Номер провадження: 22-ц/813/5238/19
Головуючий у першій інстанції Бабаков В. П.
Доповідач Ващенко Л. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.10.2019 року м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Ващенко Л.Г.

суддів Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

за участі секретаря Чепрас А.І.

з участю: відповідача ОСОБА_1

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 31 січня 2019 року (одноособово суддя Бабаков В.П.) у цивільній справі за позовом акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

23.11.2017 року акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі Банк» звернулось із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 01.02.2012 року у розмірі 20 000,00 гривень.

Позов обґрунтовано наступним.

У лютому 2012 року ОСОБА_1 звернувся до Банка для отримання кредиту і 01.02.2012 року отримав кредит у розмірі 20 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на сайті Банка, складає між ним та Банком - договір, що підтверджується підписом у заяві.

Через невиконання позичальником умов кредитного договору, станом на 06.11.2017 року виникла заборгованість за кредитним договором №б/н від 01.02.2012 року у розмірі 49 577,34 гривень, з яких: заборгованість по кредиту 9 198,36 гривень, заборгованість по відсоткам за користування кредитом 17 028,80 гривень, 20 513,16 гривень пеня і штраф 500 гривень (фіксована частина) та 2 337,02 гривень штраф (процентна складова).

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 31.01.2019 року позов задоволено частково. Суд стягнув із ОСОБА_1 на користь Банка заборгованість за кредитним договором у розмірі 9 198,36 гривень і судовий збір у розмірі 1 600,00 гривень, в іншій частині позову відмовлено.

(короткий зміст вимог апеляційної скарги)

Представник Банка не погодився із заочним рішенням суду від 31.01.2019 року і подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалите нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)

Апеляційна скарга представника Банка зазначає:

Висновок суду про те, що позивачем не надано доказів того, що відповідач належним чином був повідомлений про зміну розміру процентної ставки за користування кредитом є помилковим.

При укладенні договору сторони керувались ч.1 ст. 634 ЦК України, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним Заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві.

Відповідно до ч.1 ст.651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом, а згідно із ч.3 ст. 653 ЦК України, у разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Якщо сторони досягли домовленості відповідно до положень ст. ст. 207, 64- ЦК України, та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови підвищення процетної ставки, то вони мають виконуватись і вважаються такими, що момент досягнення домовленості настав.

Згідно розрахунку заборгованості розмір процентної ставки за договором, починаючи з 01.09.2014 року підвищувався з 27,60 до 32,40 відсотків, а з 01.04.2015 року до 42,00 відсотків.

Відповідно до п. 1.1.3.2.3, «Права банку» Умов та правил надання банківських послуг, Банк зобов`аний проінформувати клієнта, зокрема у виписці за картрахунком, згідно з п. 1.1.3.1.9 договору, і, якщо протягом 7 днів Банк не одержав повідомлення від клієнта про незгоду зі змінами, то вважається, що клієнт приймає нові умови.

Згідно з п.1.1.2.4 «Обов`язки Клієнта» Умов та правил надання банківських послуг, одержувач виписки, у разі незгоди зі змінами Правил та/або тарифів Банку, звернутися до Банку для розірвання Договору і погасити заборгованість.

Банк виконав умови договору і у виписці по рахунку проінформував відповідача про зміну відсотків по кредиту.

Відповідач не звертався до Банку із письмовими заявами про розірвання кредитного договору, а продовжував робити зняття та погашення відсотків, а отже він прийняв нові Тарифи та погодився з їх зміною.

Зокрема, на думку Верховного Суду України, якщо боржник сплачує відсотки за новою ставкою, то пропозицію треба вважати прийнятою і правочин вчиненим, враховуючи ч.ч.2,3 ст. 205, ч.2 ст. 642 ЦК України, навіть за відсутності доказів належного повідомлення боржника, оскільки фактичні дії вказують на прийняття пропозиції, що і мало місце у даному випадку.

З моменту збільшення відсоткової ставки за кредитним договором відповідач здійснював сплату відсотків за новою ставкою, що підтверджується розрахунком і випискою по рахунку.

Відмовляючи у стягненні відсотків, суд не врахував, що саме відповідач зобов`язаний регулярно знайомитись зі змінами Умов та правил надання банківських послуг, а також Тарифів, що підтверджується його підписом у Заяві. Банк інформує відповідача про зміну тарифів у виписці і на ньому лежить обов`язок отримувати такі виписки. Відповідач, у разі незгоди, зобов`язаний звернутись із письмовою заявою до банку про розірвання договору.

Виходячи безпосередньо з умов договору, вважається, що відповідач погодився зі змінами (збільшенням) розміру процентної ставки.

Відмовляючи у стягненні процентів суд порушив вимоги ст. ст. 1046, 1048 ЦК України.

Виходячи з аналізу ст. ст. 546, 549 ЦК України Банк має право на стягнення неустойки у вигляді пені та штрафу за порушення грошового зобов`язання.

Відповідач ОСОБА_1 не скористався правом надати відзив, пояснення або заперечення на апеляційну скаргу.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)

Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.

01.02.2012 року між Банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідного до якого ОСОБА_1 підписав Заяву №б/н від 01.02.2012 року, відповідно просив видати йому кредит у розмірі 10 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а.с.10,10 зворгот).

Банк надав відповідачу кредитні кошти, визначені договором від 01.02.2012 року, що відповідач не заперечував.

За розрахунками Банка, станом на 06.11.2017 року у відповідача має місце заборгованість у розмірі 49 577,34 гривень, з яких: заборгованість по кредиту 9 198,36 гривень, заборгованість по відсоткам за користування кредитом 17 028,80 гривень, 20 513,16 гривень пеня і штраф 500 гривень (фіксована частина) та 2 337,02 гривень штраф (процентна складова), а.с.6-9.

29.01.2018 року відповідач подав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, в якому просив застосувати позовну давність і відмовити Банку у позові (а.с.40,41).

19.03.2018 року представник Банка надав до суду довідку про зміну умов кредитування за обслуговування кредитної картки відповідача з 2013 року, зі строком дії картки до 11.2016 року і витяг по рахунку відповідача (а.с.76, 78-82,92,94-98).

Судом апеляційної інстанції нові обставини не встановлювались і нові докази не досліджувались.

Між сторонами виникли правовідносини із кредитних зобов`язань, які регулюються нормами ЦК України.

(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)

Суд першої інстанції, відмовляючи у стягненні процентів і неустойки виходив з того, що Банк не надав суду доказів на підтвердження того, що відповідач належним чином повідомлявся про зміну процентної ставки, крім того, Банк не довів своїх позовних вимог в частині стягнення неустойки у вигляді пені та штрафів (а.с.111,112).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції у цій частині з таких підстав.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), ст. 207 ч.ч.1,2 ЦК України.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ст. ст. 626 ч.1, 628 ч.1, 638 ч.1 ЦК України).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ч.1 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1048 ЦК України). До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1054 ч.1, ст.1055 ч.ч.1,2 ЦК України).

Публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ст. 633 ч. 1, 634 ч.1 ЦК України).

Умови застосування конструкції договору приєднання розробляє підприємець, у даному випадку Банк.

Разом з тим, умови договорів приєднання розроблені Банком, повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Тому, з огляду на зміст ст. ст. 633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг Банка) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. ст. 1048 ч.1, 1049 ч.1 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України (ст. 1050 ч.1 ЦК України).

З огляду на викладене, слід дійти висновку, що у разі укладення кредитного договору, проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Звертаючись із позовом, Банк просив стягнути, як кредит (суму, яку позичальник фактично отримав у позику), так і складові його повної вартості: заборгованість по відсоткам, пеню та штрафи.

Вимоги Банка про стягнення заборгованості по кредиту у розмірі 9 198,36 гривень є обґрунтованими та доведеними.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення заборгованості по кредиту в розмірі 9 198,36 гривень, оскільки 01.02.2012 року ОСОБА_1 отримав у Банка грошові кошти в розмірі 10 000 гривень, частково повернув їх Банку, однак 9 198,36 гривень у добровільному порядку Банку не повернув.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Зважаючи на викладене, Банк вправі вимагати захисту своїх прав у судовому порядку шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення отриманої суми кредитних коштів, з врахуванням повернутої суми кредитних коштів.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь Банка фактично не повернутих грошових коштів по кредиту у розмірі 9 198,36 гривень, у зв`язку з чим рішення суду у цій частині підлягає залишенню без змін.

Рішення суду першої інстанції у частині відмови у позові про стягнення процентів підлягає залишенню без змін з таких підстав.

Заява позичальника від 01.02.2012 року не зазначає процентну ставку по кредиту (а.с.10. 10 зворот).

Обґрунтовуючи право вимоги щодо стягнення процентів за користування кредитними коштами, Банк, крім розрахунку заборгованості за договором (а.с.6-9), посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (а.с.11), Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини кредитного договору (а.с.12-26), Довідку про зміну умов кредитування кредитної картки (а.с.76) та виписку по рахунку (а.с.78-82).

Матеріали справи не містять належних доказів того, що саме із зазначеним Витягом з Тарифів та Витягом з Умов позичальник ОСОБА_1 був ознайомлений і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також, що вказані документи, на момент отримання відповідачем кредитних коштів, містили умови, зокрема щодо сплати процентів за користування кредитними коштами.

До правовідносин сторін не може бути застосована ч.1 ст. 634 ЦК України стосовно того, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або в інших стандартних нормах, який може бути укладений шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ неодноразово змінювались самим Банком, зокрема, в період з лютого 2012 року і по листопад 2017 року, тобто Банк мав можливість додати до позовної заяви Витяг з тарифів та Витяг з Умов у будь-якій редакції, у тому числі, що найбільш сприятливі для задоволення позову (а.с.12-26).

Сама по собі роздруківка із сайту Банка не може бути належним доказом підтвердження вказаних обставин, оскільки зазначений доказ повністю залежить від волевиявлення та дій однієї сторони (Банка), яка у будь-який час може вносити і вносить відповідні зміни щодо умов та правил споживчого кредитування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ч.6 ЦПК України).

