П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Таргоній Д.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Тімуш Д.І.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 03 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: фізична особа - підприємець ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя.

Свій позов мотивував наступним:

З 23.07.2005 року по 31.03.2017 рік сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу, а саме 26.05.2016 року, за спільні кошти подружжя придбало нежиле приміщення в будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 54 кв.м. Договір купівлі-продажу оформлений на ОСОБА_1 , у зв`язку з чим позивач просить визнати таке майно спільною сумісною власністю подружжя та визначити право власності за кожним по Ѕ частин спірного нежитлового приміщення. Крім того посилався на те, що відповідач уклала договір оренди вказаного нежитлового приміщення. Розмір орендної плати з 01.07.2016 року становив 25 000 грн. на місяць, а починаючи з 29.10.2016 року - 28 000 грн. на місяць. Доходи від оренди спільного нежитлового приміщення він не отримував, а тому просить стягнути з відповідача на його користь Ѕ частину отриманих платежів з вересня 2016 року по травень 2018 року в розмірі 291 000 грн., а також 3% річних на вказану суму - 7196,42 грн.

Відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визнати спільною сумісною власністю подружжя легковий автомобіль марки Mercedes-Benz, зареєстрований за позивачем 24.01.2013 року, ринкова вартість якого складає 294 544,39 грн., та виділити його у власність позивача, стягнувши з нього на користь відповідача грошову компенсацію у розмірі 147 272,19 грн. Також просив визнати спільною сумісною власністю подружжя грошові кошти в сумі 145 000 грн., які сплачені нею за договорами послуг при оформленні нежитлових приміщень, та стягнути з позивача на її користь Ѕ частину цих коштів, що становить 72 500 грн.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 03 червня 2019 року первинний позов задоволений частково. Визнано за сторонами право спільної сумісної власності подружжя по Ѕ частині нежитлового приміщення за кожним; присуджено до стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 182 000 грн. доходу, отриманого від передачі спільного майна в оренду; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Позовні вимоги зустрічної позовної заяви задоволено частково. Визнано за сторонами право спільної сумісної власності подружжя по Ѕ частині автомобіля марки Mercedes-Benz за кожним, присуджено до стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію Ѕ частини вартості автомобіля в розмірі 97 244,17 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись у повному обсязі із вказаним рішенням суду, відповідач, яка є позивачем за зустрічним позовом, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати. Обґрунтувала скаргу тим, що суд, стягнувши з неї 182 000,00 грн. доходу від передачі спільного майна в оренду, вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач не заявляв вимог щодо визнання цих грошових коштів спільною сумісною власністю. Через некоректність формулювання позовних вимог суд не міг виходити за їх межі і порушувати принцип диспозитивності. Крім того, вона зареєстрована як фізична особа-підприємець, кошти за орендну плату надходили на її поточний рахунок, а оскільки майно ФОП є особистою приватною власністю, підстави для поділу таких коштів відсутні. Крім того при вирішенні зустрічного позову суд допустився помилки та неправильно застосував норми Сімейного кодексу України. Зокрема неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Таким чином зазначене судом стягнення з позивача на користь відповідача компенсації Ѕ частини вартості автомобіля є помилковим та незаконним. Окрім того не погоджується апелянт й з вартістю спірного автомобіля, який суд поклав в основу рішення. Окремо зазначає, що висновок суду про стягнення з неї 8000,00 грн. судових витрат здійснений невірно, крім того безпідставно стягнуто переплату судового збору в сумі 2488,48 грн. За таких умов суд не повно та не об`єктивно розглянув справу, його висновки не відповідають фактичним обставинам справи, а тому рішення суду є необґрунтованим і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по справі.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частки подружжя у разі поділу спільного сумісного майна є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України). Право на поділ між співвласниками спільного сумісного майна та рівність їх часток (якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом) передбачене й положеннями ст. 372 ЦК України.

Частково задовольняючи позовні вимоги про поділ майна подружжя, суд першої інстанції цілком обґрунтовано зазначив, що в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі ними придбано нежиле приміщення в будинку АДРЕСА_1 загальною площею 54 кв.м. та автомобіль марки Mercedes-Benz, відтак це майно є їх спільною сумісною власністю в розумінні ст. 60 СК України. Оскільки сторонами в первинному та зустрічному позовах було заявлено вимогу про розподіл такого майна, суд першої інстанції у повній відповідності до положень чинного законодавства України прийшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання такого майна спільним майном та поділу його між сторонами. При цьому у відповідності до заявлених вимог суд визнав за сторонами право спільної власності на спірні нежитлові приміщення, та поділив його між ними в рівних частинах, а при поділі спільного автомобіля, враховуючи його неподільність, стягнув з іншої сторони на користь того, хто заявив таку вимогу, грошову компенсації вартості її частки в такому майні. Також у зв`язку з тим, що позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача на його користь Ѕ частину отриманих доходів від передачі в оренду спільного майна, яке суд розподілив між сторонами в рівних частинах (по Ѕ кожному), судом зроблений обґрунтований висновок про наявність прав на отримання доходу відповідно до розміру частки в спільному майні, відтак і наявність права позивача на отримання половини такого доходу. При цьому судом вірно зазначено про відсутність підстав вважати такі кошти борговими зобов`язаннями, у зв`язку з чим в даному випадку відсутні підстави для застосування вимог ч.2 ст.625 ЦК України в якості санкції за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Окрім зазначеного, колегія суддів апеляційного суду поділяє й позицію суду першої інстанції, що грошові кошти в розмірі 145 000,00 грн., які відповідач (позивач за зустрічним позовом) просила визнати спільною сумісною власністю подружжя, є витратами в період перебування сторін у шлюбі в інтересах сім`ї на придбання та покращення спільного майна подружжя, відтак відсутні підстави відносити їх до складу майна, що підлягає поділу.

В якості однієї з підстав для визнання незаконним оскаржуваного рішення суду апелянт зазначав про безпідставне визнання доходу, отриманого від передачі нежитлових приміщень в оренду, спільним майном подружжя, у зв`язку з чим суд вийшов за межі позовних вимог при стягненні з неї частини таких отриманих коштів.

Зазначена позиція апелянта не може бути прийнята апеляційним судом. В ході розгляду справи встановлено, що нежиле приміщення в травні 2016 року передано за договором оренди орендодавцем - ОСОБА_1 . орендарю - ФОП ОСОБА_3 Доказів того, що один з подружжя в період шлюбу використовував такі грошові кошти тільки на свою користь, сторонами в ході розгляду справи не надано, як і не надано таких доказів і в ході апеляційного розгляду. В той же час, при розірванні шлюбу сторони припинили спільне проживання, відтак особисте отримання таких коштів одним із співвласників без передачі їх частини іншому співвласнику майна, яке виступало джерелом отримання таких коштів, не може вважатися обґрунтованим. За таких умов такі кошти розподіляються між сторонами не як спільне майно подружжя (як про те зазначав апелянт), я в якості отриманих доході від використання майна між його співвласниками. Таким чином суд обґрунтовано та вірно здійснив розрахунок та присудив до стягнення з відповідача 182 000,00 грн., що є часткою позивача в доході від передачі належної йому частини нерухомого майна в оренду. Твердження апелянта щодо розподілу таких коштів саме в якості розподілу майна подружжя не відповідає ні тексту оскаржуваного рішення суду, ні іншим обставинам справи, про що суд першої інстанції прямо зазначив на 5-6 аркуші оскаржуваного рішення. Відповідно не ґрунтується на обставинах справи і посилання апелянта, що суд вийшов за межі позовних вимог, в яких не міститься позовна вимога про визнання таких коштів спільною сумісною власністю подружжя.

Не може погодитися колегія суддів й з посиланнями апелянта на те, що вищевказані кошти від оренди нежитлових приміщень є її доходом від підприємницької діяльності, відтак не підлягають розподілу. З обставин справи вбачається, що фактично вищезгадані кошти є не доходом апелянта від здійснення нею підприємницької діяльності, а коштами (доходами) від використання спільного майна сторін, яку суд розподілив між ними в рівних частинах. При цьому реєстрація позивача як суб`єкта підприємницької діяльності не може змінювати правового характеру таких коштів, отриманих саме в якості доходу від використання спільного майна, відтак які підлягають поділу між його співвласниками.

Не погоджується колегія суддів апеляційного суду й з посиланнями апелянта на невідповідне вирішення вимоги щодо розподілу спільного автомобіля. Як вірно зазначив сам апелянт з посиланням на відповідні норми закону, у разі поділу неподільної речі вона присуджується одному зі співвласників зі стягненням з нього на користь іншого вартості його частки в такій речі. Предметом розгляду справи серед іншого був автомобіль, якій відповідно до ч.2 ст.183 ЦК України є неподільною річчю. За таких умов, задовольняючи вимоги позивача за зустрічним позовом (апелянта) про залишення такого майна у власності ОСОБА_2 та стягнення з нього на користь ОСОБА_1 вартості її частини, суд зробив правильний висновок, якій в повній мірі відповідає вимогам ст.71 СК України. При цьому, зважаючи на те, що саме ОСОБА_1 заявила вимогу про стягнення на її користь такої компенсації, а не навпаки, попереднє внесення іншою стороною, якій було присуджено спірний автомобіль, вартості частки авто на депозитний рахунок суду не вимагається, так як вказаний обов`язок встановлений для сторони, яка заявляє вимогу про передачу їй спільного майна з виплатою іншому співвласнику вартості його частки. Рішення суду в цій частині відповідає й вимогам ч.2 ст. 364 ЦК України, за якими у разі, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Безпідставним вважає колегія суддів апеляційного суду і посилання апеллянта на необгрунтоване з її точки зору неврахування вартості спільного автомобіля, яка зазначена у представленій нею довідці №118 від 14.09.2017 року. При вирішенні позову вартість спірного автомобіля судом була взята відповідно до звіту №О1117/169 про оцінку транспортного засобу від 24.11.2017 року, складеного ФОП ОСОБА_6 , оскільки в ході складання вказаного звіту було оцінено саме спірний автомобіль, в той час як при складанні довідки від 14.09.2017 року оцінювач оцінював вартість зовсім інших автомобілів, а не автомобіль що є предметом даного позову. При цьому в самій довідці від 14.09.2017 року оцінювач прямо зазначив, що визначена вартість не є точною, а дійсна вартість може бути встановлена лише після огляду конкретного авто з врахуванням його пробігу, стану, дефектів, комплектуючих, тощо. При цьому апелянтом в ході розгляду справи жодного разу не ставилось клопотання про призначення відповідної авто-товарознавчої експертизи, про порядок призначення і проведення якої суд неодноразово роз`яснював сторонам. За таких умов суд мав вирішувати спір на підставі наявних у справі доказів, відтак цілком обґрунтовано взяв за основу вартість спірного автомобіля, встановленого на підставі дослідження безпосередньо спірного автомобіля, а не аналогічних транспортних засобів.

Не вбачає колегія суддів і невідповідності визначення судом першої інстанції розміру судового збору при вирішенні справи. З доводів апеляційної скарги вбачається, що при обґрунтуванні своїх заперечень з цього приводу апелянтом було допущено арифметичну помилку, внаслідок чого вона вважає, що до стягнення підлягав судовий збір у розмірі 0,1% загальної вартості майнових вимог позивача. В той же час положеннями п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України „Про судовий збір", чинними як на час пред`явлення позову, так і на час вирішення справи, встановлений обов`язок сплати при пред`явленні позову фізичними особами судового збору за майновими вимогами у розмірі 1 відсотку від ціни позову. При цьому вказаною нормою встановлений максимальний розмір такого збору - не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи значну вартість предмету позову, судовий збір в даному випадку було сплачено відповідно до встановленого законом максимального розміру. Таким чином доводи апеляційної скарги в цій частині також не можуть вважатися обгрунтованими.

Зважаючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов до правильного висновку по суті позовних вимог.Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом, крім того вони зводяться до суперечливого тлумачення норм процесуального права і необґрунтованої незгоди з висновками суду першої інстанції. За таких обставин колегія суддів вважає, що підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду в даному випадку відсутня, відтак апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 03 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Д.О. Таргоній

К.П. Приходько