КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 372/3900/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 листопада 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2, на ухвали Солом`янського районного суду м. Києва в складі судді Кушнір С.І., постановлені в м. Київ 13 грудня 2018 року та 24 січня 2019 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В грудні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом про стягнення боргу.

Позов обґрунтовував тим, що 05 вересня 2016 року між ним та відповідачем було укладено договір позики на суму 3994950 грн., що еквівалентно 150000 доларів США, на строк до 04 березня 2017 року із нарахуванням процентів у розмірі 3 % від суми позики за кожні 30 днів позики, із погашенням відповідно до графіку розрахунків платежів. З метою забезпечення виконання зобов`язання за договором позики було укладено договір іпотеки від 05 вересня 2016 року, за умовами якого відповідачем переданий об`єкт житлової нерухомості (квартира) за адресою АДРЕСА_1 . Станом на 15 грудня 2016 року загальна сума позики становила 5992930 грн., що еквівалентно 210000 доларів США, і відповідно до внесених змін до договору позики, процентна ставка становить 5 % від суми позики за кожні 30 днів, а у разі прострочення повністю або частково передбачено пеню в розмірі 2 % за кожен день прострочення від несплаченого в строк платежу. Відповідачу неодноразово були вручені претензії, під підпис він був ознайомлений з сумою боргу, що виник з договору позики, він свій борг визнає, однак вирішити питання в досудовому порядку не вбачається можливим. Станом на 12 грудня 2017 року заборгованість по договору позики становить разом 40 399 176,95 грн.

На підставі вищевикладеного просив стягнути із відповідача суму боргу в зазначеному розмірі. Збільшивши позовні вимоги у серпні 2018 року, просив стягнути із ОСОБА_1 на свою користь 73 985 512,34 грн.

Також в грудні 2018 року ОСОБА_3 подав до суду клопотання про накладення арешту, посилаючись на те, що майно, яке є предметом іпотеки, викликало спір між відповідачем та його колишньою дружиною ОСОБА_4 , і постановою Верховного Суду від 30 листопада 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено шляхом визнання договору іпотеки від 05 вересня 2018 року недійсним. Таким чином, для позивача є загроза, що відповідач у змові із ОСОБА_4 намагається уникнути матеріальної відповідальності за невиконання грошового зобов`язання. Виходячи із вимог чинного законодавства та договору іпотеки, у нього є безумовне та безспірне право задовольнити свої вимоги за рахунок майна, що належить ОСОБА_1 . Оскільки є можливість того, що відповідач з метою уникнення відповідальності має можливість продати майно, яке передав йому в забезпечення умов виконання договору іпотеки, просив накласти арешт на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , земельну ділянку за адресою АДРЕСА_2 , кадастровий № :01:017:0008 для ведення і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) пл. 0,1528 га., автомобіль Lexus GX 470 д.н.з. НОМЕР_1 .

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 13 грудня 2018 року заяву про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_2 , кадастровий № :01:017:0008 для ведення і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) пл. 0,1528 га., автомобіль Lexus GX 470 д.н.з. НОМЕР_1 .

В січні 2019 року ОСОБА_3 повторно звернувся до суду із клопотанням про накладення арешту, посилаючись на ті ж підстави, просив в якості забезпечення позову накласти арешт на майно ОСОБА_1 , а саме квартиру за адресою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 24 січня 2019 року заяву про забезпечення позову задоволено частково, накладено арешт на Ѕ частину зазначеної квартири.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із ухвалами суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 13 грудня 2018 року та 24 січня 2019 року.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що із позовом не погоджується, оскільки грошові кошти за користування позикою ним сплачені.

Зазначав, що суд не мав законних підстав на постановлення ухвал про забезпечення позову шляхом арешту майна відповідача, ґрунтуючись лише на фотокопії наданих позивачем документів, які всупереч вимог ст. 95 ЦПК України не завірені належним чином, а саме відсутні назва посади, ініціали, прізвище особи, яка засвідчила документ, дата засвідчення копії документа. Відсутність на копії напису про її засвідчення «Згідно з оригіналом» чи в іншому словесному виразі дає підстави вважати її такою, що не посвідчена в установленому порядку.

Крім того, питання поділу майна подружжя підпадає під юрисдикцію Обухівського районного суду Київської області, в якому знаходиться справа № 752/4757/16-ц, яка на даний час не розглянута, а тому суд першої інстанції, накладаючи арешт на Ѕ частину квартири, вийшов за межі своєї юрисдикції.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Постановляючи ухвалу про забезпечення позову від 13 грудня 2018 року, якою накладено арешт на земельну ділянку і транспортний засіб відповідача, суд першої інстанції погодився із доводами позивача, що відповідач ОСОБА_1 може продати майно, яке йому належить, тому невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення в разі ймовірного задоволення позову.

