ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7848/19 Справа № 206/6346/18 Суддя у 1-й інстанції - Кушнірчук Р.О. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє у власних інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетрвоська від 18 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , третя особа - орган опіки та піклування Самарської районної у м. Дніпрі ради, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2018 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення (а.с. 2-8).

В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що його батькові ОСОБА_9 на праві власності належало домоволодіння АДРЕСА_1 . У 2005 році брат позивача ОСОБА_10 познайомився з жінкою, ОСОБА_1 , яка разом із донькою переїхали проживати до будинку батька по АДРЕСА_1 . В подальшому, ОСОБА_1 вмовила батька зареєструвати її з дитиною в будинку. Згодом вона зареєструвала у домоволодінні ще одну свою неповнолітню доньку ОСОБА_4 , яка після реєстрації відразу переїхала у будинок. ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивача помер. Після його смерті спадщину, у вигляді вказаного домоволодіння, прийняв позивач та його брат ОСОБА_10 . Після прийняття спадщини у позивача не було необхідності проживати у спадковому будинку і там проживав його брат із співмешканкою ОСОБА_1 та її дітьми. ІНФОРМАЦІЯ_2 брат ОСОБА_10 помер. Єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після його смерті, був позивач. Після оформлення спадкових прав та у зв`язку з погіршенням відносин із матір`ю, він зі своєю сім`єю вирішив переїхати мешкати до належного йому спадкового домоволодіння. Приблизно в червні-липні 2018 року він зустрівся із відповідачами та повідомив, що бажає переїхати до єдиного власного житла. Однак відповідачі вчинили сварку і повідомили, що вони не збираються нікуди переїжджати і що в будинку і так замало місця. Також, вони повідомили, що їх ніхто не виселить із будинку, оскільки вони там зареєстрували своїх неповнолітніх дітей. В подальшому позивач направив відповідачам лист із проханням виселитися з його домоволодіння та знятися з реєстраційного обліку. Однак на його звернення жоден із відповідачів до теперішнього часу не відреагував. Відповідачі продовжують проживати в його домоволодінні, добровільно звільняти його відмовляються. Також відповідачі перешкоджають йому в здійсненні його прав власника, при цьому не маючи жодних законних підстав на проживання в належному йому будинку. Отже, з урахуванням викладеного відповідачі є такими, що втратили право користування житловим приміщенням та підлягають виселенню та зняттю з реєстрації.

Позивач просить суд визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 , що є підставою для зняття їх з реєстрації за вказаною адресою; усунути йому перешкоди у користуванні домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1 та виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 .

Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетрвоська від 18 червня 2019 року заявлені позовні вимоги ОСОБА_7 задоволено частково.

Виселено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та її малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та її малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , з житлового будинку АДРЕСА_1 , що є підставою для зняття їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою їх місця проживання. В частині позовних вимог про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат /а.с. 140-148/.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з вищевказаним рішенням суду не погодились та подали апеляційну скаргу, в якій просять рішення Самарського районного суду м.Дніпропетрвоська від 18 червня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що судом першої інстанції не в повному обсязі з`ясовано обставини справи, що мають значення для справи, визнано встановленими обставини, які не були доведені під час розгляду справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та допущено порушення норм процесуального права /а.с. 153-163/.

ОСОБА_7 скористався своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України та подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції законне та винесено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетрвоська від 18 червня 2019 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 є спадкоємцем за законом та прийняв спадщину після смерті батька та брата, отримав свідоцтва про право на спадщину у передбаченому законом порядку, зареєстрував за собою право власності на спадкове майно, він є новим власником нерухомого майна, у якому проживають відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та малолітні ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 .

Також судом встановлено, та не заперечувалося сторонами, що ОСОБА_1 з 21 липня 2005 року, ОСОБА_2 з 21 липня 2005 року, ОСОБА_3 з 10 квітня 2015 року, ОСОБА_4 з 23 березня 2007 року, ОСОБА_5 з 18 травня 2018 року, ОСОБА_6 з 18 травня 2018 року зареєстровані та проживають у будинку АДРЕСА_1 (а.с.15).

Відповідно до акту обстеження умов проживання (а.с.123), спірний будинок, загальною площею становить 54 кв.м., складається з трьох спалень, коридору, вітальні, кухні. Наявні та працюють комунікації: газо-, водо-, електропостачання. Ванної кімнати немає, туалет на вулиці.

Із пояснень сторін судом встановлено, що ОСОБА_1 , її донька ОСОБА_2 , зареєстровані та проживають за адресою спірного домоволодіння за згодою колишнього власника, батька позивача ОСОБА_9 .

Після смерті батька позивача, відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 продовжують проживати та бути зареєстрованими за адресою спірного домоволодіння.

Відповідач ОСОБА_4 , яка є донькою ОСОБА_1 та малолітній онук ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 зареєстровані та проживають за адресою спірного домоволодіння за згодою колишнього співвласника, брата позивача ОСОБА_10 .

Вказані обставини визнані учасниками справи, тому не підлягають доказуванню відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України.

Малолітні ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_8 зареєстровані в спірному домоволодінні за місцем реєстрації їх матері ОСОБА_4 , вже після набуття позивачем права на спадщину у вигляді спірного домоволодіння.

Суд першої інстанції встановивши, що підставою проживання та реєстрації малолітніх ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 у спірному будинку стало проживання їх матерів ОСОБА_2 , ОСОБА_4 у ньому, а також виходячи з того, що самі відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 зареєстровані та проживають у спірному житловому будинку за згодою його колишнього співвласника ОСОБА_10 право власності якого припинилося у зв`язку із його смертю, суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та малолітні ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 втратили право користування будинком, оскільки право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та зберігатися лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є, а тому позивач вправі вимагати усунення перешкод у користуванні майном, яке йому належить, шляхом виселення відповідачів та зняття їх з реєстраційного обліку за адресою спірного нерухомого майна.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Як передбачає ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається і право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Смерть власника визначено як одну з підстав припинення права власності (пункт 11 частини першої статті 346 ЦК України).

Зазначене дає підстави для висновку про похідний характер прав відповідачів на користування спірним житловим будинком від прав колишнього співвласника, ОСОБА_10 , та про припинення цих прав у зв`язку із смертю співвласника нерухомого майна.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16).

Відповідно до абзацу другого частини першої статті 7 Закону України № 1382-IV від 11.12.2003 «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Отже, реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти особу з реєстрації за місцем проживання можна лише за умови втрати нею права користування цим житлом чи у зв`язку з її виселенням (добровільно чи у примусовому порядку).

Враховуючи, що попередній власник нерухомого майна помер, а відповідачі не є членами сім`ї спадкоємця - позивача ОСОБА_7 , з ними не укладалось договорів найму житла, тому відсутні правові підстави для їх проживання у майні, що належить на праві власності позивачу, отже останній має право на усунення перешкод у користуванні своїм майном шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку відповідачів.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У свою чергу позивач, який набув у власність домоволодіння шляхом його успадкування в цілому та не надавав жодному з відповідачів згоди на проживання в ньому, не може реалізувати свою правомочність власника, оскільки будинок фактично обтяжений правом на проживання та реєстрацією в ньому членів сім`ї колишнього власника. Отже, порушується справедливий баланс інтересів сторін у справі, оскільки новий власник несе «індивідуальний і надмірний тягар» (individual and excessive burden), який полягає у тому, що він не може в повній мірі використовувати свою власність через ускладнену процедуру виселення зі спірного майна відповідачів, що позбавляє позивача реалізувати свої права, гарантовані статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.

Таким чином, враховуючи вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, суд приходить до висновку про недопустимість таких обмежень у праві власності позивача, це не відповідає принципу дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки інших ефективні способів захисту прав власника майна, позивач реально не має.

Суд першої інстанції вірно відхилив аргументи представника відповідача ОСОБА_1 про недоведеність позивачем факту наявності в нього перешкод у користуванні спірним будинком, оскільки наявність чи відсутність таких обставин сама по собі не впливає на встановлену судом відсутність у відповідачів прав на проживання у спірному будинку, і колегія суддів з цим погоджується. Також ці доводи спростовуються показами свідка, листом зверненням позивача до відповідачів з проханням добровільно виселитися від 21.10.2018 року (а.с. 14).

Щодо посилань в апеляційній скарзі представника відповідача на те, що рішення суду про виселення трьох малолітніх дітей призведе до позбавлення їх житла, то суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що вони не впливають на результат вирішення справи, зважаючи на доведеність факту переходу права власності на вказане домоволодіння до позивача, наявність у його прав на вказане житлове приміщення та розпорядження ним на власний розсуд, який згоди на це членів попереднього власника не потребує. Крім того, малолітні ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , окрім матері ОСОБА_4 , мають батька ОСОБА_11 місцем проживання якого не є спірний будинок, а відповідно до закону вони мають право проживати за місцем проживання батька.

Встановлені судом першої інстанції обставини свідчать про те, що відповідачі своїми діями чинить перешкоду позивачу та порушують його право на вільне користування та розпорядження своїм майном.

Колегія суддів також погоджується з висновками суду, про відмову у задоволенні позовних вимог, що стосуються виселення відповідача ОСОБА_8 , оскільки реєстрація у спірному домоволодінні у нього відсутня (а.с. 15) та позивачем не доведено належними та допустимими доказами у розумінні ст. ст. 77-79 ЦПК України обставини його вселення до спірного домоволодіння та проживання у ньому.

Також, колегія суддів погоджується з висновками суду про відмову у задоволені вимоги позивача про визнання відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та малолітніх ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням, оскільки в матеріалах справи відсутні докази їх не проживання у спірному будинку. Крім того, саме по собі задоволення судом позовних вимог в частині виселення відповідачів та зняття з реєстраційного обліку є достатнім способом відновлення порушених прав позивача.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержанням вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Доводи скарги позивача фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_5 , ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетрвоська від 18 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров