Справа № 482/246/18 Суддя першої інстанції Демінська О.І.
Провадження № 22-ц/812/1801/19 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

07 листопада 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Самчишиної Н.В., Ямкової О.О.,

із секретарем Біляєвою В.М.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_1 , на рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 13 вересня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Демінської О.В., в залі судового засідання в м. Нова Одеса, о 09 год. 35 хв., за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

19 лютого 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, який уточнювала в подальшому, до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Доводи позовної заяви обґрунтовано тим, що з 19 травня 2016 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, та фактично припинили шлюбні відносини з січня 2018 року.

Під час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем за спільні кошти ними було придбано: 14 вересня 2016 року автомобіль Mersedes-benz Vito 115 CDI, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 (далі спірний автомобіль) та 24 квітня 2017 року земельну ділянку розміром 0,05 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:004:0105 (далі спірна земельна ділянка), право власності на які було зареєстроване за відповідачем.

В добровільному порядку дійти згоди щодо поділу вказаного майна сторонам не вдалося.

З огляду на ці обставини ОСОБА_2 просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частку земельної ділянки № НОМЕР_2 розміром 0,05 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :02:004:0105 та на 1/2 частку автомобіля марки Mersedes-benz Vito 115 CDI, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 13 вересня 2019 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку земельної ділянки розміром 0,05 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:004:0105. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частку автомобіля Mersedes-benz Vito 115 CDI, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 704 грн. 80 коп.

Відмовляючи в задоволенні частини позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не доведено належними та допустимими доказами факт придбання транспортного засобу сторонами саме під час шлюбу та за спільні кошти.

Не погодившись із рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 13 вересня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог, ОСОБА_2 , яка діє через свого представника ОСОБА_1 , оскаржила його в цій частині та просила оскаржене судове рішення в цій частині скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовувала тим, що суд першої інстанції надав невірну оцінку факту придбання транспортного засобу.

Так, спірний автомобіль був придбаний подружжям ОСОБА_4 у період шлюбу, що підтверджується наявним в матеріалах справи договором купівлі-продажу від 14 вересня 2016 року. Реєстрація права власності за ОСОБА_3 відбулась 14 вересня 2016 року.

Вказаним договором купівлі-продажу засвідчено факт передачі коштів за придбаний автомобіль. Факт користування спірним автомобілем жодним чином не впливає та не скасовує правочин щодо його придбання на підставі договору купівлі-продажу від 14 вересня 2016 року. Вказаний правочин не ким зі сторін не оскаржувався.

Скаржник наголошувала на тому, що за її думкою, суд першої інстанції помилково дійшов до висновку, що не доведені, а відтак і відсутні підстави вважати, що вказаний транспортний засіб придбаний саме за спільні кошти подружжя, оскільки жодних належних та допустимих доказів стороною відповідача щодо спростування презумпції спільності права власності подружжя ОСОБА_4 на спірний автомобіль надано не було.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 , який діє через свого представника ОСОБА_5 , доводи апеляційної скарги не визнав, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 13 вересня 20129 року без змін.

Аргументи відзиву обґрунтовував тим, що в матеріалах справи наявна розписка від 27 жовтня 2014 року, якою ОСОБА_6 одержав від ОСОБА_3 30 000 грн. за продаж спірного автомобіля. До того ж в розписці ОСОБА_6 зазначає, що гроші ним перераховані і претензії відсутні, тобто це свідчить про повну оплату необхідної суми ще в 2014 році, а тому доводи позивача про придбання автомобіля пізніше, тобто 14 вересня 2016 року є хибними.

Договір купівлі-продажу спірного автомобіля від 14 вересня 2016 року був укладений тільки для того, щоб завершити процес перереєстрації, а отже мав більш офіційний та формальний характер, а тому доводи позивача про те, що вищевказаний автомобіль, який був придбаний за час шлюбу є спільним сумісним майном подружжя, не заслуговують на увагу.

Крім того, скаржник зазначав, що поза увагою суду залишились вимоги Верховного Суду про встановлення походження коштів, які використовувались для придбання спірного майна.

При цьому під час розгляду справи у суді першої інстанції не з`ясовувалось, яким чином заробляла гроші позивач та за які кошти нею придбавались спільні об`єкти. Між тим, відповідного до правового висновку Верховного Суду України у справі № 6-399цс17 від 05 квітня 2017 року, автоматично спільне майно подружжя навпіл не поділяється: суду завжди необхідно встановити, за які кошти таке майно було набуте: спільні або особисті.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши надані докази та перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 травня 2016 року до 20 квітня 2018 року (дата набрання законної сили судовим рішенням про розлучення).

За період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, 24 квітня 2017 року згідно нотаріально посвідченого договору, зареєстрованому в реєстрі за № 837, ОСОБА_3 , за письмовою згодою своєї дружини ОСОБА_2 , набув право власності на земельну ділянку розміром 0,05 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:004:0105, вартістю 22 268,00 грн.

27 жовтня 2014 року власник транспортного засобу Mersedes-benz Vito 115 CDI, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 посвідчує у нотаріуса довіреність на ім`я відповідача, за якою надає йому право користування та розпорядження цим автомобілем та право на передоручення цих прав.

Одночасно в той же день зазначений власник отримав від відповідача 30 000 грн. за продаж зазначеного автомобіля за цією ж довіреністю.

Факт користування вказаним автомобілем ОСОБА_3 на підставі виданої ОСОБА_6 довіреності задовго до укладення від імені останнього договору купівлі-продажу транспортного засобу від 14 вересня 2016 року стороною позивача не заперечувався.

Згідно з договором купівлі-продажу 4841/2016/069086 транспортного засобу від 14 вересня 2016 року, ОСОБА_3 отримав у власність від ОСОБА_6 автомобіль Mersedes-benz Vito 115 CDI, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 . Від імені останнього за дорученням продавця діяла позивач ОСОБА_2 Ціна транспортного засобу склала 30 000 грн. Цей договір було оформлено в Регіональному сервісному центрі МВС України в Миколаївській області.

За даними свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу і автомобіля Mersedes-benz Vito 115 CDI, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , НОМЕР_4 , що з 14 вересня 2016 року власником вказаного транспортного засобу є ОСОБА_3

Підстави набуття права спільної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені ст. 60 СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Отже за змістом вказаної норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Тобто, застосовуючи цю норму (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1)письмовими, речовими і електронними доказами;

2)висновками експертів;

3)показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Як встановлено судом відповідач заперечував поширення правового режиму спільного сумісного майна подружжя на транспортний засіб марки Mersedes-benz Vito 115 CDI, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , стверджуючи що автомобіль був придбаний ним за довіреністю власника транспортного засобу ОСОБА_6 на користування та розпорядження цим транспортним засобом в 2014 році за його особисті кошти у розмірі 30 000 грн.

На підтвердження своїх заперечень відповідач надав письмові докази, а саме: розписку власника транспортного засобу про отримання суми грошових коштів за продаж спірного транспортного засобу та довіреність від 27 жовтня 2014 року власника автомобіля на ім`я відповідача, посвідчену нотаріально, за якою відповідачу надавалося право користування та розпорядження транспортним засобом. Довіреність дійсна протягом трьох років.

За змістом наданої розписки власник транспортного засобу 27 жовтня 2014 року отримав від ОСОБА_7 30 000 грн. за продажу спірного автомобіля за довіреністю.

В поясненнях суду першої інстанції та у відгуку на апеляційну скаргу представник відповідача стверджував, що укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу 14 вересня 2016 року, на який посилається позивач, відбувалося формально з метою оформлення права власності на вже придбаний автомобіль. Грошова сума продажу 30 000 грн., що зазначена в договорі, вже була передана власнику транспортного засобу за розпискою 27 жовтня 2014 року.

При зверненні до суду з позовом та під час розгляду справи позивач не надала суду будь-яких доказів за правилами ст.ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження того факту, що спірний автомобіль придбавався подружжям за спільні сумісні кошти або ці кошти отримані внаслідок спільної праці подружжя.

Доводи апеляційної скарги та позовна заява не містять будь-яких посилань на придбання зазначеного автомобіля за спільні кошти. Скаржник обґрунтовує право сумісної власності подружжя на спірний транспортний засіб тільки фактом укладення договору купівлі-продажу вказаного автомобіля, що мав місце під час шлюбу сторін, та внаслідок чого відповідач був зареєстрований як власник цього рухомого майна.

В суді апеляційної інстанції представник позивача пояснювала, що при укладенні договору купівлі-продажу транспортного засобу відповідач, діючи в межах повноважень щодо передоручення прав, визначених довіреністю від 27 жовтня 2014 року, надав право позивачу за довіреністю в порядку передоручення представляти інтереси власника ОСОБА_6 Будь-яких доказів, на підтвердження того факту, що зазначена у договорі вартість транспортного засобу, а саме 30 000 грн. була отримана ОСОБА_2 , як представником продавця, та передана ОСОБА_6 , ні позивач, ні її представник не надали ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції.

За такого доводи відзиву на апеляційну скаргу про те, що через укладання такого договору купівлі-продажу відповідач реалізував своє право власності на раніше (27 жовтня 2014 року) придбаний спірний автомобіль заслуговують на увагу.

Отже, колегія суддів вважає, що тільки сам факт укладення договору купівлі-продажу цього майна 14 вересня 2016 року через три місяці після укладення шлюбу (19 травня 2016 року) не свідчить, що це майно належить до спільно набутого подружжям у розумінні приписів ст. 60 СК України. Правовий режим спільності набутого майна подружжя передбачає, що подружжя об`єднане єдиною метою забезпечення майнових інтересів сім`ї і кожен з них робить внесок для її досягнення.

Проте, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач не довела належність транспортного засобу марки Mersedes-benz Vito 115 CDI, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 до спільного майна сторін, оскільки не надала доказів щодо її участі у придбанні цього майна, водночас як надані докази відповідачем свідчать, що за два роки до шлюбу в 2014 році він передав в рахунок вартості спірного автомобіля особисті грошові кошти та оформив відповідну довіреність на розпорядження цим автомобілем, у цих відносинах він діяв самостійно, а обставини укладення договору купівлі-продажу спірного транспортного засобу, де представником продавця виступала позивач (дружина) за дорученням відповідача (чоловіка), не свідчить про спільність придбання цього майна.

Таким чином, апеляційний суд дійшов переконання, що суд першої інстанції розглянув позовні вимоги в частині визнання права на Ѕ частку транспортного засобу марки Mersedes-benz Vito 115 CDI, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судові рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог сторонами не оскаржувалося, а відтак судом апеляційної інстанції не перевірялось.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діяла представник ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 13 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді О.О. Ямкова

Н.В. Самчишина

Повний текст постанови складено 07 листопада 2019 року.