01.11.2019 227/2002/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2019 року м. Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Любчик В.М.,

за участю:

секретаря судового засідання Сафронової К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження в приміщенні Добропільського міськрайонного суду Донецької області позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

в травні 2019 року до Добропільського міськрайонного суду Донецької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що у 2010 році отримав від своєї матері ОСОБА_3 спадок у вигляді житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , в якому проживає з 1998 року по теперішній час, та є єдиним власником вказаного житла. 24 травня 2002 року позивач зареєстрував у спірному будинку свою дочку, ОСОБА_2 , з якою на той час проживав разом. Приблизно у грудні 2008 року відповідачка виїхала на постійне місце проживання до Росії, де і стала мешкати, а у 2009 році отримала громадянство Російської Федерації. Позивач неодноразово просив відповідачку виписатися зі спірного будинку, але остання не має можливості приїхати з Росії до м. Добропілля. Оскільки відповідачка зареєстрована в спірному будинку, у позивача виникає маса побутових незручностей, зокрема, останній не може отримувати вугілля на шахті, та не може повноцінно користуватися та розпоряджатися вказаним будинком на свій розсуд. Враховуючи викладене, позивач просить суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування будинком АДРЕСА_1 , у зв`язку з її відсутністю за місцем реєстрації без поважних причин більше одного року.

Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 24 травня 2019 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 24 червня 2019 року закрито підготовче провадження по справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

Позивач ОСОБА_1 в відкрите судове засідання не з`явився, в матеріалах справи є заява про розгляд справи у його відсутність.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Карамян Е.Ф. в відкрите судове засідання не з`явився, звернувся до суду із заявою про розгляд справи у його відсутність.

Відповідачка ОСОБА_2 в відкрите судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, від неї є нотаріально засвідчена заява про визнання позову та розгляд справи у її відсутність (а.с.21).

Відповідно до ст. 223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

З урахуванням ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених вимог, дослідивши матеріали справи і докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є рідною дочкою ОСОБА_1 , про що свідчить долучена до матеріалів справи копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 487562 виданого відділом ЗАГСу Краснодарського краю 13 червня 1984 року, актовий запис № 446 (а.с.15).

З копії спадкової справи № 92/2010, відкритої на підставі заяви ОСОБА_1 № 176 від 13 липня 2010 року, вбачається, що останній отримав у спадок від своєї матері ОСОБА_4 , 1921 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , будинок АДРЕСА_1 , сестри останнього: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відмовились від належної їм частки спадщини, що залишилась після смерті їх матері на користь ОСОБА_1 (а.с.53-63).

За вищезазначеною адресою також зареєстровано дочку позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується довідкою відділу реєстрації Добропільської міської ради Донецької області № 16-19/566 від 22.05.2019 року та копією витягу з домової книги.

Згідно довідки відділу реєстрації Добропільської міської ради Донецької області № 16-19/566 від 22.05.2019 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 22 травня 2002 року.

Із долученої до матеріалів справи довідки голови квартального комітету від 23 квітня 2019 року вбачається, що дочка ОСОБА_1 ОСОБА_2 дійсно зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проте фактично з 2008 року за вищевказаною адресою не проживає.

Разом з тим судом встановлено, що ОСОБА_1 спадщина у вигляді зазначеного вище будинку фактично прийнята, проте свідоцтво про право на спадщину останнім ще не одержано.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Згідно ст. 317 ЦК України, власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Право власності на майно у випадку прийняття спадщини виникає з часу відкриття спадщини.

У листі вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування № 24-753/0/413 від 16.05.2013 року роз`яснено, що при розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Статтею 1297 ЦК встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у виді втрати права на спадщину.

У такому ж ключі розв`язано цю проблему у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав.

У цьому зв`язку варто навести також правову позицію висловлену Верховним Судом України у справі за № 6-164цс12 від 23 січня 2013 року: У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Статтею 156 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ст.ст. 386, 391 ЦК України, власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зміст статті 405 ЦК України передбачає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом. Право користування житлом втрачає член сім ї власника у разі відсутності без поважних причин понад один рік.

Вивчивши матеріали справи і надані суду докази, враховуючи, що позивач прийняв спадщину у вигляді житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та як спадкоємець має право захищати своє порушене право користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України а також недоведеність поважності причин відсутності за місцем реєстрації відповідача понад рік, суд вважає, позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, відповідач позовну заяву визнала в повному обсязі, при цьому судом вбачається наявність законних підстав для задоволення позову, оскільки визнання його відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Керуючись ст. 156 Житлового кодексу УРСР, ст. ст. 319, 383, 391, 405 Цивільного кодексу України, ст. ст. 12, 13, 247, 259, 264-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

у х в а л и в:

позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку міста Ейськ Краснодарського краю, такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Донецького апеляційного суду через Добропільський міськрайонний суд Донецької області. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 01 листопада 2019 року.

Головуючий суддя В.М. Любчик

01.11.2019