В ухвалі від 24 січня 2019 року про забезпечення позову, накладаючи арешт на Ѕ частину квартири, суд також дійшов висновку, що між сторонами у справі виник спір, з огляду на значну ціну позову у даній справі суд вважав, що необхідність вжиття заходів забезпечення позову обґрунтована, оскільки повідомлені заявником обставини дають підстави вважати, що у разі невжиття заходів забезпечення позову і якщо такий буде задоволено, то виконання рішення суду може бути утрудненим або неможливим.

Апеляційний суд по суті погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до вимог ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно ч. 1 ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» роз`яснено судам, що при розгляді заяви про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконанню чи утрудненню виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_3 посилався на те, що 05 вересня 2016 року між ним та відповідачем було укладено договір позики на суму 3994950 грн., що еквівалентно 150000 доларів США, на строк до 04 березня 2017 року із нарахуванням процентів у розмірі 3 % від суми позики за кожні 30 днів позики, із погашенням відповідно до графіку розрахунків платежів. З метою забезпечення виконання зобов`язання за договором позики було укладено договір іпотеки від 05 вересня 2016 року, за умовами якого відповідачем переданий об`єкт житлової нерухомості (квартира) за адресою АДРЕСА_1 . Станом на 15 грудня 2016 року загальна сума позики становила 5992930 грн., що еквівалентно 210000 доларів США, і відповідно до внесених змін до договору позики, процентна ставка становить 5 % від суми позики за кожні 30 днів, а у разі прострочення повністю або частково передбачено пеню в розмірі 2 % за кожен день прострочення від несплаченого в строк платежу. Станом на 12 грудня 2017 року заборгованість по договору позики становить разом 40 399 176,95 грн.

Обґрунтовуючи клопотання від 11 грудня 2018 року та 22 січня 2019 року про накладення арешту, позивач посилався на те, що майно, яке є предметом іпотеки, викликало спір між відповідачем та його колишньою дружиною ОСОБА_4 , і постановою Верховного Суду від 30 листопада 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено шляхом визнання договору іпотеки від 05 вересня 2018 року недійсним. Таким чином, для позивача є загроза, що відповідач у змові із ОСОБА_4 намагається уникнути матеріальної відповідальності за невиконання грошового зобов`язання. Виходячи із вимог чинного законодавства та договору іпотеки, у нього є безумовне та безспірне право задовольнити свої вимоги за рахунок майна, що належить ОСОБА_1 . На сьогоднішній день є можливість того, що відповідач з метою уникнення відповідальності має можливість продати майно, яке передав йому в забезпечення умов виконання договору іпотеки.

До заяв про забезпечення позову ОСОБА_3 додано копії постанови Верховного Суду від 21 листопада 2018 року № 14-325цс18 у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Іванченко О.Л., третя особа ОСОБА_3 про визнання договору іпотеки недійсним (а. с. 17 - 24), витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15 грудня 2008 року № 21265868, (а. с. 25), свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15 грудня 2008 року (а. с. 26, 40), свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу Lexus GX470 д.н.з. НОМЕР_1 (а. с. 28), сформовану через веб-сайт Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо ОСОБА_1 (а. с. 27, 37 - 39).

Заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 10 липня 2019 року у даній справі позов задоволено частково, із відповідача на користь позивача стягнуто 13 861 245,12 грн. (а. с. 46 - 54).

У вересні 2019 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про перегляд заочного рішення (а. с. 55 - 69), відомості про результати розгляду якої в матеріалах справи відсутні.

Отже, із матеріалів справи вбачається, що між сторонами існує спір майнового характеру, і у випадку набрання законної сили заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 10 липня 2019 року із відповідача на користь позивача може бути стягнуто 13 861 245,12 грн., примусове звернення стягнення на які здійснюватиметься у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження».

Апеляційний суд враховує, що на день розгляду заяви про забезпечення позову 13 грудня 2018 року ціна заявленого позивачем позову становить 73 985 512,34 грн. (а. с. 9).

Відповідно до ст. 151 ЦПК України заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) заявника, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштові індекси, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку та адресу електронної пошти, за наявності; 3) предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; 4) захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; 5) ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; 6) пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення; 7) інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Зазначеним вимогам клопотання ОСОБА_3 відповідають.

Відповідно до ч. ч. 2, 5 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Відповідно до ст. ст. 177, 178 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

Оскільки зареєстроване за відповідачем на праві власності нерухоме (земельна ділянка, квартира) та рухоме (транспортний засіб) майно як об`єкти цивільних прав не вилучені та не обмежені в обороті, ризик їх відчуження за умови невжиття заходів забезпечення позову є постійним.

З огляду на викладене ґрунтуються на законі та відповідають матеріалам справи висновки суду першої інстанції про те, що невжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення заявлених позовних вимог, оскільки майно відповідача, за рахунок якого може бути виконане рішення суду, може бути відчужене останнім у будь-який час.

Отже, обраний позивачем вид забезпечення позову - накладення арешту на земельну ділянку, транспортний засіб, та Ѕ частина квартири, право власності на які зареєстроване за відповідачем, є співмірним із предметом позову на день постановлення ухвали - стягнення із ОСОБА_1 73 985 512,34 грн.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо сплати грошових коштів за користування позикою в повному обсязі, оскільки ці доводи підлягали перевірці під час розгляду справи по суті і не оцінюються на стадії забезпечення позову; процесуальне призначення даної стадії полягає лише в усуненні можливостей утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення заявлених вимог.

Апеляційний суд приймає до уваги, що саме по собі накладення арешту на спірне майно без наміру власника його відчужити жодним чином не впливає на правовий статус майна і не впливає на права і законні інтереси такого власника.

Апеляційний суд враховує також, що будь-якого іншого майна, на яке може бути накладено арешт в порядку забезпечення позову, або будь-якого іншого засобу забезпечення позову, адекватного заявленим позовним вимогам, відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу не запропоновано.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про те, що накладаючи арешт на Ѕ частину квартири, суд вийшов за межі повноважень, оскільки питання поділу майна подружжя не є предметом розгляду даної справи і розглядаються у провадженні № 752/4757/16-ц, апеляційний суд враховує наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_1 05 вересня 2016 року (а. с. 37), а отже на неї як на майно відповідача (в тому числі як таке, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя) може бути накладено арешт в порядку забезпечення позову в цілому.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційний суд враховує, що ОСОБА_3 , за клопотаннями якого накладено арешт на квартиру, просив накласти арешт на квартиру в цілому, однак ухвали суду першої інстанції в частині відмови йому в задоволенні цих клопотань не оскаржував.

Разом із тим, частково задовольняючи клопотання позивача та накладаючи арешт на Ѕ частину квартири, суд першої інстанції в ухвалі від 24 січня 2019 року не встановлював, що вказана Ѕ частина квартири належить відповідачу, відтак поділу майна подружжя ним не здійснювалося, тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними та відхиляються апеляційним судом.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо неналежності незавірених позивачем доказів, на підставі яких було задоволено заяву про забезпечення позову і накладено арешт на належне ОСОБА_1 майно, апеляційний суд виходить із наступного.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1 - 5 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Дійсно, наявні в матеріалах справи документи - фотокопії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 21265868 від 15 грудня 2008 року, свідоцтва про право власності від 15 грудня 2008 року, технічного паспорту на транспортний засіб та інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів - не містять напису про їх засвідчення, як це передбачено ст. 95 ЦПК України.

Разом із тим, відповідачем ОСОБА_1 не спростовано належності йому майна, на яке Солом`янським районним судом м. Києва накладено арешт, про належність відповідачу вказаного майна не заперечувала і представник відповідача під час розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки в апеляційній скарзі не наведено доводів щодо неправильного вирішення справи, а також не зазначено, яким чином ухвала суду першої інстанції порушує права, свободи та законні інтереси відповідача, сама по собі відсутність засвідчувального напису на письмових доказах, наданих позивачем, не є підставою для скасування правильної по суті ухвали про забезпечення позову, що було б проявом надмірного формалізму.

Апеляційний суд відхиляє посилання скаржника на судову практику Верховного Суду, наведену в постанові від 11 липня 2018 року по справі № 904/8549/17, оскільки справу розглянуто у господарському провадженні по суті, а не при постановленні ухвали, якою вирішене клопотання про забезпечення позову, та в постанові від 08 травня 2019 року у справі № 160/7887/18, оскільки справу розглянуто в порядку адміністративного судочинства з питань підтвердження повноважень представника копією довіреності, висновків суду першої інстанції про необхідність вжиття заходів забезпечення у обраний позивачем спосіб дані доводи не спростовують.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвали суду першої інстанції постановлені із додержанням вимог закону і не можуть бути скасовані з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 13 грудня 2018 року та 24 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 07 листопада 2019 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.