ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«11» листопада 2019 року

м. Харків

справа № 635/8138/18-ц

провадження № 22ц/818/5102/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «Юнекс Банк»,

відповідач - ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Юнекс Банк» на рішення Харківського районного суду Харківської області від 21 серпня 2019 року в складі судді Бобко Т.В.

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року поштою Акціонерне товариство «Юнекс Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного договору №14.35.0118.ФО_К від 09 січня 2018 року ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 50 000,00 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12% річних та комісією за обслуговування кредиту у розмірі 2,99% щомісячно, який зобов`язався повертати частинами шляхом сплати щомісячних платежів, зі строком погашення не пізніше 09 січня 2021 року.

Вказав, що банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надавши позичальнику грошові кошти; проте, відповідач не виконує свої зобов`язання належним чином, не сплачує щомісячні платежі за кредитом, комісією за обслуговування та проценти за користування кредитом та інші платежі, допускаючи порушення умов кредитного договору.

У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_2 станом на 18 жовтня 2018 року має заборгованість перед банком в розмірі 60 979,39 грн., яка складається з 46 000,75 грн. - заборгованості за кредитом; 13 380,28 грн. - заборгованості за процентами; 1598,36 грн. - суми простроченої комісії за обслуговування кредиту, та жодних дій щодо погашення боргу не вчиняє.

Зазначив, що оскільки відповідачем протягом тривалого часу не сплачуються щомісячні платежі на погашення кредиту, процентів та комісій за користування кредитними коштами, не виконуються вимоги банку щодо погашення заборгованості в добровільному порядку, банком прийнято рішення про звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості.

Просив стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Юнекс Банк» суму боргу за кредитним договором №14.35.0118.ФО_К від 09 січня 2018 року у розмірі 60 979,39 грн., з яких: 46 000,75 грн. - заборгованість за кредитом, 13 380,28 грн. - заборгованість за процентами та комісіями, 1598,36 грн. - заборгованість за нарахованою та не сплаченою комісією, а також судовий збір у розмірі 1762,00 грн.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 21 серпня 2019 року у задоволенні позову банку - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, Акціонерне товариство «Юнекс Банк» подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не звернув увагу на те, що відсутність надісланої досудової вимоги боржнику щодо виконання ним зобов`язань за кредитним договором не може бути перешкодою для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості; що банком надані всі належні докази про факт порушення умов договору боржником та невиконання зобов`язань за ним.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Юнекс Банк» необхідно задовольнити частково, рішення суду - скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що умовами кредитного договору передбачено направлення на адресу позичальника вимоги про дострокове виконання зобов`язань, однак, матеріали справи не містять як такої вимоги, так і відомостей щодо її направлення, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити строк виконання зобов`язання, правомірність нарахованих процентів за кредитом та інші платежі до подання позову.

Проте, з таким висновком судова колегія не погоджується, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 09 січня 2018 року між банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №14.35.0118.ФО_К, згідно умов якого ОСОБА_2 отримав кредит на споживчі потреби у розмірі 50 000,00 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12% річних та комісією за обслуговування кредиту у розмірі 2,99% щомісячно, який зобов`язався повертати частинами шляхом сплати щомісячних платежів зі строком погашення не пізніше 09 січня 2021 року (а. с. 5-10).

Відповідно до пункту 3.1.1 кредитного договору банк зобов`язався протягом одного робочого дня від дати укладення цього договору та за умови виконання позичальником пп.3.2.1, 3.2.3 цього договору, надати позичальнику кредит на умовах цього договору.

Як вбачається з виписки Акціонерного товариства «Юнекс Банк» по особовому рахунку 09 січня 2018 року банком виданий кредит ОСОБА_2 за кредитним договором №14.35.0118.ФО_К в розмірі 50 000,00 грн. шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок останнього (а. с. 13).

