Ухвала

30 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 233/4198/18

провадження № 61-11971св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Ігнатенка В. М., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - Приватне акціонерне товариство «АПК-Інвест»,

відповідачі: ОСОБА_1 , Фермерське господарство «Веліс»,

третя особа: Костянтинівська районна державна адміністрація Донецької області,

розглянув у судовому засіданні в порядку письмового провадження клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Бовсуновської Світлани Олександрівни про розгляд справи з повідомленням учасників справи, за позовомПриватного акціонерного товариства «АПК-Інвест» до ОСОБА_1 , Фермерського господарства «Веліс», третя особа: Костянтинівська районна державна адміністрація Донецької області про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, визнання переукладеним договору оренди земельної частки (паю), за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Бовсуновської Світлани Олександрівни на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 11 лютого 2019 року у складі судді Бєлостоцької О. В. та постанову Донецького апеляційного суду від 30 травня 2019 року у складі колегії суддів: Агєєва О. В., Мальованого Ю. М., Соломахи Л. І.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року Приватне акціонерне товариство «АПК-Інвест» (далі - ПрАТ «АПК-Інвест») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , Фермерського господарства «Веліс» (далі - ФГ «Веліс»), третя особа: Костянтинівська районна державна адміністрація Донецької області про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, визнання переукладеним договору оренди земельної частки (паю).

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 11 лютого 2019 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки кадастровий № :35:000:0111 площею 3,5767 га, укладений між ОСОБА_1 та ФГ «Веліс», право оренди за яким зареєстровано 21 березня 2018 року.

Визнано переукладеним договір оренди земельної частки (паю) від 01 лютого 2014 року між ПрАТ «АПК-Інвест» та ОСОБА_1 на договір оренди земельної ділянки кадастровий номер :35:000:0111 площею 3,5767 га на тих самих умовах, що і раніше, передбачених договором оренди земельної частки (паю) з дати реєстрації права власності на земельну ділянку в державному реєстрі речових прав - з 23 лютого 2018 року, зазначивши

- в пункті 1.1 договору предметом договору земельну ділянку розміром 3,5767 га кадастровий номер :35:000:0111, яка розміщена на території Білокузьминівської сільської ради Костянтинівського району Донецької області, в тому числі за складом угідь : рілля 3,5767га;

- виклавши перший абзац пункту 2.2 договору - «за користування зазначеною в договорі земельною ділянкою орендар сплачує орендодавцю щороку, починаючи з 23 лютого 2018 року орендну плату (в розрахунку на одну ділянку) у розмірі 8710 грн. Орендна плата, визначена відповідно до умов чинного законодавства з урахуванням індексації орендної плати, встановленої в договорі оренди земельної частки (паю) від 01 лютого 2014 року, яка складала 4823,53 грн»;

- виклавши перший абзац пункту 2.3 : договір укладено сторонами терміном на 20 років. Загальний строк оренди обчислюється з моменту реєстрації договору оренди земельної частки (паю) від 01 лютого 2014 року, укладеного між орендарем та орендодавцем, а саме з 20 лютого 2014 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Донецького апеляційного суду від 30 травня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі представник позивача посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Апеляційного суду Одеської області від 20 січня 2017 року та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У липні 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Бовсуновська С. О. звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 04 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою і витребувано цивільну справу.

18 липня 2019 року вказана справа передана на розгляд до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року вказану справу призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Представником ОСОБА_1 - адвокатом Бовсуновською С. О. заявлено клопотання про розгляд справи у судовому засіданні за участю сторін.

У задоволенні клопотання слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Таким чином, розгляд цивільної справи у суді касаційної інстанції у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи є загальним правилом, визначеним у ЦПК України. І лише у разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Колегія суддів Верховного Суду перевіряє в межах касаційної скарги у цій справі аргументи про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не може встановлювати обставини справи, збирати та перевіряти докази і надавати їм оцінку.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово висловлювався з приводу відсутності публічних слухань у судах касаційної інстанції. Вочевидь, «публічний характер провадження у судових органах, згаданих у пункті 1 статті 6 [Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод] (статті 6-1), захищає учасників справи від здійснення правосуддя таємно, поза контролем громадськості та є також одним із засобів збереження довіри до судів вищих і нижчих ланок. Публічність через прозорість, яку вона надає правосуддю, сприяє досягненню мети пункту 1 статті 6, а саме справедливому судовому розгляду, гарантія якого є одним із основних принципів будь-якого демократичного суспільства у сенсі Конвенції» (рішення у справі «Аксен проти Німеччини» від 8 грудня 1983 року («Axen v. Germany», заява № 8273/78), § 25)).

Проте публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку, зокрема, і в суді касаційної інстанції. Так, у вказаній справі зазначена гарантія була забезпечена у судах першої й апеляційної інстанцій. Зокрема тому ЄСПЛ не визнав порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції відсутність публічного розгляду у Федеральному суді Німеччини, який, як і Верховний Суд в Україні, вирішував винятково питання права (рішення у справі «Аксен проти Німеччини» від 8 грудня 1983 року («Axen v. Germany», заява № 8273/78), § 25)). Крім того, ЄСПЛ визнав явно необґрунтованим і тому неприйнятним звернення у справі «Варела Ассаліно проти Португалії» («Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01) щодо гарантій публічного судового розгляду (рішення від 25 квітня 2002 року). У цій справі заявник просив розглянути його справу в судовому засіданні, однак характер спору не вимагав проведення публічного розгляду. Фактичні обставини справи вже були встановлені, а скарги стосувалися питань права, а саме тлумачення норм Цивільного кодексу.

ЄСПЛ вказав на те, що відмову у проведенні публічного розгляду не можна вважати необґрунтованою, оскільки під час провадження у справі не виникло ніяких питань, які не можна було вирішити шляхом дослідження письмових доказів. У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявники не представили переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

З огляду на вказане, справа розглядатиметься у порядку письмового провадження без повідомлення сторін, тому колегія суддів Верховного Суду відмовляє у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Бовсуновської С. О.

Керуючись частиною тринадцятою статті 7, частиною першою статті 402 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити представнику ОСОБА_1 - адвокату Бовсуновській Світлані Олександрівні у задоволенні клопотання про розгляд справи у судовому засіданні за участю сторін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: А. Ю. Зайцев

В. М. Ігнатенко

Є. В. Коротенко

В. П. Курило