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень.

Виходячи з того, що Банк не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження про конкретно запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, анкета-заява не містить відомостей про домовленості сторін щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами, а надані Банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть прийматись як стандартна (типова) форма, що встановлена на підтвердження укладення із відповідачем кредитного договору через те, що достовірно не підтверджують вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову Банку у позові про стягнення процентів за користування грошовими коштами.

Колегія суддів погоджується з висновками суду про відмову Банку у позові щодо стягнення пені та штрафів.

Банк, звертаючись із позовом, просив стягнути із позичальника, як кредит (суму, яку позичальник фактично отримав у позику), так і складові його повної вартості: заборгованість по відсоткам, пеню та штрафи.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. 549 ч.1, ст. 551 ч.1 ЦК України).

Обґрунтовуючи право вимоги у цій частині, у тому числі розмір і порядок нарахування пені та штрафів, крім розрахунку заборгованості за договором (а.с.12-26), Банк посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини кредитного договору.

Разом з тим, матеріали справи не містять належних доказів того, що саме із зазначеним Витягом з Тарифів та Витягом з Умов ознайомився позичальник ОСОБА_1 та погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також, що вказані документи, на момент отримання відповідачем кредитних коштів, містили умови, зокрема щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані Банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Зважаючи на те, що відсутні докази на підтвердження того, що Банк запропонував позичальнику конкретні Умови та Привала банківських послуг, анкета-заява не зазначає домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть доводи про укладення стандартної (типової) форми договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у позові щодо стягнення неустойки у вигляді процентів, пені та штрафів.

(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)

Доводи представника Банка у скарзі, що: відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві; Банк виконав п. 1.1.3.2.3 і п. 1.1.3.1.9 Умов та правил надання банківських послуг договору щодо повідомлення відповідача про зміну процентної ставки, а відповідач порушив п.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг і не звернувся до Банку із письмовою заявою про розірвання кредитного договору, продовжував робити зняття та погашення відсотків, отже прийняв нові Тарифи та погодився з їх зміною; якщо боржник сплачує відсотки за новою ставкою, то пропозицію треба вважати прийнятою і правочин вчиненим, враховуючи ч.ч.2,3 ст. 205, ч.2 ст. 642 ЦК України, навіть за відсутності доказів належного повідомлення боржника, оскільки фактичні дії вказують на прийняття пропозиції, що і мало місце у даному випадку; виходячи безпосередньо з умов договору, вважається, що відповідач погодився зі змінами (збільшенням) розміру процентної ставки; відсутність підпису позичальника на Умовах та правилах не свідчить про те, що він не був ознайомлений з ними і не означає відсутність договірних правовідносин між сторонами та відсутність заборгованості,- не заслуговують на увагу.

Матеріали справи не містять належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів того, що саме із зазначеним Витягом з Тарифів та Витягом з Умов позичальник ОСОБА_1 був ознайомлений і погодився з ними, підписуючи Заяву-Анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку.

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Сама по собі роздруківка із сайту Банка не може бути належним доказом підтвердження вказаних обставин, оскільки зазначений доказ повністю залежить від волевиявлення та дій однієї сторони (Банка), яка у будь-який час може вносити і вносить відповідні зміни щодо умов та правил споживчого кредитування.

Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, неодноразово змінювались самим Банком, зокрема, в період з лютого 2012 року і по листопад 2017 року.

Банк не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження того, що позичальник ознайомився з Умовами та Правилами банківських послуг, не містить таких доказів і анкета-заявка, а надані Банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть прийматись судом як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Посилання суду першої інстанції на правову позицію ВСУ у справі №347/1910/15-ц не суперечить правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року (провадження №14-131цс 19, справа №342/180/17).

Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року дійшла висновків про те, що пересічений споживач банківських послуг, з урахуванням звичайного рівня освіти та правої обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту, Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує, як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору із позичальником Банк дотримався вимог, передбачених ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача щодо умов кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які Банк вважав узгодженими.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності і призвів би до покладення на слабшу сторону споживача, невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)

Право Банка на стягнення заборгованості по кредиту захищено судом першої інстанції шляхом задоволення позову у цій частині.

Разом з тим, оскільки Банк не довів своїх вимог в частині стягнення з відповідача відсотків за користування кредитним коштами, пені та штрафів, відсутні підстави для ствердження про порушення прав або інтересів позивача у цій частині, за захистом яких він звернувся до суду.

(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ч.1 ЦІПК України).

Зважаючи на те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у позові в частині стягнення процентів, пені та штрафів і ухвалив судове рішення в цій частині з додержанням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду в частині відмови у стягненні процентів, пені та штрафів залишає без змін.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1 , ч.2 п.п.1-3 ЦПК України).

Колегія суддів залишає апеляційну скаргу Банка без задоволення, тому Банк не має права на відшкодування судових витрат.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 31 січня 2019 року в частині відмови акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» у позові до ОСОБА_1 про стягнення процентів, пені та штрафів залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає. Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 06.11.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Є.С. Сєвєрова

Л.М. Вадовська