ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 536/768/19 Номер провадження 22-ц/814/2333/19Головуючий у 1-й інстанції Клименко С. М. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Одринської Т.В., Пікуль В.П., при секретарі судового засідання: Ряднині І.В., -

розглянувшиу відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 03 липня 2019 року (ухвалене суддею Клименко С.М., відомості щодо складення повного тексту судового рішення відсутні) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом зняття з реєстраційного обліку, -

В С Т А Н О В И В :

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 , де, за її згодою, 19 травня 2015 року зареєструвалися ОСОБА_2 , її неповнолітній син ОСОБА_3 та її син ОСОБА_4 . З 06 вересня 2013 року по 12 лютого 2019 року її син ОСОБА_4 перебував у шлюбі з ОСОБА_2 , який 12 лютого 2019 року був розірваний рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області. 05 жовтня 2018 року ОСОБА_2 залишила своє місце проживання в АДРЕСА_2 , забрала всі свої речі і переїхала проживати до своїх батьків в АДРЕСА_3 , де проживає постійно, що підтверджується актами з місця проживання від 27.04.2019 та від 07.05.2019. Вказує, що вона неодноразово зверталася до відповідача з проханням знятися з реєстрації з її квартири, так як вона сплачує за неї комунальні послуги, не може в зимовий час отримати субсидію, що перешкоджає їй користуватися її приватною власністю. Тому важає, що, оскільки відповідач не є членом ні її сім`ї, ні сім`ї її сина, більше семи місяців не проживає в квартирі, тому вона втратила право користування та проживання в зазначеній квартирі. В зв`язку з чим, просила суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування та проживання в квартирі АДРЕСА_1 .

Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 03 липня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом зняття з реєстраційного обліку - відмовлено.

З даним рішенням суду не погодилася ОСОБА_1 та подала на нього апеляційну скаргу, в якій прохала рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 03 липня 2019 року скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконне, необгрунтоване та прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що судом неповно з`ясовано обставини, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Зокрема вказує, що відповідачка сама добровільно припинила проживання у нележній позивачу квартирі, та не вчиняла жодних дій щодо доступу до приміщення квартири де вона зареєстрована. Вважає, що з моменту постановлення рішення суду від 12.02.2019 року про розірвання шлюбу, який був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , відповідач не є членом сім`ї позивача, не веде з нею спільного господарства, а тому власник квартири позивач наділена правом вимоги усуненння порушень свого права власності, зокрема і шляхом визнання відповідачки, яка не є членом її сімї, такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання спростовуючи доводи апеляційної скарги та підтримуючи рішення суду першої інстанції прохала апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Судове засідання проводилося в порядку спрощеного позовного провадження за участі сторін та інших осіб по справі. На моменту розгляду справи були присутні сторони та їх представники.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб що з`явились, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України,суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що позивачу ОСОБА_1 належить на праві власності квартира АДРЕСА_1 до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, яка придбавалась для сім`ї її сина ОСОБА_4 , його дружини відповідача ОСОБА_2 та їх малолітнього сина ОСОБА_3 , які там, зі згоди позивача, зареєструвалися 19 травня 2015 року та проживали до 05 жовтня 2018 року.

Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 12 лютого 2019 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 розірвано.

Згідно довідки виконавчого комітету Недогарківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 14.05 2019 № 620/02-22 ОСОБА_1 в АДРЕСА_4 , де зареєстровані син ОСОБА_4 , невістка ОСОБА_2 , онук ОСОБА_3 .

З 5 жовтня 2018 року ОСОБА_2 з малолітньою дитиною ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_4 не проживає, як вказано в акті складеного комісією у складі депутата Недогарківської сільської радиГулого С.В. та мешканців будинку АДРЕСА_5 та погодженого сільським головою 27.04.2019.

Згідно акту обстеження побутових умов квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , складеного комісією у складі депутата Недогарківської сільської ради Гулого С.В. та сусідів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та погодженого сільським головою 02.05.2019, в квартирі задовільні житлові умови, в кімнатах достатньо меблів, чисто, кухня обладнана побутовою технікою, для дитини є все необхідне: ліжко, ігровий столик, іграшки та що ОСОБА_2 та малолітня дитина ОСОБА_3 за даною адресою не проживають з 05 жовтня 2018 року.

Як слідує із талону-повідомлення єдиного обліку №791 про прийняття і реєстрацію заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію, 04.03.2019 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка та мешканка АДРЕСА_6 зверталась до Кременчуцького районного відділення поліції Кременчуцького відділу ГУНП в Полтавській області з заявою про те, що колишній чоловік ОСОБА_4 вчиняє відносно неї неправомірні дії, а саме: не віддає її речі.

Свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснили, що син позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_13 , невістка ОСОБА_14 та їх малолітній син проживали в квартирі АДРЕСА_1 з ними по-сусідству. Зараз в квартирі ніхто постійно не проживає, іноді буває ОСОБА_13 . ОСОБА_15 з дитиною з жовтня місяця 2018 року вони не бачили там, причина їм невідома. Не заперечували, що у під`їзді у них поміняли вхідні двері і кодовий замок.

Свідок ОСОБА_16 , чоловік позивача, пояснив в судовому засіданні, що квартиру АДРЕСА_1 вони з дружиною ОСОБА_1 купляли за власні кошти для сина ОСОБА_17 і його сім`ї, де вони зареєструвалися і проживали: син, його дружина ОСОБА_2 та їх син ОСОБА_18 . 05 жовтня 2018 року вони посварились і ОСОБА_2 з сином проживають в її батьків в с.Максимівка. Вказував, що вони з дружиною ОСОБА_1 оплачують комунальні послуги за квартиру, там ніхто не проживає, син живе з ними, не заперечував, що син поміняв замки в квартирі.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відсутність у спірному житловому приміщенні відповідача ОСОБА_2 викликана поважними причинами, зокрема, конфліктною ситуацією з колишнім чоловіком та його батьками, яким належить спірне житло на праві власності, та яке придбавалось для користування саме сім`ї відповідача.

Тому суд прийшов до висновку, що відповідач з поважних причин не перебувала в спірному житловому приміщенні термін менше одного року, отже підстави для визнання її такою, що втратила право на користування та проживання там відсутні.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку передбачених законом.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з вимогами статей 16, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду із вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

За правилами статті 150 ЖК України власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналогічні вимоги містить стаття 383 ЦК України.

Так, зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом зняття її з реєстраційного обліку. Проте, в прохальній частині позовної заяви прохає визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування та проживання в квартирі АДРЕСА_1 . Тобто, фактично вимоги ОСОБА_1 зводилися до вимог про захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння (ст. 391 ЦК України).

За роз`ясненнями, викладеними у п.п. 33, 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", застосування положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.

Згідно із ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до ст.ст. 64, 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, якими є дружина наймача, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Проте, позивачем не було надано суду жодного доказу того, що відповідач не проживала за адресою місця реєстрації більше одного року без поважних причин.

Судом встановлено та сторони по справі не заперечували, що відповідач ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 дійсно не проживають в квартирі АДРЕСА_1 з 5 жовтня 2018 року, тому дані обставини не підлягають доказуванню на підставі ч.1 ст. 61 ЦПК України.

З пояснень свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 встановлено що з жовтня 2018 року вони відповідача з дитиною не бачали, причина їм не відома. Також вказували, що у підїзді у них поміняли вхідні двері і кодовий замок.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 зверталась до Кременчуцького районного відділення поліції Кременчуцького відділу ГУНП в Полтавській області з заявою про те, що колишній чоловік ОСОБА_4 вчиняє відносно неї неправомірні дії, а саме: не віддає її речі.

Зазначені обставини свідчать про те, що відповідач ОСОБА_2 не мешкає за зареєстрованим місцем проживання за адресою: АДРЕСА_4 з поважних причин, а саме: в силу неприязних особистих стосунків, які склались між колишнім подружжям, та дій які полягали в заміні дверей у підїзді та кодових замків, внаслідок чого були створені перешкоди відповідачу в користуванні вищезазначеним житловим приміщенням.

Таким чином суд першої інстанції враховуючи вказані норми матеріального права, фактичні обставини справи правильно виходив із того, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні, оскільки відповідач не проживала у спірній квартирі з жовтня 2018 року з поважних причин, зокрема у зв`язку з конфліктною ситуацією з колишнім чоловіком та його батьками, яким належить спірне житло на праві власності та яке придбавалось для користування саме сім`ї відповідача.

Тобто з викладеного вбачається, що відповідач ОСОБА_2 з поважних причин не перебувала в спірному житловому приміщенні менше одного року, тому підстави для визнання її такою, що втратила право на користування та проживання відсутні.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та не спростовують висновків судів першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновком суду першої інстанцій щодо їх оцінки.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Щодо вмотивованості судового рішення апеляційний суд звертає увагу, що згідно із усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Torijav.Spain) від 09 грудня 1994).

Таким чином, доводи апеляційної скарги, ретельно досліджені судом, висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущені порушення матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Враховуючи викладене, апеляційний суд повністю погоджується з такими висновками суду та постановленим ним судовим рішенням, оскільки визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги є аналогічними доводам, викладеним у позовній заяві та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з правильним висновком місцевого суду щодо їх оцінки.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 03 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 05 листопада 2019 року.

Головуючий суддя : __________________ Г.Л. Карпушин

Судді: _______________ Т.В. Одринська _______________ В.П. Пікуль