ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/8385/19
провадження № 2-о/753/318/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" квітня 2019 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Цимбал І.К.

при секретарі - Степанишина Г.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису -

ВСТАНОВИВ:

24.04.2019 заявник звернулась до суду з заявою, про видачу обмежувального припису, посилаючись на те, що заінтересована особа є колишнім чоловіком останньої. Після розірвання шлюбу заявник та ОСОБА_2 продовжили проживати разом. Під час спільного проживання ОСОБА_2 вчиняв по відношенню до заявника економічне та психологічне насильство, внаслідок чого заявник разом з дитиною вимушена була змінити своє місце проживання. Обставини вчинення насильства ОСОБА_2 по відношенню до заявника підтверджуються неодноразовими зверненнями заявника до правоохоронних органів, нажаль перевірки проводились лише формально. Зверненням заявника до психолога - медіатора, з приводу можливості сумісного проживання, якого ОСОБА_2 не бажав відвідувати, висновками психолога про неможливість сумісного проживання. Фактично протягом восьми місяців заявник з дитиною проживає окремо від ОСОБА_2 у гуртожитку, наданого за місце роботи заявника. Заявник зазначає, що ОСОБА_2 чинити по відношенню до неї економічне насильство, яка виражається у тому, що останній не оплачує житлово - комунальні послуги за квартиру, яка зареєстрована за заявником і платіжні квитанції приходять саме на її ім`я, крім того аліментів, які не сплачує на дитину ОСОБА_2 не вистачає на її утримання, оскільки ці кошти спрямовуються на оплату за гуртожиток. ОСОБА_2 змінив замки у квартирі, з метою контролювати відвідування заявника, внаслідок чого остання позбавлена можливості вільно користуватися власним майном. Заявник не має часу постійно домовлятися з ОСОБА_2 про візити до власної квартири. Психологічне насильство полягає у тому, що ОСОБА_2 слідкує за заявником, одного разу приходив до гуртожитку та дивився у вікно кімнати, де проживає заявник. Також, ОСОБА_2 приходив до гуртожитку, де проживає заявник та розпитував консьєржа про особисте життя заявника. Також заявник стверджує, що ОСОБА_2 слідкує за її життям через соціальну мережу Фейсбук, відеокамери спостереження, розташовані на першому поверсі будинку, де проживає ОСОБА_2 , збирає інформацію про осіб, які приходять разом з заявником до будинку, де розташована квартира, в якій наразі проживає особисто ОСОБА_2

Наразі між заявником та ОСОБА_2 триває судовий спір про поділ майна.

25.04.2019 ОСОБА_2 та представник останнього надали письмові заперечення проти задоволення заяви, а також докази на обґрунтування того, що доводи заявника є надуманими, які долучені до матеріалів справи.

В судовому засіданні заявник та представник заявника вимоги заяви підтримала з підстав зазначених в останній.

ОСОБА_2 та представник останнього заперечували проти задоволення заяви та пояснили, що будь які дії спрямовані на застосування економічного та психологічного насильства по відношенню до заявника ОСОБА_1 не вчиняв. Заява ОСОБА_1 створена штучно і не переслідує мети уберегтись від насильства у будь якому його прояві. Так, колишнє подружжя не проживає разом більше восьми місяців, заявник добровільно прийняла рішення про переїзд, чому у бідь який спосіб не сприяв ОСОБА_2 , всі сварки були ініційовані виключно заявником. Заявник під час спільного проживання створювала неможливі умови для сумісного проживання, і ОСОБА_2 був вимушений зібрати особисті речі та піти з дому, протягом місяця проживав у друзів, після чого заявник змінила замки у квартирі, що змусило ОСОБА_2 з цього приводу звертатися до суду. ОСОБА_2 дійсно змінив замки у квартирі та повідомив заявника про те, що коли їй необхідно, остання може прийти до квартири попередньо повідомивши заявника. Такий захід був направлений на збереження майна, яке наразі підлягає поділу, оскільки під час розгляду відповідно судового спору, заявник скориставшись відсутністю ОСОБА_2 у квартирі, вивезла телевізор та інші спільні речі. Крім того, ОСОБА_2 повністю сплачує аліменти призначені за рішенням суду, заборгованість відсутня. Що стосується оплати за житлово - комунальні послуги, ОСОБА_2 дійсно не сплачує останні, проте це питання хотів вирішити після розгляду спору про поді майна. Разом з тим в судовому засіданні ОСОБА_2 зазначив, що заборгованістьза житлово - комунальні послуги, що виникла, під час його одноособового проживання у квартирі буде ним оплачена. Таким чином дії ОСОБА_2 не можуть бути розцінені як економічне насильство. Що стосується психологічного насильства, то ОСОБА_2 будь які дії такого характеру не вчинялися, зокрема випадок розмови ОСОБА_2 та консьєржа гуртожитку, мав місце коли ОСОБА_2 привів доньку до дому, де остання проживає наразі із заявником і чекаючи протягом годинизаявника, якої не було вдома, ОСОБА_2 спілкувався із консьєржем на предмет проживання його сім`ї. Що стосується випадку коли ОСОБА_2 прийшов до гуртожитку без попередження, це було в той час як заявник хворіла і ОСОБА_2 хотів її відвідати, але побачивши у вікно, що заявник не сама пішов. Що стосується збирання інформації про відвідування заявником квартири, то скріншоти таких фото були зроблені заявником із відеозапису камер спостереження у будинку, до яких будь який мешканець має вільний доступ і зберігання такої інформації не заборонено. Так само не заборонено пошук та зберігання інформації про будь яких осіб у соціальні мережі. ОСОБА_2 не збирає інформацію про заявника та не слідкує за її життям. ОСОБА_2 стверджує, що з ОСОБА_2 не підтримує жодного безпосереднього контакту, спілкування має місце виключно щодо спільної доньки, а саме щодо можливості її побачити, шляхом відправлення смс повідомлень на мобільний телефон заявника, які за часту нею ігноруються. Вказана заява пов`язана із тим, що між заявником та ОСОБА_2 триває судовий спір, про поділ майна, а дана заява пов`язана із створенням штучного доказу спрямованого на представлення ОСОБА_2 у негативному світлі під час розгляду іншого судового спору.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Заявник та заінтересована особа ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.10.1997, який був розірваний на підставі рішення суду 18.05.2018.

