Провадження № 2/761/2063/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2019 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Ющенко Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом Національного університету оборони України імені Івана Черняховського до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення,

в с т а н о в и в:

В серпні 2018 року Національний університет оборони України імені Івана Черняховського через свого представника звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом, згідно з яким просить суд: виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з кімнати НОМЕР_1 гуртожитку Національного університету оборони України імені Івана Черняховського за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення в гуртожитку; стягнути солідарно з відповідачів на користь Національного університету оборони України імені Івана Черняховського 1762,00 грн. сплаченого судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що будівля АДРЕСА_1, який належить до сфери управління Міністерства оборони України та знаходиться на балансі Національного університету оборони України імені Івана Черняховського.

При цьому, починаючи з жовтня 1991 року та станом на день звернення до суду з цим позовом в кімнаті НОМЕР_1 гуртожитку проживають ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Разом з тим, позивач вважає, що відповідачі займають вищевказану кімнату за відсутністю будь-яких законних підстав для цього, а саме: жоден з відповідачів в університеті не навчався, не працював та не проходив військову службу; рішення про вселення в спірну кімнату не приймалося; ордер на вселення не видавався; договір найму не укладався; за місцем проживання відповідачі не зареєстровані.

За вказаних обставин, а також враховуючи те, що у випадку відсутності відповідного рішення та спеціального ордера у особи не виникає права на вселення, а будь-які які дії з вселення та проживання в гуртожитку є такими, що не відповідають вимогам закону, позивач просить суд позов задовольнити в повному обсязі.

Крім того, позивач вказує, що відповідачі забезпечені житлом, а отже й не мають потреби у тимчасовому житлі.

Ухвалою від 14.09.2018 року було відкрито провадження в цивільній справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження.

В судовому засіданні, яке відбулося 11.12.2018 року, судом було задоволено клопотання представника відповідача про поновлення пропущеного строку для подання відзиву та долучено до матеріалів справи відзив відповідачів на позовну заяву.

Як вбачається зі змісту вказаного відзиву, відповідачі просять відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що вони законно вселилися та проживають у спірній кімнаті гуртожитку. Так, зокрема відповідачі вказують, що ОСОБА_1 був вселений до гуртожитку на підставі рапорту, задоволеного керівництвом Київського вищого зенітного ракетного інженерного училища, у відомості якого на той час перебував цей гуртожиток. При цьому, дружина та діти ОСОБА_1 вселилися та проживають у спірному гуртожитку на підставі ст. 65 ЖК УРСР.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Відповідачі та представник відповідача ОСОБА_1 у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечували, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог.

Вислухавши учасників судового розгляду справи, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що будівля АДРЕСА_1 ) є гуртожитком, який належить до сфери управління Міністерства оборони України та знаходиться на балансі Національного університету оборони України імені Івана Черняховського.

Як вбачається з матеріалів справи, з 1991 року та по теперішній час ОСОБА_1 та його родина в складі дружини ОСОБА_2 та дітей - ОСОБА_4 та ОСОБА_4 проживають в кімнаті НОМЕР_1 гуртожитку та сплачують комунальні послуги.

При цьому, як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_1 був вселений до гуртожитку на підставі рапорту, задоволеного керівництвом Київського вищого зенітного ракетного інженерного училища, у відомості якого на той час перебував цей гуртожиток.

Також, згідно з довідкою ККЕУ Міністерства оборони України від 04.03.2019 року ОСОБА_1 перебував на квартирному обліку у гарнізоні м.Київ у загальній черзі з 16.11.1994 року по 19.07.2016 року (знятий відповідно до протоколу №14 від 19.07.2016 року житлової комісії Генерального штабу ЗС України.

Звертаючись з позовом до суду, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, відповідачі проживають в кімнаті НОМЕР_1 гуртожитку за відсутністю будь-яких правових підстав на це, зокрема: жоден з відповідачів в університеті не навчався, не працював та не проходив військову службу; рішення про вселення в спірну кімнату не приймалося; ордер на вселення не видавався; договір найму не укладався; за місцем проживання відповідачі не зареєстровані.

Так, статтею 310 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом (ч. 4 ст. 311 ЦК України).

У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р.

У п. 36 рішення від 18 листопада 2004р. у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995р., п. 63).

Як зазначив Європейський суд з прав людини у п.п.31, 32, 33 рішення по справі «Садов`як проти України», коли національні суди дійшли висновку, що вселення не відповідало чинному законодавству, вони надали цьому аспекту першочергове значення, жодним чином не врівноваживши його з аргументами заявників, що цей захід покладе на них надмірний тягар. Крім того, не було розглянуті такі питання, як те, що з моменту вселення заявників разом із другим заявником до спірного житлового приміщення пройшло дванадцять років; та що заявники виконали все, що від них вимагалось для належної реєстрації компетентним органом влади їх орендарями, та що протягом усього відповідного періоду вони добросовісно сплачували всі платежі, пов`язані з орендою.

Таким чином, у справах «Прокопович проти Росії» та «Садов`як проти України» встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

При цьому, за нормами абз. 1 та 2 ч.1 ст. 125 ЖК УРСР не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього кодексу, зокрема сім`ї військовослужбовців, а також осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове приміщення, не менш, як десять років.

Як вже зазначалося вище, в судовому засіданні встановлено, що відповідачі зайняли спірну кімнату гуртожитку за погодженням з особою до сфери управління якої відноситься цей гуртожиток, а саме Міністерства оборони України та з його балансоутримувачем. Відповідачі понад двадцять років користуються цією кімнатою гуртожитку про що було відомо позивачу, як теперішньому балансоутримувачу так і попереднім.

Крім того, матеріалами справи в їх сукупності підтверджується факт того, що вислуга років ОСОБА_1 за час проходження військової служби складає більше 22 років.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що оскільки право користування відповідачами вищезазначеним житловим приміщенням підпадає під гарантії, передбачені п. 2 ст. 8 Конвенції, а їх виселення із спірної житлової кімнати є невиправданим втручанням у їх право на повагу до житла (аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом в постанові по справі №521/10070/14-ц), у задоволенні позову слід відмовити.

До того ж, суд, приймаючи вказане рішення, враховує правову позицію Верховного Суду України від 06.06.2018 року по справі №127/11474/17 та від 27.06.2018 року у справі №761/289/1229/16-ц, де, в свою чергу, зазначено, що не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у ст. 124 цього Кодексу, зокрема, сім`ї військовослужбовців, які перебували на військовій службі не менш як десять років (ст. 125 ЖК УРСР).

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 352, 354, п.п. 15.5 п.15 Розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Відмовити Національному університету оборони України імені Івана Черняховського в задоволенні позову до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Повний текст рішення складено 08.05.2019 року.

Суддя