СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ун. № 759/6880/19
пр. № 2/759/4422/19
24 жовтня 2019 року м. Київ
Святошинський районний суд м. Києва
у складі: головуючого судді Ул`яновської О.В.,
секретаря судового засідання Черніченко К.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Києві цивільну справу за позовними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Центр комунального сервісу Святошинського району м. Києва про встановлення порядку користування житловою квартирою,
у квітні 2019 р. позивач звернулася до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином: виділити в користування ОСОБА_1 житлову кімнату площею 10,2 кв.м та 12,3 кв.м співвласнику ОСОБА_2 житлову кімнату площею 13,6 кв.м з балконом площею 0,8 кв.м, місця загального користування: кузню площею 6,8 кв.м, санвузол площею 2,9 кв.м, коридор площею 12,8 кв.м залишити у спільному користуванні.
Позовні вимоги обгрунтовує тим, що на підставі договору дарування від 20.03.2019 позивачу належить Ѕ частини квартири трьох кімнатної квартири АДРЕСА_1 , а інша частина належить відповідачу, тому рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26.10.2016 встановлено порядок користування спірною квартирою ОСОБА_2 виділено в користування житлову кімнату площею 10,2 кв.м та 1,2 кв.м, співвласнику ОСОБА_3 виділено житлову кімнату площею 13,6 кв.м з балконом площею 0,8 кв.м, місця загального користування: кухню площею 6,0 кв.м, санвузол площею 2,9 кв.м коридор площею 12,8 кв.м залишено у спільному користуванні, при цьому у вказаній квартирі зареєстровані та проживають в одній кімнаті позивач та члени її сім`ї, а саме колишній власник Ѕ частки дідусь ОСОБА_3 , двоє неповнолітніх синів та її чоловік, особові рахунки між співвласниками розмежовані окремо, внаслідок чого позивач має право на володіння і користування тією частиною спільної квартири, яка відповідає їх частці, у праві спільної часткової власності, однак відповідач володіє займає дві житлові кімнати спірної квартири, що за площею майже в двічі більше від тієї яку займає сім`я позивача, а також має велику заборгованість по сплаті комунальних послуг.
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 11.04.2019 відкрито загальне позовне провадження (а.с. 25).
Позивач у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила (а.с. 34).
Відповідач та третя особа у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів згідно п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України в порядку заочного розгляду справи.
Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26.10.2016 встановлено порядок користування квартирою настпуним чином: виділити в користування співвласнику ОСОБА_2 житлову кімнату влощею 10,2 кв.м та 12,3 кв.м, співвласнику ОСОБА_3 житлову кімнату площею 13,6 кв.м з балконом площею 0,8 кв.м, місця загального користування: кухню площею 6,0 кв.м, санвузол площею 29,9 кв.м, коридор площею 12,8 в.м залишено у спільному кориситуванні (а.с. 7-9).
Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Згідно договору дарування Ѕ частки квартири від 20.03.2019 ОСОБА_4 подарував ОСОБА_1 Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 (а.с. 6).
Згідно технічної характеристики квартира АДРЕСА_1 3 кімнат житловою площею 36, 1 кв.м, у тому числі 1-а кімната площею 13,6 кв.м, 2- кімната площею 10,2 кв.м, 3-я кімната 12, 3кв.м, кухня площею 6,0 кв.м, вбиральні (сполученої) площею 2,9 кв.м, коридор площею 9,7 кв.м та балкон площею 0,8 кв.м, загальна площа квартири складає 55,5 кв.м (а.с. 10, 11).
Як вбачається із витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с. 21).
Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи документами та поясненнями позивача.
Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України).
Частинами 1-3 ст. 358 ЦК України встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
В силу наведеної норми сторони мають право вимагати надання їм у володіння та користування тієї частини квартири, яка відповідає їх частці у праві спільної часткової власності, тобто по Ѕ кожному.
Стаття 150 ЖК України встановлює право громадян, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуватися ним (нею) для особистого проживання. Частиною 4 статті 9 ЖК України закріплено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном ( ч. 1 ст. 317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено також ст. 41 Конституції України, відповідно якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Як зазначено в п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.
У відповідності до наведених норм законодавства, сторони мають право на надання їм у володіння та користування тієї частини спільної квартири, яка відповідає їхній частці у праві спільної часткової власності, вони мають право користуватися нею для особистого проживання і підстави для обмеження цих прав відсутні.
Пунктом 10 «Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 р. №572 передбачено, що мешканці квартири, житлового приміщення у гуртожитку, в яких проживає два і більше співвласники, наймачі (орендарі) мають рівні права на користування підсобними приміщеннями і обладнанням.
Запропонований позивачем порядок користування квартирою призведе до неможливості вільного використання іншими співвласниками спірного житлового приміщення, а саме ОСОБА_1 виділити житлову кімнату площею 10,2 кв.м та 12,3 кв.м, а співвласнику ОСОБА_2 житлову кімнату площею 13,6 кв.м з балконом площею 0,8 кв.м, який призведе до порушення права спільної часткової власності, що є неприпустимим.
Крім того, відповідно до зазначених вимог чинного цивільного законодавства України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.
Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Таким чином, вимоги позивача не можуть бути задоволені, оскільки встановлення такого порядку користування призведе до порушення прав спільної часткової власності інших співвласників, які у такий спосіб позбавляються права виділу їх часток у майні для відповідного користування, що є неприпустимим з огляду на те, що власник не може використовувати своє право на шкоду іншим особам.
В порядку ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову.
На підставі викладеного, керуючись вимогами ст.ст. 316, 317, 319, 321, 355, 356, 358 ЦК України, Постановою Кабінету Міністрів України №572 від 08.10.1992 «Про затвердження Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями», ст.ст. 12, 13, 48, 76-82, 141, 229, 259, 263-265, 268, 273, 280-283, 353 ЦПК України,-
у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Центр комунального сервісу Святошинського району м. Києва про встановлення порядку користування житловою квартирою відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Святошинський районний суд м. Києва до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 цього Кодексу.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Позивач має право оскаржити заочне рішення до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: О.В. Ул`яновська
Повний текст судового рішення складено 24.10.2019.