Заявник та ОСОБА_2 мають спільну доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За заявником 03.07.2013 одноособово зареєстрована квартира АДРЕСА_1 а.с. 15/.

У вказаній квартирі заявник та ОСОБА_2 проживали разом з донькою, проте іже більше восьми місяців заявник та донька проживають окремо у гуртожитку наданого заявнику від роботи.

Вказані обставини визнані учасниками справи і ці обставини не викликають обґрунтованого сумніву у судді щодо їх достовірності і зазначені учасниками справи у заявах по суті справи, тому дані обставини не підлягають доказуванню відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України.

Як зазначає заявник, підставою для переїзду стало те, що спільне проживання заявника, ОСОБА_2 та спільної дитини останніх стало неможливим через агресивну поведінку ОСОБА_2 , зокрема грубий тон, роздратованість, що погано впливало на розвиток та виховання дитини, на підтвердження чого заявник надала характеристику - висновок про психоемоційний стан дитини. Разом з тим, заявник обґрунтовує свої вимоги подіями з часу яких минув майже рік. Крім того, вимоги про встановлення обмежувального припису стосовно дитини заявник не ставить, що на думку суду підтверджує відсутність будь яких проявів агресії ОСОБА_2 до заявника, про якій йдеться у заяві, на сьогоднішній день.

Крім того, за час спільного проживання ОСОБА_2 не був притягнути до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, або підданий кримінальному переслідуванню за подібні дії. Доводи заявника про те, що з боку правоохоронних органів мав місце формальний підхід до розгляду заяв останньої про вчинення ОСОБА_2 насильства є неспроможними, оскільки заявник рішення уповноважених осіб правоохоронних органів, які розглядали звернення заявника, не оскаржувала, принаймні доказів про це суду згідно

ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надала.

Також суд вважає неспроможними доводи заявника про те, що останній слідкує за заявником та її оточенням, оскільки таких доказів заявник суду також не представила. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що скріншоти фотокарток із зображенням заявника на першому поверсі будинку, де знаходиться спірна квартира, зроблені із камер відеоспостереження самого будинку і перебуває у вільному доступі для перегляду мешканцями. Таким чином отримання та зберігання таких даних не є порушенням закону, при цьому такий випадок був одноразовим.

Розмова ОСОБА_2 з консьєржем з приводу проживання його дитини та колишньої дружини у гуртожитку під час очікування заявника, також не може вважатися порушенням прав заявника з боку ОСОБА_2 та не вказувати на переслідування останнім заявника. Так саме не вказує на переслідування заявника ОСОБА_2 одиничний випадок, коли останній прийшов відвідати заявника, яка хворіла та не зайшов до кімнати гуртожитку, оскільки побачив у вікно, що остання не сама. Пошук та зберігання інформації у загальнодоступній соціальній мережі також не є незаконним і не свідчить про протиправні дії ОСОБА_2 по відношенню до заявника, оскільки інформація у таких мережах не є конфіденційною і такі мережі створюються саме для комунікацій.

Згідно п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству`психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Таким чином заявник не надала доказів протиправних дій заявника, які б можна було б охарактеризувати як психологічне насильство.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

В судовому засіданні учасниками процесу визнані обставини, що ОСОБА_2 змінив замки на вхідних дверях квартири, щодо якої триває судовий спір про її поділ і це було зумовлено, тим, що заявник в період розгляду вказаної справи без відома ОСОБА_4 у його відсутність вивезла із квартири телевізор.

В судовому засіданні заявником не надано доказів про те, що ОСОБА_2 перешкоджає заявнику проживати у квартирі, а також те, що ОСОБА_4 перешкоджає останній користуватися майном набутим за час шлюбу, що знаходиться у квартирі. Суд вважає, що дії ОСОБА_2 пов`язані зі зміною замків та проханням заявника відвідувати квартиру попередивши його, пов`язані виключно із збереженням майна, що підлягає поділу. Отже, суд не вбачає підстав розцінювати такі дії ОСОБА_2 , як економічне насильство по відношенню до заявника.

Що стосується доводів заявника про те, що останній не вистачає сплачуваних ОСОБА_2 аліментів на дитину, що також на її погляд є проявом економічного насильства, суд вважає неспроможними і такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон), домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь;

Згідно п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Заявник та представник останньої не надали доказів того, що ОСОБА_2 майже протягом року окремого проживанняпереслідуєзаявникау будь який спосіб, а також умисно позбавив її житла та майна.

У зв`язку з наведеним оцінюючи ризики можливості вчинення таких дій ОСОБА_2 суд не вважає вірогідними, а тому легітимна мета застосування обмежувального припису ОСОБА_2 не вбачається.

Суд вважає, що між сторонами мають місце обопільні неприязні відносини, які пов`язані із розглядом судового спору, а також щодо участі у вихованні дитини батьком.

Надаючи оцінку доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні вцілому, так і кожного доказу окремо, суд вважає, що доводи заявника не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, вимоги є необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 1-13, 17, 18, 76-82, 89, 133, 141, 242, 258, 259, 263-265, 268,272, 273, 350-5, 350-6, 350-8, 354 ЦПК України, суд-

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Головуючий: