Постанова

Іменем України

06 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 465/5191/14-ц

провадження № 61-13861св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представників ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - на рішення Франківського районного суду м. Львова від 28 січня 2016 року у складі судді Мартьянової С. М. та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 21 червня 2016 року у складі суддів: Павлишина О. Ф., Мікуш Ю. Р., Ніткевича А. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_4 ,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про виділення в натурі частки із спільної часткової власності та визнання права на частку земельної ділянки.

ОСОБА_5 мотивовано тим, що вона є власником 1/10 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яку успадкувала від свого батька ОСОБА_6 , що підтверджуються свідоцтвом про право на спадщину за законом від 16 липня 2008 року. Власником 9/10 частки вказаного житлового будинку є її брат - ОСОБА_4 . Вказувала, що фактично користується житловою кімнатою № 1-8, яка знаходиться на першому поверсі будинку, площею 11,6 кв. м та має окремий вхід.

Посилаючись на те, що вони з відповідачем не можуть дійти спільної згоди щодо володіння, користування та розпорядження своєю власністю, просила виділити в натурі 1/10 частки із спільної часткової власності, а саме: житлового будинку АДРЕСА_1 та визнати за нею права власності на частину земельної ділянки, на якій розташована її частина житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Для визначення можливих варіантів розподілу житлового будинку та земельної ділянки просила призначити у справі судову будівельно-технічну експертизу.

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про припинення права співвласника на частку у спільному майні зі сплатою грошової компенсації.

Зустрічний позов мотивовано тим, що пропоноване позивачем за первісним позовом до виділу приміщення № 1-8, площею 11,6 кв. м за даними технічного паспорта та експлікації площ від 24 березня 2014 року, є самовільно переобладнаним з кухні під житлову кімнату, не є відокремленим, не має окремого виходу і не може бути виділене в натурі. Вказував, що виділити в будинку в натурі інше житлове приміщення, яке б відповідало незначній частці позивача, немає технічної можливості. Зазначає, що з 2004 року, ОСОБА_1 за місцем реєстрації не проживає, оскільки переїхала на постійне проживання до іншої держави - Бельгії, де фактично постійно проживає. Між ними склалися неприязні стосунки, тому вважає, що за таких особливих обставин, сумісне користування будинком неможливе.

Посилаючись на вказані обставини просив відмовити у задоволенні первісного позову та припинити право власності ОСОБА_1 на 1/10 частку у спільній частковій власності у будинку АДРЕСА_1 та стягнути на користь позивача грошову компенсацію вартості майна.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 28 січня 2016 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено. Повернуто ОСОБА_4 внесені на депозитний рахунок суду кошти в сумі 302 586 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що припинення права власності ОСОБА_1 на належну їй частку будинку АДРЕСА_1 завдасть їй істотної шкоди, оскільки остання не забезпечена іншим власним житлом. Висновком інженерно-технічної експертизи № 4593/4594 від 08 червня 2015 року наданим судовими експертами Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз, визначено, що виділити ОСОБА_1 1/10 частки житлового будинку АДРЕСА_1 технічно не можливо, розробити варіанти розподілу вказаного житлового будинку, загальною площею 204,8 кв. м, якщо 9/10 ідеальних часток належить ОСОБА_4 , а 1/10 ідеальних часток належить ОСОБА_1 , враховуючи той факт, що ОСОБА_1 фактично користується кімнатами, позначеними на поверховому плані № 1-8, не надається можливим. Враховуючи викладене, суд дійшов до переконання про неможливість виділення позивачу ОСОБА_1 1/10 частини спірного будинку.

Додатковим рішенням Франківського районного суду м. Львова від 28 січня 2016 року доповнено резолютивну частину рішення Франківського районного суду м. Львова від 28 січня 2016 року. Стягнуто з ОСОБА_1 2 781 грн 86 коп. судового збору в дохід держави. Стягнуто з ОСОБА_4 2 781 грн 86 коп. судового збору в дохід держави.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 21 червня 2016 року рішення Франківського районного суду м. Львова від 28 січня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції правильно врахувавши висновок експертизи про неможливість виділення ОСОБА_1 1/10 частини будинку АДРЕСА_1 , а також те, що припинення права власності ОСОБА_1 на належну їй частку вказаного будинку завдасть їй істотної шкоди, оскільки остання не забезпечена іншим власним житлом, обґрунтовано відмовив у задоволенні первісного та зустрічного позовів.

Враховуючи те, що ОСОБА_4 є власником земельної ділянки, площею 0,0970 га, яка розташована у АДРЕСА_1 і призначена для обслуговування житлового будинку, який знаходиться за цією адресою місцевий суд вірно відмовив у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на земельну ділянку, на якій розташована її частина житлового будинку.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представники ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , просять скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду в частині вирішення первісного позову та направити справу у цій частині на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували положення частини першої статті 361 ЦК України, відповідно до якої співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності, а також положення частини першої статті 364 ЦК України, згідно якої співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Крім того, суди не взяли до уваги положення статті 120 ЗК України, згідно якої до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Висновок судової інженерно-технічної експертизи від 08 червня 2015 року не є належним та допустимим доказом у справі, оскільки складений з істотним порушенням чинного законодавства, а висновки судового експерта не відповідають дійсності та є необґрунтованими. Також зазначено про те, що суди попередніх інстанцій безпідставно відмовили у призначенні повторної судової експертизи.

В частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_4 судові рішення першої та апеляційної інстанцій не оскаржуються, тому відповідно до положень частини першої статті 400 ЦПК України законність ухвалених у цій частині судових рішень колегією суддів не перевіряється.

Доводи інших учасників справи

У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_4 зазначив про те, що доводи касаційної скарги не містять підстав для скасування рішень попередніх інстанцій в частині вирішення первісного позову ОСОБА_1 Касаційна скарга складається з формальних та алогічних міркувань, які не підтверджені фактами, а також зводиться до введення суду в оману шляхом надання неправдивих доводів.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

16 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

06 червня 2019 року справу передано судді-доповідачеві Штелик С. П.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Суди установили, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Відповідно до технічного паспорту виданого Львівським бюро технічної інвентаризації від 25 січня 1995 року, загальна площа будинку становить 204, 8 кв.м, згідно технічного паспорту виданого Львівським бюро технічної інвентаризації від 01 грудня 2011 року загальна площа будинку становить 212,1 кв. м.

ОСОБА_1 є власником 1/10 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яку вона отримала у порядку спадкування від свого батька - ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 16 липня 2008 року.

Інші 9/10 частки вказаного житлового будинку належать на праві власності ОСОБА_4 з яких: 7/10 частки даного будинку батько ОСОБА_6 подарував сину ОСОБА_4 , згідно договору дарування від 22 травня 2004 року, а 1/5 частка будинку належить ОСОБА_4 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 квітня 2008 року.

Суди також установили, що ОСОБА_1 фактично користується житловою кімнатою № 1-8 , яка знаходиться на першому поверсі будинку АДРЕСА_1 та має площу 11, 6 кв.м.

Згідно з інформацією з реєстру прав власності на нерухоме майно від 05 листопада 2014 року ОСОБА_1 належить лише 1/10 частини спірного будинку, іншого нерухомого майна у власності немає.

Вказаний будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0970 га, яка належить ОСОБА_4 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 27 квітня 2005 року. Підставою видачі державного акта вказано договір дарування від 22 травня 2004 року ВВЕ № 211009.

Згідно наявної у матеріалах справи договору дарування земельної ділянки від 22 травня 2004 року ВВЕ № 211009 ОСОБА_6 подарував ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0970 га.

Таким чином, згідно правовстановлюючих документів, ОСОБА_4 є власником 9/10 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки під будинком в цілому, а ОСОБА_1 належить 1/10 частка житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відмовляючи ОСОБА_1 в частині позовних вимог про визнання права власності на частку земельної ділянки, суди виходили із того, що ОСОБА_4 є власником земельної ділянки, площею 0,0970 га, яка розташована у АДРЕСА_1 і призначена для обслуговування житлового будинку, який знаходиться за цією адресою, на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 27 квітня 2005 року.

Перевіряючи правильність вирішення справи в цій частині судами, колегія суддів зазначає таке.

Правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, в разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися. Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 ЗК України в редакції 1992 року закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. За приписами статті 120 ЗК України в редакції від 25 жовтня 2001 року (в період з 1 січня 2002 року до 20 червня 2007 року) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала стаття 377 ЦК України.

Стаття 120 ЗК України (в редакції Закону України № 997-V від 27 квітня 2007 року) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Поточна редакція статті 120 ЗК України (зі змінами, внесеними Законом України № 1702-VI від 05 листопада 2009 року) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер.

За змістом статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Цим зумовлюється право власника такого об`єкта нерухомості вимагати оформлення у встановленому порядку свого права користування відповідною земельною ділянкою.

Разом з тим, земельна ділянка площею 0,0970 га, на якій розташований спірний будинок, у тому числі й частка ОСОБА_1 , належить ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 22 травня 2004 року ВВЕ № 211009 та державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 27 квітня 2005 року, дійсність яких не оспорена у встановленому законом порядку.

За таких обставин колегія суддів погоджується із висновками судів щодо неможливості вирішити питання про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/10 частину земельної ділянки під будинком по АДРЕСА_1 за дійсності правовстановлюючих документів на землю на ім`я ОСОБА_4 .

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 в іншій частині необхідно зазначити таке.

Поняття спільної часткової власності визначено в частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Згідно зі статтею 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то, з урахуванням конкретних обставин, такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна.

Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно.

Відповідно до висновку інженерно-технічної експертизи № 4593/4594 від 08 червня 2015 року виділити ОСОБА_1 1/10 частки житлового будинку АДРЕСА_1 технічно неможливо, розробити варіанти розподілу житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 204,8 кв. м, якщо 9/10 ідеальних часток належить ОСОБА_4 , а 1/10 ідеальних часток належить ОСОБА_1 , враховуючи той факт, що ОСОБА_1 фактично користується кімнатами, позначеними на поверховому плані № 1-8, не надається можливим.

Повно та всебічно дослідивши зібрані докази, перевіривши належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суди встановили, що виділ ОСОБА_1 1/10 частини будинку АДРЕСА_1 є технічно неможливим та дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні первісного позову.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 щодо виділу частки у будинку зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди із висновками судів щодо їх оцінки, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції та не впливає на законність судових рішень у справі у частині вирішення первісного позову.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandisрішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Доводи касаційної скарги є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах закону.

(2) Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін у частині вирішення первісного позову із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представників ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 28 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 21 червня 2016 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про виділення в натурі частки із спільної часткової власності та визнання права на частку земельної ділянки залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

А. А. Калараш

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

С. П. Штелик