ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8368/19 Справа № 185/1604/19 Суддя у 1-й інстанції - Болдирєва У. М. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у м. Дніпрі цивільну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 липня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2019 року позивач звернулась до суду із позовом до відповідача, в якому просила: поновити строк для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, визнати незаконним та скасувати наказ (рішення) від 19 січня 2018 року фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про звільнення її з роботи на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, поновити її на роботі на посаді продавця на торгівельному майданчику «Гулівер» у м.Павлограді з 19 січня 2018 року, стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу з 01 лютого 2018 року по 01 лютого 2019 року у розмірі 38 400 грн.

Позов мотивовано тим, що 14 січня 2016 року за наказом ФОП ОСОБА_2 вона була прийнята на роботу на посаду продавця з щомісячною оплатою праці у розмірі мінімальної заробітної плати на день виплати.

10 серпня 2018 року відповідач без будь-яких правових підстав не допустив її до роботи і до цього часу не вручив наказ про звільнення і не виплатив розрахункові кошти.

12 лютого 2018 року ФОП ОСОБА_2 надав звіт про результати своєї господарської діяльності до Західно-Донбаської ОДПІ, де зазначив, що 19 січня 2018 року ОСОБА_1 звільнена ним з роботи на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, тобто за угодою сторін.

Про це позивачу стало відомо у січні 2019 року.

Позивач ніколи на надавала згоди на її звільнення з роботи за угодою сторін.

Позивач вважає, що не пропустила строк для звернення до суду з позовом, оскільки відповідач не вручив їй наказ про звільнення з роботи чи трудову книжку.

Однак позивачем надано заяву про поновлення строку звернення до суду, оскільки у березні та жовтні 2018 року вона проходила медичне обстеження у зв`язку з погіршенням здоров`я, у грудні 2018 року та січні 2019 року їй було зроблено кілька операцій. За станом здоров`я вона не мала можливості звернутись до суду та витребувати необхідні документи на підтвердження своїх вимог.

У лютому 2019 року у відділі Головного управління Пенсійного фонду України у м. Павлограді вона отримала інформацію про те, що 19 січня 2018 року вона була звільнена відповідачем з роботи.

Середня заробітна плата за час вимушеного прогулу складає 38 400 грн. після звільнення з роботи позивач не працювала, заробітної плати та інших доходів не отримувала.

Заочним рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 липня 2019 року позовну заяву задоволено частково та ухвалено визнати незаконним та скасувати наказ (рішення) від 19 січня 2018 року ФОП ОСОБА_2 про звільнення з роботи ОСОБА_1 на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін; поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді продавця у ФОП ОСОБА_2 з 19 січня 2018 року; стягнено з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 лютого 2018 року по 01 лютого 2019 року у розмірі 38 400 грн.; в іншій частині позову відмовлено; вирішено питання стосовно судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач не подавала письмової заяви про звільнення її з роботи за угодою сторін, наказ про звільнення позивача за угодою сторін був виданий без досягнення відповідної домовленості між позивачем і роботодавцем, тому цей наказ слід визнати незаконним та скасувати, поновити позивача на роботі на посаді продавця у ФОП ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 липня 2019 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.

Так, судом встановлено, що 14 січня 2016 року ОСОБА_1 була оформлена на роботу до відповідача у якості продавця, 16 січня 2016 року приступила до роботи. При оформленні на роботу відповідач не вимагав у неї трудової книжки і ніяких записів у ній не робив. Заробітну плату вона отримувала у визначеному законом мінімальному розмірі. 10 серпня 2018 року вона прийшла на своє робоче місце, але відповідач не допустив її до роботи, заявив, що вона звільнена. Причини звільнення відповідач не пояснив, копії наказу про звільнення не надав. До січня 2019 року вона вважала, що вона не допущена до роботи, але робоче місце за ній зберігається, але після отримання даних з Пенсійного фонду дізналась про своє звільнення за угодою сторін, хоча вона не надавала згоди на свої звільнення і не писала відповідної заяви.

Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, ОСОБА_2 зареєстрований як фізична особа-підприємець, основний вид економічної діяльності - роздрібна торгівля одягом (а.с.6-7).

Згідно наказу № 3-к від 14 січня 2016 року ФОП ОСОБА_2 прийняв на роботу ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) (а.с.9).

19 січня 2018 року ОСОБА_3 була звільнена з роботи на підставі ст.36п.1 КЗпП України (а.с.13).

Як зазначає позивач, їй не було вручено копію наказу про звільнення до теперішнього часу. Трудову книжку вона відповідачу не надавала.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не подавала письмової заяви про звільнення її з роботи за угодою сторін, наказ про звільнення позивача за угодою сторін був виданий без досягнення відповідної домовленості між позивачем і роботодавцем, тому цей наказ слід визнати незаконним та скасувати, поновити позивача на роботі на посаді продавця у ФОП ОСОБА_2 .

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно з п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів встановлені статтями 228, 233 строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк, поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Так, матеріалами справи встановлено, позивачу не було вручено копію наказу про звільнення до теперішнього часу, а отже строк на звернення до суду із даним позовом не пропущено.

Відповідно до ст. 36 Кодексу законів про працю України визначено підстави припинення трудового договору: 1) угода сторін; 2) закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення; 3) призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу; 4) розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку, що позивачку звільнено з посади на підставі п. 1 ст. 36 КзпП України за угодою сторін, тоді як ОСОБА_3 була звільнена за власним бажанням за ст. 38 КзпП України, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки матеріали справи не містять доказів останнього.

Крім того, на незаконність звільнення позивачки також вказує той факт, що відповідач посилаючись на звільнення позивачки надав відомості про її звільнення як за ст. 36 так і за ст. 38 КзпП, проте позивач не просила її звільняти як за угодою сторін так і за власним бажанням.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалені з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко