував щодо умов договору, не оскаржував та виконував умови договору протягом тривалого часу» не тому, що ці умови відповідають вимогам закону, а саме тому, що позивач, навіть маючи необхідний обсяг цивільної дієздатності, у порівнянні з банком, є більш слабким суб`єктом економічних відносин, а тому держава, державні органи, передусім суди, повинні забезпечувати особливий захист в даному випадку позивача, як «більш слабкого суб`єкта економічних відносин», з метою забезпечення «фактичної, а не формальної рівності сторін», тобто позивача і банку у цивільно-правових відносинах, не лише при укладенні, а й при виконанні кредитних договорів.

Тобто у разі, якщо б позивач, як споживач фінансових послуг банку, дійсно володів нехай мінімальним обсягом знань щодо обсягу своїх прав, як споживача фінансових послуг банку, а також щодо встановлених законом обов`язків банку відносно як нього особисто, так і необмеженого кола інших споживачів відповідних послуг, мав би об`єктивну можливість проаналізувати умови кредитних договорів, як у порівнянні між собою, так і у сукупності, насамперед щодо їх відповідності чинному законодавству про захист прав споживачів, правильний вибір позивача був би звичайно іншим. Позивач би або відмовився взагалі укладати кредитні договори на запропонованих банком умовах, або здійснив хоча б спробу змінити відповідні умови, тобто «заявив додаткові вимоги щодо умов оспорюваних договорів» для чого позивачу дійсно об`єктивно бракувало знань.

При цьому доказів протилежного у матеріалах даної цивільної справи № 752/10600/19 не міститься, та будь-яким іншим чином судом першої інстанції таких відповідних доказів здобуто не було, а тому покладений в обґрунтування оскаржуваного рішення відповідний висновок суду першої інстанції є лише припущенням, що не може бути покладене в обґрунтування не лише оскаржуваного рішення, а й взагалі судового рішення у будь-якій цивільній справі.

При цьому, на обґрунтовану впевненість позивача, відсутність в матеріальному законі конкретної правової норми, що визначає в якості саме нечесної підприємницької діяльності (практики) свідоме включення банком до кредитного договору несправедливих умов - в будь-якому разі є беззаперечним проявом обману споживача з боку банку, а тому - підставою для визнання відповідного оспорюваного кредитного договору - недійсним.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Іванов В.В. підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити.

Представник відповідача ПАТ «ОТП Банк» відзиву на апеляційну скаргу позивача не подавав, в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за його відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, про причини своєї неявки суд не повідомили, а тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання недійсними кредитних договорів, укладених між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 , від 06 липня 2007 року № ML-300/0343/2007 та від 26 березня 2008 року № ML- 305/091/2008, позивач посилався на те, що у цивільній справі № 752/18048/14-ц було ухвалено рішення Голосіївським районним судом м. Києва від 05.07.2016 року, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22.09.2016 року, яким задоволено позов фізичної особи до ПАТ «ОТП Банк» та визнано недійсними пункти 4.1.1., 4.1.2, 4.1.3 частини № 2 кредитного договору.

Зміст зазначених пунктів кредитного договору, що були визнані недійсними рішенням суду у цивільній справі № 752/18048/14-ц, є таким самим, як у кредитних договорах, укладених із ОСОБА_1 . У вказаній справі суд мотивував своє рішення тим, що порядок розрахунку санкцій за прострочення виконання грошового зобов`язання, закріплений у вказаних пунктах кредитного договору, передбачає можливість нарахування непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання зобов`язань у порівнянні з розміром основного боргу, тому не відповідає засадам добросовісності та розумності і є несправедливим, що відповідно до ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання цих пунктів недійсними.

15 червня 2018 року в Єдиному державному реєстрі судових рішень було опубліковано текст постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у цивільній справі № 752/18046/14-ц від 15 березня 2018 року, якою вищевказані судові рішення були скасовані, а у задоволенні позову особи було відмовлено з підстав пропуску строку позовної давності. Тобто 15 червня 2018 року обставини щодо несправедливості умов пунктів 4.1.1., 4.1.2., 4.1.3 кредитних договорів, що були укладені ПАТ «ОТП Банк» з будь-яким із позичальників - споживачів фінансової послуги банку, набули статусу загальновідомих.

