ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7743/19 Справа № 173/3047/18 Суддя у 1-й інстанції - Берелет В. В. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Варенко О.П.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою Державної Казначейської служби України

на рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2019 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної Казначейської служби України, Верхньодніпровського відділу Жовтоводської місцевої прокуратури про стягнення моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом до відповідачів, посилаючись на те, що 03 жовтня 2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань стосовно нього внесені відомості за №0001354 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.199 КК України.

15 жовтня 2014 року на підставі ухвали слідчого судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області слідчим в присутності прокурора, понятих проведено обшук в квартирі АДРЕСА_1 , де він проживає.

Цього ж самого дня його було затримано за підозрою у вчинені злочину, передбаченого ч.1 ст.199 КК України.

16 жовтня 2014 року йому пред`явлено підозру у вчиненні вищевказаного злочину та 15 жовтня 2014 року йому було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою тривалістю 60 днів до 14 грудня 2014 року до 19 год., судом визначено розмір застави у сумі 60 000 грн.

13 жовтня 2015 року вироком Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області, його визнано не винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.199 КК України та виправдано. Припинено дію раніше обраного запобіжного заходу та звільнено з-під варти в залі суду.

Внаслідок незаконного його притягнення як підозрюваного, обвинуваченого, незаконного застосування відносно нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою (12 місяців) та інших процесуальних дій, було обмежено його права та завдано моральну шкоду.

На підставі вищевказаного, просить стягнути з відповідачів на його користь 100 000 грн моральної шкоди.

Рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2019 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 17 600 (сімнадцять тисяч шістсот) грн моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Державна Казначейська служба України, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права в частині задоволення позовних вимог, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що підстав для стягнення коштів безпосередньо з Державної казначейської служби України немає, жодних розрахунків для визначення розміру шкоди та доказів її заподіювання в оскаржуваному рішенні не наведено, розмір відшкодування є безпідставним та необгрунтованим.

Сторони не скористалися своїм правом на подачу відзиву на зазначену вище апеляційну скаргу у цій справі станом на час розгляду цієї справи апеляційним судом.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи, що судом першої інстанції частково задоволено позовні вимоги, тому рішення підлягає перегляду в апеляційній інстанції в частині задоволення позовних вимог, згідно вимог ст.367 ЦПК України.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 03 жовтня 2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості за №0001354 за ознаками кримінального правопорушення, вчиненого позивачем, передбаченого ч.1 ст.199 КК України.

15 жовтня 2014 року на підставі ухвали слідчого судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області слідчим в присутності прокурора, понятих проведено обшук в квартирі АДРЕСА_1 , де проживає позивач.

Цього ж самого дня позивача було затримано за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.199 КК України.

16 жовтня 2014 року позивачеві ОСОБА_1 пред`явлено підозру у вчиненні вищевказаного злочину та 15 жовтня 2014 року йому було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою тривалістю 60 днів до 14 грудня 2014 року до 19 год. з визначеним розміру застави у сумі 60 000 грн.

13 жовтня 2015 року вироком Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 визнано не винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.199 КК України та виправдано. Припинено дію раніше обраного запобіжного заходу та звільнено з-під варти в залі суду.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2015 року вирок Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін.

Внаслідок незаконного притягнення позивача як підозрюваного, обвинуваченого, незаконного застосування відносно нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою (12 місяців) та інших процесуальних дій, було обмежено його права та завдано йому моральну шкоду.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами, керуючись Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст.1176 ЦК України, дійшов правильного висновку про те, що позивач незаконно перебував під слідством, що є підставою для відшкодування на його користь моральної шкоди за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Висновки суду узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15 та у постанові Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 61-9800св18.

Доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України щодо того, що вона не є належним відповідачем у справі не відповідають чинному законодавству, оскільки незаконне перебування позивача під слідством та судом допущено посадовими особами органу державної влади при здійсненні ними своїх повноважень та заподіяна такими діями шкода відшкодовується державою, зокрема вказане стягнення провадиться за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, відповідно до ст. ст. 23, 48 Бюджетного кодексу України, ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності доказів завдання моральних страждань заявнику, необґрунтованості розміру стягнутої шкоди, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки сам факт незаконного застосування відносно позивача запобіжного заходу у виді тримання під вартою (12 місяців) та інших процесуальних дій, якими було обмежено його права, порушує нормальні життєві зв`язки позивача, завдає моральних страждань.

Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, частини п`ятої статті 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено також у статях 56, 62 Конституції України, статтях 1167, 1176 ЦК України.

Відповідно до вимог статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Частиною першою статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Статтею 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до статей 1-4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, визначена судом сума відшкодування моральної шкоди відповідає обставинам справи, засадам розумності, виваженості та справедливості.

Передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2019 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів відповідно до ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова