КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада2019року місто Київ

справа №363/2630/18

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 04 червня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Чіркова Г.Є., повний текст рішення складено 21 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року позивач звернулася до Вишгородського районного суду Київської області з позовом до відповідача, в якому просила:

стягнути з ОСОБА_3 на її користь 757477,67 грн., з яких:

657783 грн. - основна сума заборгованості за позикою;

28942,45 грн. - інфляційні збитки за період з січня 2018 року по травень 2018 року (включно);

11029,13 грн. - 3% річних за період з 11 грудня 2017 року по 02 липня 2018 року (включно);

59723,09 грн. - проценти за період з 11 грудня 2017 року по 02 липня 2018 року (включно);

стягнути з ОСОБА_3 на її користь судовий збір у розмірі 7574,78 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 18319 грн.

В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що 17 листопада 2017 року між нею та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір позики, у письмовій формі у вигляді розписки, згідно якого останній отримав у борг грошові кошти в розмірі 657783 грн.

Вказувала, що відповідач зобов`язався повернути зазначену позику у строк до 10 грудня 2017 року, однак взяті на себе зобов`язання останній не виконав, грошові кошти не повернув.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 04 червня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за позикою в розмірі 657783 грн., індекс інфляції в розмірі 28942,45 грн., три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 11029,13 грн., а також судові витрати, які складаються з судового збору у розмірі 7574,78 грн. та витрат на правничу допомогу у розмірі 18319 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Частково не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив рішення Вишгородського районного суду Київської області від 04 червня 2019 року в частині відмови у стягненні процентів у розмірі 59723,09 грн. за період з 11 грудня 2017 року по 02 липня 2018 року (включно) скасувати та ухвалити в цій частині нове про задоволення вказаних вимог.

В обґрунтування скарги посилався на те, що суд першої інстанції як на підставу для відмови у задоволенні вимоги про стягнення процентів згідно з ст.1048 ЦК України дійшов до помилкового висновку про те, що начебто проценти сплачуються боржником кредитору за користування його коштами лише в межах строку дії договору позики, тобто протягом часу до якого боржник повинен повернути заборгованість разом з процентами. На підтвердження цієї позиції, суд першої інстанції послався на постанову Великої Палати Верховного Суду України від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12.

Вказував, що з аналізу вказаної постанови Великої Палати Верховного Суду вбачається, що обставини у даній справі та обставини у справі №444/9519/12 є різними, регулюються іншими нормами права, а відтак і висновки зроблені у справі №444/9519/12 не позбавляють позивача можливості у вказаній справі стягнення процентів згідно з ст.ст1048, 536 ЦК України, які нараховуються з дати отримання коштів позичальником по день повернення позики.

Зазначав, що судом першої інстанції не було враховано, що зазначений вид стягнення є платою відповідача за користування коштами позивача, натомість, стягнення в порядку ст.625 ЦК України є стягнення за невиконання відповідачем грошового зобов`язання.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування скарги посилався на те, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку щодо суті боргової розписки та встановлених правовідносин між сторонами, оскільки грошові кошти у розмірі 657783 грн. він отримав від позивача як винагороду за надання правової допомоги у справі ОСОБА_1 про розірвання договору поставки товарів під замовлення та встановлення факту, що має юридичне значення.

Вказував, що між ним та позивачем відсутні правовідносини, які виникають з договору позики та відсутні усі істотні умови такого роду договору, оскільки надана позивачем копія розписки не містить інформацію щодо дати передачі грошових коштів позичальнику та в ній не вказано у кого саме отримано грошові кошти в борг.

Зазначав, що у розписці вказано, що борг підлягає повернення « ОСОБА_1 », а згідно анкетних даних, зазначених у позові, прізвище, ім'я та по батькові позивача « ОСОБА_1 », що свідчить про недоведеність позивачем того факту, що саме вона надавала у борг кошти та що саме їй підлягають дані кошти поверненню.

Вважає, що судом першої інстанції безпідставно задоволено вимогу щодо стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 18319 грн.

Від представника позивача до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому останній просив залишити скаргу без задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, а рішення суду першої в частині задоволених позовних вимог - без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача доводи апеляційної скарги, поданої в інтересах позивача підтримав, просив її задовольнити, проти доводів апеляційної скарги відповідача заперечував.

Відповідач у судове засідання апеляційного суду не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справи у відсутність відповідача відповідно до положень ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за позикою в розмірі 657783 грн., індекс інфляції в розмірі 28942,45 грн. та три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 11029,13 грн., суд першої інстанції виходив з обґрунтованості вказаних вимог та того, що відповідач договірні зобов`язання не виконав, а тому з нього підлягає стягненню сума боргу з урахуванням прострочення зобов`язання згідно з ст.625 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Частинами першою, другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи борговурозписку чи договір позики, суд повинен виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до ст.ст.525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, 17 листопада 2017 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 укладено договір позики, згідно якого останній взяв у борг та зобов`язався повернути ОСОБА_1 суму у розмірі 657783 грн. до 10 грудня 2017 року, що підтверджується розпискою складеною відповідачем.

Вказана розписка містить необхідні умови договору позики, зокрема, дату її складання, отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі та у конкретної особи, та зобов`язання щодо їх повернення, строк повернення.

Належних і допустимих доказів на підтвердження того, що вказані в розписці грошові кошти у розмірі 657783 грн. були повернуті позикодавцю у строк, обумовлений в розписці - до 10 грудня 2017 року, відповідачем ОСОБА_3 не було надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції.

Станом на дату розгляду справи оригінал розписки перебуває у позивача ОСОБА_1 , що за правилом ст.545 ЦК України, також свідчить про невиконання позичальником ОСОБА_3 зобов'язання по поверненню позики.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що наявність складеної розписки про отримання відповідачем у позивача коштів та неповернення відповідачем цих коштів свідчить про невиконання ОСОБА_3 своїх зобов`язань визначених борговою розпискою.

Оскільки відповідач не виконав свої зобов`язання за договором позики в повному обсязі, не повернув взяті у борг кошти у визначений строк, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики в розмірі 657783 грн., інфляційних втрат в розмірі 28942,45 грн. та три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 11029,13 грн. відповідно до статті 625 ЦК України.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що грошові кошти у розмірі 657783 грн. він отримав від позивача як винагороду за надання правової допомоги у справі ОСОБА_1 про розірвання договору поставки товарів під замовлення та встановлення факту, що має юридичне значення колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами справи та змістом розписки від 17 листопада 2017 року, складеної власноручно ОСОБА_3 , з якої вбачається, що грошові кошти відповідачем було отримано саме у борг від ОСОБА_1 з обов`язком повернути їх у визначений строк- до 10 грудня 2017 року.

З аналізу тексту розписки від 17 листопада 2017 року вбачається, що правова природа правовідносин, що виникли між сторонами відноситься до правовідносин за договором позики та регулюється Параграфом 1 Глави 71 ЦК України, натомість договори про надання правової допомоги відносяться до правовідносин, що виникають з надання послуг та регулюються Главою 63 ЦК України.

При цьому, твердження ОСОБА_3 , що судом першої інстанції не було встановлено дійсну природу правовідносин сторін, колегія суддів відхиляє, оскільки судом першої інстанції вірно встановлено, що між сторонами був укладений договір позики та судом вірно застосовані норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Доводи ОСОБА_3 про те, що у розписці вказано, що борг підлягає повернення « ОСОБА_1 », а згідно анкетних даних, зазначених у позові, прізвище, ім'я та по батькові позивача « ОСОБА_1 », що свідчить про недоведеність позивачем факту, що саме вона надавала у борг кошти та що саме їй підлягають дані кошти поверненню колегія суддів відхиляє, оскільки зазначення імені як « Анна », а не «Ганна» не свідчить, що грошові кошти у борг надавала не позивач, а інша особа, оскільки у розписці вказані паспорті дані саме ОСОБА_1 - серія та номер НОМЕР_1 , виданий Дарницьким РВ ГУДМС України в місті Києві 22 квітня 2016 року.

Наведені у апеляційній скарзі ОСОБА_3 доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач крім стягнення з відповідача на її користь заборгованості за договором позики у розмірі 657783 грн., індексу інфляції в розмірі 28942,45 грн. та 3% річних від простроченої суми в розмірі 11029,13 грн. просила також стягнути проценти за період з 11 грудня 2017 року по 02 липня 2018 року (включно) у розмірі 59723,09 грн.на підставі ч.1 ст.1048 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на її користь процентів у розмірі 59723,09 грн. за період з 11 грудня 2017 року по 02 липня 2018 року (включно), суд першої інстанції виходив з того, що фактично нарахування процентів по договору позики між сторонами охоплює період дії договору, а саме з 17 листопада 2017 року по 10 грудня 2017 року, а після 10 грудня 2017 року відповідач несе відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання згідно з вимогами ст.625 ЦК України.

При цьому суд першої інстанції посилався напостановуВеликої Палати Верховного Суду України від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з статтями 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України встановлено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається з договору позики, його умовами розмір процентів не передбачений, а тому позивач, здійснюючи розрахунок суми відповідних процентів, що підлягає стягненню з позичальника, виходила із облікової ставки НБУ, вказуючи при цьому період для такого нарахування за договором позики з 11 грудня 2017 року по 02 липня 2018 року (включно).

Згідно правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, зі спливом строку, на який була надана позика припиняється право позивача нараховувати проценти за договором.

За умовами договору позики (боргової розписки) від 17 листопада 2017року сторони погодили, що позику в сумі 657783грн. ОСОБА_3 зобов`язався повернути до 10 грудня 2017 року.