Позивач вважає, що свідомо включивши до умов кредитного договору від 06.07.2007 року та умов кредитного договору від 26.03.2008 року зазначені вище несправедливі умови пунктів 4.1.1, 4.1.2, 4.1.3 частини № 2 кредитного договору, банк використав відносно позивача нечесну підприємницьку практику, що є підставою недійсності кредитних договорів відповідно до ст. 203, 215, 627 ЦК України та ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що порядок обрахування санкцій за порушення строку виконання грошового зобов`язання, закріплений в п.п 4.1.1., 4.1.2., 4.1.3. частини № 2 кредитних договорів, передбачає можливість нарахування непропорційно великої суми компенсації у порівнянні з розміром основного боргу, таким чином не відповідає засадам добросовісності та розумності, і є несправедливим. Вказане, в силу ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», є підставою для визнання пунктів 4.1.1., 4.1.2., 4.1.3. частини № 2 кредитних договорів недійсними.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що рішення суду у цій частині фактично не оскаржується, оскільки позивач погоджується з висновками суду першої інстанції у цій частині, а тому, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до ст. 367 ЦПК України, колегія суддів рішення суду про часткове задоволення позовних вимог не перевіряє.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними кредитних договорів від 06 липня 2007 року № ML-300/0343/2007 та від 26 березня 2008 року № ML- 305/091/2008, суд першої інстанції виходив з того, що статтею 217 ЦК України передбачено недійсність окремої частини правочину, яка не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Тому, з урахуванням обставин справи та змісту кредитних договорів, суд вважав, що недійсність пунктів 4.1.1., 4.1.2., 4.1.3. частини № 2 кредитних договорів не тягне за собою визнання недійсними договорів у цілому.

Відхиляючи доводи ОСОБА_1 про використання банком відносно позивача нечесної підприємницької практики, суд першої інстанції виходив з того, що Законом України «Про захист прав споживачів» закріплена можливість визнання недійсними правочинів, укладених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом ненадання або надання у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору.

Однак, при укладенні кредитних договорів та у подальшому при внесенні змін до них сторонами було досягнуто згоди щодо істотних умов договорів, зокрема, щодо розміру кредиту, валюти кредитування, відсоткової ставки за кредитними договорами, а також порядку сплати кредиту, при підписанні цих договорів ОСОБА_1 ознайомився та погодився з їх умовами, мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, крім того позивач на момент укладення договорів не заявляв додаткових вимог щодо умов оспорюваних договорів, підписав їх, отримав кредити та використав їх за цільовим призначенням, тим самим не заперечував щодо умов договору, не оскаржував та виконував умови договорів протягом тривалого часу.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, вважає їх законними і обґрунтованими, такими, що відповідають обставинам справи, наявним у матеріалах справи доказам, висновки зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги позивача полягають в тому, що свідоме включення банком до кредитного договору несправедливих умов у будь-якому разі є беззаперечним проявом обману споживача з боку банку, а тому є підставою для визнання оспорюваних кредитних договорів недійсними. Проте зазначені доводи колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки висновків суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні вони не спростовують, враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 06 липня 2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», було укладено кредитний договір № ML-300/0343/2007, відповідно до умов якого позивачу був наданий кредит в сумі 63 001,05 доларів США з цільовим використанням кредиту - на споживчі цілі та на оплату комісії банку строком до 06.07.2017 року зі сплатою 13,99 % річних.

З метою забезпечення виконання основного зобов`язання за вказаним кредитним договором 06.07.2007 року між банком та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки № PCL-300/0343/2007, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шевченко І.Б., предметом якого є квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

23 лютого 2009 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» був укладений додатковий договір № 1 до кредитного договору ML-300/0343/2007 від 06 липня 2007р.

В подальшому між ОСОБА_1 та ПАТ «ОТП Банк» до кредитного договору ML-300/0343/2007 від 06 липня 2007 року були укладені наступні додаткові договори: додатковий договір № ML-300/0343/2007/2 від 07 вересня 2009 року ; додатковий договір №1 від 02 листопада 2009 року; № 3 від 08 лютого 2010 року; № 4 від 29 червня 2010 року; № 7 від 06 квітня 2011 року; № 8 від 05 березня 2012 року; № 9 від 05 травня 2015 року; №10 від 05 лютого 2016 року; № 13 від 11 лютого 2018 року; № 14 від 27 вересня 2018 року.

26 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк» було укладено кредитний договір № ML-305/091/2008, відповідно до умов якого позивачу був наданий кредит в сумі 48 085 доларів США на строк до 26 березня 2038 року з цільовим використанням кредиту: на придбання нерухомого майна, із застосуванням плаваючої процентної ставки (фіксований відсоток +FIDR).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 26.03.2008 року між банком та ОСОБА_5 було укладено договір поруки № SR-305|091|2008. Також 06.11.2014 року між банком та ОСОБА_5 був укладений договір поруки № SR - 300/0343/2007/1.

В подальшому між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк» було укладено додатковий договір від 23 лютого 2009 року; 26 серпня 2009 року між ОСОБА_1 та ПАТ «ОТП Банк» був укладений додатковий договір до кредитного договору ML-305/091/2008 від 26 березня 2008 року, а також укладено наступні додаткові договори : № 3 від 08 лютого 2010 року; № 4 від 29 червня 2010 року; № 5 від 29 червня 2010 року; №6 від 06 вересня 2011 року; №7 від 21 жовтня 2014 року; № 8 від 05 травня 2015 року; № 9 від 05 лютого 2016 року; №12 від 12 лютого 2018 року; № 13 від 27 вересня 2018 року.

З матеріалів справи вбачається, що кредитні договори від 06 липня 2007 року та від 26 березня 2008 року містять повну інформацію щодо умов кредитування: суми кредиту, строки їх повернення, призначення, розміри щомісячного платежу ( у договорі від 06 липня 2007 року - щомісячне погашення відбувається рівними частинами по 525,01 доларів США + сума процентів на дату платежу у доларах США, нарахованих на залишок заборгованості по кредиту; у договорі від 26 березня 2008 року - повернення кредиту та сплата процентів відбувається шляхом сплати ануїтетних платежів за графіком, визначеним у додатку № 1 до договору), розмір відсоткової ставки, забезпечення кредиту; зазначено про застосування валютного курсу НБУ, що є офіційним обмінним курсом гривні до іноземних валют, встановлений Національним Банком України, а також права та обов`язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність за порушення зобов`язань.

Отже, судом першої інстанції правильно враховано, що оспорювані кредитні договори підписані ОСОБА_1 , а тому сторони досягли домовленості з усіх істотних умов договору, про що також безпосередньо зазначено в договорах, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним й відповідало їхній внутрішній волі. Після укладення кредитних договорів позивач у період до 2018 року укладав додаткові договори до оспорюваних ним кредитних договорів та в подальшому виконував їх умови.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.

За змістом статті 230 ЦК України у взаємозв`язку із загальним засадами цивільного судочинства щодо змагальності сторін, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених статтею 230 ЦК України та статтями 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Аналізуючи положення статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Зазначений правовий висновок, викладено у постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року у справі № 6-40цс13, в якій також наголошено, що статті 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними.

Таким чином, доводи апеляційної скарги позивача про неправильне застосування норм матеріального права колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки задовольняючи частково позовні вимоги та визнаючи недійсними положення пунктів 4.1.1, 4.1.2, 4.1.3 частини № 2 кредитного договору на підставі ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» ( суд визнав несправедливим порядок обрахування санкцій за порушення строків виконання грошових зобов`язань), суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання кредитних договорів недійсними з підстав, передбачених ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зі змісту позовної заяви та апеляційної скарги вбачається, що підставою для визнання кредитних договорів недійсними у цілому позивач вважає несправедливість положень, визначених пунктами 4.1.1, 4.1.2, 4.1.3 частини № 2 кредитних договорів щодо розміру та порядку розрахунку санкційза прострочення виконання грошового зобов`язання, що передбачають можливість нарахування непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання зобов`язань у порівнянні з розміром основного боргу, а також порушення банком обов`язку роз`яснити під час укладення кредитного договору споживачу про те, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором несе споживач.

Проте посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що недійсність положень пунктів 4.1.1., 4.1.2, 4.1.3 частини № 2 кредитних договорів є підставою для визнання недійсними кредитних договорів у цілому, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки за змістом ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону).

Нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Разом з тим, позивачем не обґрунтовано та відповідно не доведено, що положенняпунктів 4.1.1., 4.1.2, 4.1.3 частини № 2 кредитних договорів про визначення розміру та порядку обрахунку пені та штрафів безпосередньо впливають на інші положення договору та зумовлюють необхідність їх зміни.

Тому колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про те, що недійсність пунктів 4.1.1., 4.1.2, 4.1.3 частини № 2 кредитних договорів не тягне за собою визнання недійсними кредитних договорів у цілому.

Посилання позивача на порушення банком обов`язку під час укладення кредитного договору роз`яснити споживачу про те, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором несе споживач, колегія суддів також вважає необґрунтованими, оскільки зі змісту кредитних договорів вбачається наявність тлумачення терміну «валютний курс НБУ».

Отже, валютні ризики, що можуть виникнути внаслідок виконання сторонами умов кредитного договору рівномірно розподіляються сторонами, оскільки коливання курсу іноземної валюти по відношенню до національної валюти можливе як в сторону збільшення, так і в сторону зменшення, позивач при укладенні спірних кредитних договорів міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют, передбачити можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти ( п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»).

Разом з тим, зі змісту додаткового договору № 9 від 05 травня 2015 року до кредитного договору від 06 липня 2007 року вбачається, що сторонами було досягнуто згоди про зміну валюти кредитування з долара США на гривню України, а також визначено іншу дату остаточного повернення кредиту - 06 липня 2027 року.

Відповідно до додаткового договору № 8 від 05 травня 2015 року до кредитного договору від 26 березня 2008 року вбачається, що сторонами було досягнуто згоди про зміну валюти кредитування з долара США на гривню України, а також змінено дату остаточного повернення кредиту на 26 серпня 2025 року.

Доводи апеляційної скарги відповідача про неналежне застосування судом першої інстанції рішень Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 та від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки, навівши як у позовній заяві, так і в апеляційній скарзі мотивувальні та резолютивні частини рішень Конституційного Суду України у повному обсязі, позивач не вказує, які інші конкретні умови кредитних договорів (крім п.п.4.1.1., 4.1.2., 4.1.3), на його думку, є несправедливими, та який конкретний висновок, викладений у зазначених рішеннях, не застосовано судом або застосовано не вірно відносно певних умов кредитних договорів.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними кредитних договорів у цілому, правильно застосував положення статей 203, 215 ЦК України та статей 11, 18,19 Закону України «Про захист прав споживачів».

З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги про наявність умислу в діях відповідача і як наслідок введення позивача в оману щодо умов спірних договорів є необґрунтованими, оскільки позивачем такий умисел не доведено.

Отже, матеріали справи та встановлені судом першої інстанції обставини не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладанні спірних кредитних договорів суперечили волевиявленню позивача, а також про наявність у таких діях умислу з боку банку, який був спрямований на введення споживача в оману.

Матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема не спростовано, що під час укладення кредитних договорів позивач діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з їх умовами, визначивши при цьому характер правочину і всі його істотні умови.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що судом першої інстанції дана належна правова оцінка доводам позивача у сукупності з наданими доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374- 375, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 серпня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 11 листопада 2019 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.