Пунктом 2.3 кредитного договору передбачено, шо погашення кредиту, комісії за обслуговування кредиту та нарахованих процентів здійснюється позичальником щомісячно в період з 01 по 10 (включно) число кожного місяця протягом строку дії цього договору, починаючи з місяця, наступного за місяцем підписання цього договору, в сумі 3156,00 грн.

Якщо десяте число припадає на неробочий день, погашення платежу здійснюється позичальником в останній робочий день перед таким неробочим днем. Погашення останнього платежу здійснюється не пізніше останнього дня строку кредиту, визначеного в пункті 1.1 цього договору.

Згідно пункту 3.2.2 договору позичальник зобов`язався сплачувати щомісячно платіж за кредитом, комісію за обслуговування та нараховані проценти; згідно пунктів 2.3, 2.4 цього договору забезпечити повернення отриманого кредиту, комісію за обслуговування і сплату нарахованих процентів та комісій у встановлені цим договором строки.

Відповідно до пункту 3.3.2 договору банк має право вимагати дострокового виконання в повному обсязі зобов`язань за цим договором, та відповідно припинення строку дії договору у наступних випадках: при настанні подій, що впливають на здатність виконання позичальником зобов`язань за цим договором, зокрема: погіршення фінансового стану позичальника; початку щодо позичальника досудового розслідування; звільнення з основного місця роботи; у випадку непогашення наявної простроченої заборгованості за цим договором (по сплаті частини кредиту, комісії за обслуговування, нарахованих процентів, комісій, штрафів та пені або інших платежів, передбачених цим договором) в строк до 30 календарних днів.

Сторони домовилися, що у випадку настання обставин, визначених у вищевказаному пункті договору, та у випадках, передбачених статтями 1050, 1052 та 1056 ЦК України, термін користування кредитом вважається таким, що закінчився, з моменту отримання позичальником відповідної письмової вимоги банку. Вимога про дострокове виконання зобов`язань за цим договором направляється на адресу позичальника цінним листом з описом та повідомленням про вручення, доставляється кур`єрською службою або вручається особисто.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України.

За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання сторонам необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема, щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В оцінці застосування наведених норм права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Матеріали справи свідчать про те, що банк свої зобов`язання перед позичальником за кредитним договором виконав, надавши ОСОБА_2 кредитні кошти.

Натомість, ОСОБА_2 здійснював погашення заборгованості нерегулярно, не в повному обсязі та лише до червня 2018 року.

З розрахунку заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором вбачається, що станом на 18 жовтня 2018 року він має заборгованість перед банком в розмірі 60 979,39 грн., яка складається з 46 000,75 грн. - заборгованість за кредитом; 2574,77 грн. - заборгованість за процентами; 10 805,51 грн. - прострочена комісія за обслуговування кредиту (разом з відсотками становить 13 380,28 грн., що відповідає прохальній частині позовної заяви); 584,68 грн. - пеня за несвоєчасне повернення кредитних коштів, 1013,68 грн. - пеня за несвоєчасне повернення нарахованих процентів (1598,36 грн. - загальна сума пені).

Із зазначеного розрахунку вбачається, що ОСОБА_2 сплачено у рахунок погашення кредиту: 15 лютого 2018 року - 1282,92 грн., 02 квітня 2018 року - 1207,90 грн., 27 квітня 2018 року - 137,50 грн., 03 травня 2018 року - 1034,93 грн., 29 травня 2018 року - 336,00 грн., а всього за період з 09 січня 2018 року по 18 жовтня 2018 року - 3999,25 грн. (а. с. 14).

Отже, залишок заборгованості за тілом кредиту становить 50 000,00 грн. - 3999,25 грн. = 46 000,75 грн.

У рахунок погашення заборгованості за процентами за користування кредитом ОСОБА_2 сплачено: 15 лютого 2018 року - 378,08 грн., 02 квітня 2018 року - 950,88 грн., 03 травня 2018 року - 468,80 грн., а всього за період з 09 січня 2018 року по 18 жовтня 2018 року - 1797,76 грн. Сума непогашених процентів складає 2574,77 грн. (а. с. 14-15).

Водночас, судова колегія звертає увагу на те, що згідно розрахунку розмір заборгованості відповідача зі сплати процентів становить 2574,77 грн. а не 13 380,28 грн., як вказано у позові, оскільки у цю суму у позовній заяві включено також несплачену комісію у розмірі 10 805,51 грн.

Таким чином, відповідач має перед банком заборгованість зі сплати тіла кредиту та процентів за користування ним у зазначеному розмірі, яка належним чином обґрунтована.

Банк має право вимагати дострокового повернення позики та процентів за користування нею, оскільки з червня 2018 року позичальник не здійснює жодних платежів у рахунок погашення заборгованості за кредитом.

Відмовляючи у задоволенні позову банку, суд першої інстанції виходив з того, що умовами кредитного договору передбачено направлення на адресу позичальника вимоги про дострокове виконання зобов`язань, однак, матеріали справи не містять як такої вимоги, так і відомостей щодо її направлення, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити строк виконання зобов`язання, правомірність нарахованих процентів за кредитом та інші платежі до подання позову.

Дійсно, пунктом 3.2.2. кредитного договору передбачено, що у випадку настання обставин, які є підставами вимагати дострокового повернення кредиту, термін користування кредитом вважається таким, що закінчився, з моменту отримання позичальником відповідної письмової вимоги банку, яка направляється на адресу позичальника цінним листом з описом та повідомленням про вручення, доставляється кур`єрською службою або вручається особисто.

Разом з цим, слід враховувати, що банк має право, а не обов`язок на звернення з вимогою про дострокове повернення суми боргу.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, стаття 4 ЦПК).

Пунктом 3 Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/2002 встановлено, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту, держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак, їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Право на судовий захист не позбавляє суб`єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб`єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі, і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

З урахуванням викладеного, положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Отже, позикодавець наділений можливістю реалізувати своє право в порядку частини другої статті 1050 ЦК України на дострокове повернення йому частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, як шляхом пред`явлення досудової вимоги, так і судової.

Таким чином, відсутність доказів надсилання банком відповідачу повідомлень про дострокове повернення кредиту не є підставою для висновку про відмову в позові щодо дострокового стягнення кредиту, оскільки способом такого повідомлення боржника є також звернення банку до суду із відповідним позовом.

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 лютого 2018 року, справа № 534/2560/15-ц, провадження № 61-791св18, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2018 року, справа № 1522/8930/12, провадження № 61-1410 св 18, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2018 року, справа № 607/122/15-ц, провадження № 61-6293св18, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2018 року, справа № 607/16007/15-ц, провадження № 61-30971св18, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2018 року, справа № 161/12434/15-ц, провадження № 61-6673св18, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року, справа № 521/4802/14-ц, провадження № 61-6034св18.

Тобто, направлення банком досудової вимоги на адресу позичальника не є обов`язковим та не позбавляє його права на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості.

Разом з тим, реалізація банком свого права на пред`явлення вимоги в порядку частини другої статті 1050 ЦК України змінює строк виконання кредитного зобов`язання в повному обсязі та позбавляє кредитора права нарахування процентів, передбачених договором, після її направлення.

Проте, матеріали справи не містять відомостей щодо направлення банком відповідної досудової вимоги, якою було б змінено строк виконання зобов`язання. В апеляційній скарзі також зазначено, що досудова вимога ОСОБА_2 не направлялась.

Отже, враховуючи не направлення банком досудової вимоги, встановлений договором строк кредитування до 09 січня 2021 року на момент звернення банку до суду з позовом не змінювався і перерваний лише пред`явленням позову у цій справі.

За таких умов, підстав вважати, що банком безпідставно нараховані проценти за кредитним договором поза межами строку кредитування, немає.

Таким чином з ОСОБА_2 на користь банку підлягає стягненню сума заборгованості в розмірі 48 575,52 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту - 46 000,75 грн. та відсотками - 2574,77 грн.

У зв`язку з чим рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування норм матеріального права.

Щодо вимоги банку про стягнення з ОСОБА_2 комісії за користування кредитом судова колегія виходить з наступного.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг.

Держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2019 року, справа № 186/1333/16-ц, провадження № 61-27618св18.

У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 вказується, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що у пункті 1.5.3 кредитного договору № 14.35.0118.ФО_К від 09 січня 2018 року, укладеного між банком та ОСОБА_2 , сторони обумовили, що за обслуговування кредиту банком позичальник сплачує комісію щомісячно в розмірі 2,99 % від суми кредиту, яка включається до складу щомісячних ануїтентних платежів.

Однак, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії, що нараховується одночасно з відсотками, банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику, що є незаконним, та фактично нараховував комісію за ту саму послугу, за яку відповідач повинен сплатити згідно з договором відсотки.

Зазначена правова позиція узгоджується з усталеною судовою практикою Верховного Суду та викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 серпня 2019 року, справа № 595/290/17, провадження № 61-29972св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року, справа № 311/682/16-ц, провадження № 61-24756св18; від 02 жовтня 2019 року, справа № 760/20414/14-ц, провадження № 61-31205св18.

При цьому, судова колегія звертає увагу на те, розмір такої щомісячної комісії є значним, а саме 1495,00 грн., що перевищує щомісячний платіж з тіла кредиту.

Зазначена умова договору порушує принцип добросовісності та призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, отже суперечить положенням статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Виходячи з викладеного, судова колегія вважає, що нарахування позичальнику комісії за надання кредиту без зазначення конкретних послуг, за які її сплачено, є незаконним, тому вимоги банку в частині стягнення з відповідача комісії у розмірі 10 805,51 грн. задоволенню не підлягають, як і не підлягає задоволенню позовна вимога про стягнення комісії в розмірі 1598, 36 грн., яка є згідно наданого розрахунку пенею (584,68 грн. - пеня за несвоєчасне повернення кредитних коштів; 1013,68 грн. - пеня за несвоєчасне повернення нарахованих процентів), про стягнення якої в позові банку не зазначено, а суд апеляційної інстанції при перегляді судового рішення, виходячи з вимог частини 1 статті 367 ЦПК України, не може вийти за межі позову банку. При цьому, судова колегія зазначає, що вказану суму нараховано з суми комісії, в стягненні якої банку відмовлено.

Аналізуючи обставини справи та правові норми, що підлягають затосуванню до спірних правовідносин, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції не дослідив і не надав належної оцінки поданим доказам, не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог і того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Таким чином, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову та стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором від 09 січня 2018 року у розмірі 48 575,52 грн., що складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 46 000,75 грн. та відсотками у розмірі 2574,77 грн. В іншій частині вимоги банку задоволенню не підлягають з підстав, що викладені вище.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов банку задоволено частково, на 79,66 % (48 575,52 * 100 / 60 979,39), з ОСОБА_2 на його користь підлягає стягненню судовий збір за подачу позову у розмірі 1403,61 грн. (1762*79,66/100) та апеляційної скарги у розмірі 2105,41 грн. (2643*79,66/100), а всього в розмірі 3509,02 грн. (1403,61+2105,41).

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Юнекс Банк» - задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 21 серпня 2019 року - скасувати.

Позов Акціонерного товариства «Юнекс Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Юнекс Банк» заборгованість за кредитним договором №14.35.0118.ФО_К від 09 січня 2018 року, який укладено між ОСОБА_2 та Акціонерним товариством «Юнекс Банк» в розмірі 48 575,52 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту - 46 000,75 грн. та відсотками - 2574,77 грн.

В іншій частині в задоволенні позову Акціонерному товариству «Юнекс Банк» - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Юнекс Банк» судовий збір в розмірі 3509,02 грн. за подачу позовної заяви та апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 11 листопада 2019 року.