Оскільки зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики, то після 10 грудня 2017року позивач не малаправових підстав для нарахування процентів.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі №760/16670/16-ц, від 19 червня 2019 року у справі №498/1105/15-ц, від 28 серпня 2019 року у справі №469/1578/16-ц.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача процентів за договором позики після спливу терміну його дії.

А відтак доводи апеляційної скарги представника позивача спростовуються вищевикладеним.

Разом з тим, стягуючи з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 7574,78 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 18319 грн. суд першої інстанції не урахував наступного.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги позивача задоволені частково, а відтак з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 6926,30 грн. пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Крім того, позивач просила стягнути з відповідачів на її користь витрати на правничу допомогу у розмірі 18319 грн.

Згідно з ч.ч.2-4 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Статтею 29 Закону України «Про адвокатуру» визначено, що дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням. Договір про надання правової допомоги може бути достроково припинений за взаємною згодою сторін або розірваний на вимогу однієї із сторін на умовах, передбачених договором. При цьому клієнт зобов'язаний оплатити адвокату (адвокатському бюро, адвокатському об'єднанню) гонорар (винагороду) за всю роботу, що була виконана чи підготовлена до виконання, а адвокат (адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язаний (зобов'язане) повідомити клієнта про можливі наслідки та ризики, пов'язані з достроковим припиненням (розірванням) договору.

Згідно з ст.30 вказаного Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як вбачається з матеріалів справи, 26 червня 2018 року між ОСОБА_1 та Адвокатським бюро «Лев» було укладено договір №26/06 про надання правової допомоги, згідно умов якого виконавець приймає на себе зобов`язання надати правову допомогу замовнику, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити її вартість на умовах та в строки, що передбачені умовами цього договору.

Пунктом 3.1 договору передбачено, що здача-приймання правової допомоги за цим договором оформлюється актом прийняття правової допомоги.

Згідно з п.4.1. вищевказаного договору винагорода за надання виконавцем правової допомоги замовнику здійснюється у формі гонорару. Загальний розмір гонорару за надання правової допомоги, що передбачений в. п.1.2 цього договору, визначається в Додатку №1, що є невід`ємною частиною договору.

26 червня 2018 року між ОСОБА_1 та Адвокатським бюро «Лев» укладено додаток №1 до договору №26/06 від 26 червня 2018 року про надання правової допомоги, відповідно до п.1 якого загальний розмір гонорару за надання правової допомоги (витрати на професійну правничу допомогу) щодо стягнення на користь замовника заборгованості з боржника та який передбачений в п.1.2. договору становить 18319 грн., що є еквівалентом 700 доларів США по курсу НБУ станом на день укладання цього договору.

У п.3 додатку №1 до договору сторони погодили, що при укладанні цього договору, замовником сплачується виконавцю аванс у розмірі 9159,50 грн., що є еквівалентом 350 доларів США по курсу НБУ станом на день укладання цього договору. А залишок гонорару у розмірі 9159,50 грн., що є еквівалентом 350 доларів США сплачується замовником на користь виконавця впродовж 5-ти днів з моменту отримання рішення (ухвали) суду першої інстанції по справі щодо стягнення заборгованості з боржника замовника на користь замовника та/або щодо залишення позову без розгляду (відмови від позову) внаслідок врегулювання пору між замовником та боржником замовника.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування позивачем надано: договір №26/06 від 26 червня 2018 року про надання правової допомоги; додаток №1 до договору №26/06 від 26 червня 2018 року про надання правової допомоги; платіжне доручення в підтвердження оплати юридичних послуг у розмірі 8900 грн. та квитанцію №0.0..1 від 02 липня 2019 року на суму 9419 грн.

А відтак з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати за надання правничої допомоги, виходячи з наданих ОСОБА_1 доказів їх понесення пропорційно задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 16750,89 грн.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що рішення Вишгородського районного суду Київської області від 04 червня 2019 року в частині стягнення з відповідача Шаповалова А.В. на користь позивача ОСОБА_1 судового збору у розмірі 7574,78 грн. та витрат на правничу допомогу у розмірі 18319 грн. підлягає зміні, а саме зменшенню розміру судового збору до 6926,30 грн. та стягнутих витрат на правничу допомогу до 16750,89 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Крім того, оскільки апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, а відтак правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10520 грн. за подання апеляційної скарги та за представлення інтересів ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргупредставника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 04 червня 2019 року в частині стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 судового збору у розмірі 7574 грн. 78 коп. та витрат на правничу допомогу у розмірі 18319 грн. змінити, зменшити суму стягнутого судового збору з 7574 грн. 78 коп. до 6926 грн. 30 коп. та стягнутих витрат на правничу допомогу з 18319 грн. до 16750 грн. 89 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 07 листопада 2019 року.

Головуючий:

Судді: