ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7763/19 Справа № 202/4438/18 Суддя у 1-й інстанції - Руденко В. В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.,

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2019 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про захист прав споживача шляхом визнання кредитних договорів недійсними, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (далі - АТ КБ "Приватбанк", банк) про захист прав споживача шляхом визнання кредитних договорів недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що 05.09.2016 року нею у АТ КБ "Приватбанк" було отримано кредитну картку № НОМЕР_1 .

Оформлюючи зарплатну картку, відповідачем, не надаючи будь-яких роз`яснень, їй на підписання було надано документи, серед яких містилася і Анкета-заява № SAMDNWFC0 про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг.

За весь період користування банківською карткою (для розрахунків) вона вважала, що вона має можливість користуватися кредитними коштами на зазначеній картці в межах встановленого кредитного ліміту, повертати банку вона зобов`язана лише отримані кредитні кошти банку в межах кредитного ліміту.

В той же час, вона вважала і вважає, що користування власними коштами позивача, розміщеними на цій картці, або перерахованими на цю картку коштами, залученими на виконання інших цивільно-правових договорів є для неї безкоштовним, оскільки зазначені правовідносини врегульовані іншими відповідними цивільно-правовими договорами.

Позивачка зазначала, що не підписувала жодних документів та/або не була ознайомлена відповідачем з тією умовою, що користування власними коштами та коштами залученими позивачкою від інших осіб на виконання інших цивільно-правових договорів є для позивача оплатним на користь відповідача і, крім того, що відповідач має право застосування до позивачки будь-яких санкцій за прострочення виконання зобов`язань за іншими цивільно-правовими договорами щодо залучення коштів позивачем від третіх осіб.

Тобто, відповідач не надав позивачці важливу інформацію про те, що кредитна картка може використовуватися відповідачем для обслуговування інших цивільно-правових зобов`язань позивача, а це, в свою чергу, призведе до виникнення додаткових фінансових зобов`язань, пов`язаних із користуванням кредитною карткою № НОМЕР_1 .

Відповідач не надав позивачці інформацію про можливість виникнення додаткових фінансових зобов`язань, пов`язаних із користуванням кредитною карткою № НОМЕР_1 , а саме, можливості нарахування процентів за фінансові операції на кредитній картці, які відбуваються у зв`язку з виконанням інших цивільно-правових договорів.

В разі, якби позивачці було про це відомо, вона б не виявила бажання щодо отримання кредитної картки № НОМЕР_1 .

21 листопада 2016 року між позивачкою та АТ КБ "Приватбанк" було укладено договір № KUB178, за умовами якого відповідач зобов`язався надати позивачці позику, розмір якої визначається відповідачем, вказується у профайлі позивача на сайті kub.pb.ua.

30 листопада 2016 року на виконання зазначеного кредитного договору № KUB178 від 21.11.2016 року банк перерахував позивачці на кредитну карту № НОМЕР_1 кредит в сумі 50 000 грн., який на момент звернення з цим позов частково не повернутий (сплачений) у зв`язку з тривалою втратою позивачкою працездатності.

Проте, до моменту втрати позивачкою працездатності, вона сумлінно сплачувала відповідачу відповідно до умов кредитного договору № KUB178 від 21.11.2016 року, а саме щомісячно кошти в сумі, що перевищувала передбачений договором розмір процентів 2,4 % від суми отриманого кредиту (50000 грн.), в результаті чого, за підрахунками позивачки повністю сплатила проценти та значну частину тіла кредиту.

В той же час, позивачка також сумлінно окремо сплачувала відповідачу кошти за користування кредитною карткою № НОМЕР_1 , вважаючи, що сума кредитних коштів, отримана за договором № KUB178 від 21.11.2016 року не може покриватися самочинно відповідачем за рахунок нових кредитних коштів з кредитної картки.

На цей час, за інформацією та переконанням позивачки не має і не може мати будь-якої заборгованості за кредитною карткою № НОМЕР_1 .

26 квітня 2018 року позивачка отримала досудову вимогу № 30.1.0.0/2- відповідача про існування якоїсь абсурдної заборгованості за якимось кредитним договором № SAMDNWFC0 від 05.09.2016р. в сумі 67 466,73 грн., з яких основний борг - 67466,73 грн., відсотки - 0,00 грн., пеня - 1623,25 грн., комісія - 142,82 грн.

Вказувала, що вона ніколи не отримувала у відповідача кредиту, де основний борг може складати 67 466,73 грн., не нараховуватися відсотки, проте, щомісячно сплачуватися пеня та комісія.

Спроби позивачки отримати у відповідача письмові пояснення чи розрахунок боргу за кредитним договором № KUB178 від 21.11.2016 року чи за кредитною карткою № НОМЕР_1 ні до чого не призвели.

Ураховуючи викладене, позивачка просила суд: визнати порушеним право її, як споживача фінансових послуг АТ КБ "Приватбанк"; визнати недійсним кредитний договір № SAMDNWFC0 від 05.09.2016 року, укладений між ОСОБА_1 та АТ КБ "Приватбанк"; визнати недійсним договір № KUB178 від 21.11.2016 року, укладений між ОСОБА_1 та АТ КБ "Приватбанк".

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06.06.2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу позивача - без задоволення.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено та це підтверджується матеріалами справи, що 07.12.2012 року між сторонами було підписано Анкету-заяву № SAMDNWFC0 про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. У вказаній анкеті-заяві позивач підтвердила, що дана заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та правилами банківських послуг, а також тарифами є договором між сторонами про надання банківських послуг. На виконання умов вищевказаного договору позивачці 05.09.2016 року банком надано кредитну картку № НОМЕР_1 з терміном дії до 05.2020 року.

Відповідно до договору № KUB178 від 21.11.2016 року, укладеного між сторонами, відповідач зобов`язався надати позивачці позику, розмір якої визначається відповідачем, вказується у профайлі позивача на сайті kub.pb.ua. платність за користування позикою (розмір процентів): 2,4 % від початкового розміру фактично виданої позики за місяць. Строк повернення позики: 12 місяців з дати отримання позики.

Під час укладення даного договору, а саме при підписанні Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг та договору № KUB178 від 21.11.2016 року позивачка своїм підписом засвідчила, що знайома з Умовами та Правилами надання банківських послуг в АТ КБ "ПриватБанк", які розміщені на сайті Банку. Кредитні договори, укладені з додержанням вимог письмової форми. Під час укладення договорів позивачка мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, укладення договору було добровільним та відповідало його внутрішній волі та який укладено на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності та недоведеності, прийшовши до висновку, що кредитний договір № KUB178 від 21.11.2016 року підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, належних та допустимих доказів, які спростовували б вказані обставини позивачкою не надано.

Доказів укладенні кредитного договору між сторонами від 05.09.2016 року позивачкою суду не надано.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Згідно з ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до ст. 627 ЦК України та ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суду позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати про центів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам суспільства. Відповідно до частини 2 цієї статті особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно з частинами 3, 4, 5, 6 цієї ж статті волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, має вчинятися у формі, встановленій законом та бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей.

Згідно з ч.1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Доводи позивачки приведені в апеляційній скарзі про те, що при укладанні спірного кредитного договору банком не були дотримані вимоги Закону України "Про захист прав споживачів" колегія суддів не приймає до уваги як безпідставні, зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" договори про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Порядок надання споживачу інформації про умови кредитування зазначена у ст. 11 цього Закону, відповідальність в разі не надання інформації передбачена ст.ст. 15, 23 зазначеного Закону.

Встановлено, що при зверненні позивачки як позичальника до банку для отримання кредиту йому в повному обсязі була надана інформація відповідно до ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", а саме - інформація про особу та місцезнаходження кредитодавця, про мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, про форми його забезпечення, про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача, про тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит може бути виданий, про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік всіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, про строк, на який кредит може бути одержаний, про варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, тощо, а наявний підпис ОСОБА_1 в Заяві позичальника-фізичної особи на отримання кредиту підтверджує ознайомлення його із умовами кредитного договору та згоду на ці умови.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

На підставі ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко