Провадження № 2/522/5429/19
Справа № 522/8157/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2019 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси

у складі: судді - Бондар В.Я.,

за участю секретаря судового засідання - Грищук В.О.

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів в порядку регресу, -

ВСТАНОВИВ:

04.05.2017 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» в порядку регресу грошові кошти у розмірі 2404653,50 гривень за завдану майнову шкоду.

При цьому посилається на те, що рішенням Господарського суду м. Києва від 03 вересня 2014 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 26 листопада 2014 року та постановою Вищого господарського суду України від 04 лютого 2015 року, позовні вимоги Державного агентства резерву України задоволено, а саме: зобов`язано ДП «Одеський морський торговельний порт» поставити Державному агентству резерву України до державного резерву 82,5 т сталі товстолистової, 22,47 т сталі крупносортової, 2 т сталі дрібносортової, 5 т сталі тонколистової 1,9-3,9 мм, 17,755 т сталі листової конструкційної г/к, 16,08 т труб катаних загального призначення, 0,069 т бабіту Б-83, 0,503 т міді у катодах, 1,473 км кабелю морського, 1,220 т латуні ливарної вторинної (надалі - матеріальні цінності мобрезерву); стягнуто з ДП «Одеський морський торговельний порт» на користь Державного агентства резерву України 653205,48 гривень штрафу та 379323,11 гривень пені; стягнуто з ДП «Одеський морський торговельний порт» у доход державного бюджету України 16857,34 гривень державного мита за розгляд справи судом І інстанції, 16857,34 гривень державного мита за розгляд справи судами апеляційної та касаційної інстанцій, 118 гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

У ході розгляду справи судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій встановлено, що Державне підприємство «Одеський судноремонтний завод «Україна» (надалі - СРЗ), правонаступником якого є ДП «Одеський морський торговельний порт», було зберігачем матеріальних цінностей державного резерву.

Актом від 09 червня 2006 року № 129/5/м, складеним за результатами проведення перевірки обліку та звітності, наявності, якісного стану та умов зберігання товарно-матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, що знаходиться на відповідальному зберіганні на Державному підприємстві «Одеський морський торговельний порт» за період з 24 квітня 2002 року по травень 2006 року (надалі - Акт № 129/5/м), встановлено факт самовільного відчуження матеріальних цінностей мобрезерву, що відбулось 27 вересня 2004 року та погоджене чинним на той час керівником підприємства в особі Фуртатова ОСОБА_2 .

Саме на підставі вищезазначеного акту суди першої, апеляційної та касаційної інстанцій дійшли висновку щодо протиправного незабезпечення керівництвом СРЗ збереження матеріальних цінностей мобрезерву.

15 травня 2015 року заступником начальника другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_3 В ОСОБА_4 . (надалі - виконавець) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 47555279 з примусового виконання рішення Господарського суду м. Києва від 03 вересня 2014 року в частині зобов`язання ДП «Одеський морський торговельний порт» поставити Агентству матеріальні цінності мобрезерву, що виступали предметом судової справи № 14-12-9-17-15/106-09-3846.

Зважаючи на наявність підстав, що перешкоджають виконанню рішення Господарського суду м. Києва, виконавець звернувся до суду першої інстанції із заявою про роз`яснення рішення від 03 вересня 2014 року.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 01 липня 2015 року у задоволенні заяви виконавця відмовлено.

Зважаючи на суттєвість підстав, що унеможливлювали виконання судового рішення, ДП «Одеський морський торговельний порт» був позбавлений правових підстав для його виконання, що спричинило накладення постановами виконавця від 04 серпня 2015 року та від 27 серпня 2015 року на ДП «Одеський морський торговельний порт» штрафів за невиконання судового рішення без достатніх на те правових підстав.

ДП «Одеський морський торговельний порт» було вимушено звернутись до суду першої інстанції із заявою про зміну способу та порядку виконання вищезазначеного судового рішення.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 11 травня 2016 року заяву Порту задоволено та змінено спосіб виконання рішення цього ж суду від 03 вересня 2014 року в частині зобов`язання ДП «Одеський морський торговельний порт» поставити Агентству матеріальні цінності мобрезерву шляхом стягнення з ДП «Одеський морський торговельний порт» на користь Агентства 2404653,50 гривень вартості самовільно відчужених цінностей державного резерву.

Зазначені грошові кошти перераховано ДП «Одеський морський торговельний порт» на виконання ухвали Господарського суду м. Києва 31 травня 2016 року, що підтверджується копією платіжного доручення № 166.

ДП «Одеський морський торговельний порт» як правонаступнику СРЗ було завдано майнової шкоди самовільним відчуженням матеріальних цінностей мобрезерву, погодженим ОСОБА_1 .

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25.01.2018 року, позов задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь Державного підприємства „Одеський морський торговельний порт () в порядку регресу грошові кошти у розмірі 2404653,50 (два мільйони чотириста чотири тисячі шістсот п`ятдесят три грн. 50 коп.) гривень за завдану майнову шкоду, а також стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь Державного підприємства „Одеський морський торговельний порт () судовий збір у розмірі 36069,81 (тридцять шість тисяч шістдесят дев`ять грн. 81 коп.) гривень.

20.03.2019 року до суду з заявою про перегляд заочного рішення звернувся представник Фуртатова Ю.В.

Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Бондаря В.Я. від 22.03.2019 року заяву про перегляд заочного рішення призначено до розгляду на 29.03.2019 року.

29.03.2019 року у розгляді заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення оголошено перерву до 04.04.2019 року у зв?язку з клопотанням представника позивача.

Ухвалою суду від 04.04.2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення задоволено. Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25.01.2018 року у справі за позовом Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів в порядку регресу скасовано і призначено справу до судового розгляду в загальному позовному провадженні з призначенням підготовчого засідання на 18.06.2019 року.

23.04.2019 року від представника Фуртатова ОСОБА_5 .В. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просить відмовити у задоволенні позову повністю.

При цьому представник відповідача посилається на наступне.

По-перше, актом від 09 червня 2006 року №129/5/м, складеним за результатами проведення перевірки обліку та звітності, наявності, якісного стану та умов зберігання товарно-матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, що знаходиться на відповідальному зберіганні на Державному підприємстві «Одеський морський торговельний порт» за період з 24 квітня 2002 року по травень 2006 року, встановлено факт самовільного відчуження матеріальних цінностей мобрезерву, що відбулось 27 вересня 2004 року та погоджене чинним на той час керівником підприємства в особі Фуртатова ОСОБА_5 .В. Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 30 січня 2009 року, прийнятою по справі № 1-567/2009 по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість), обвинуваченого звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із застосуванням до нього приписів пункту «є» статті 1 Закону України «Про амністію», прийнятого Верховною Радою України 12 грудня 2008 року.

В зв?язку з чим, як вказує представник відповідача, з урахуванням положень частини 3 статті 233 КЗпП України саме з 09 червня 2006 року слід відраховувати строк звернення Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» з вимогою до відшкодування шкоди завданої підприємством. З огляду на це, враховуючи, що Державне підприємство «Одеський морський торговельний порт» не зверталось до суду з заявою про визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду та його поновлення, представник відповідача вважає, що відсутні підстави для задоволення позову з огляду на пропуск строків звернення до суду. Позиція позивача про те, що право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову також не може бути врахована, оскільки жодною нормою законодавства це не передбачено. Посилання на пункт 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» НЕ МОЖЕ бути прийнято до уваги, оскільки постанова пленуму не є джерелом права України, сама по собі має рекомендаційний характер та не може бути застосована на рівні нормативного акту КЗпП України. При вирішенні питання про строк звернення до суду, слід керуватися статтею 233 КЗпП України, яка окремих положень щодо пред`явлення регресного позову не містить.

По друге, Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 30 січня 2009 року, прийнятою по справі № 1-567/2009 по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість), обвинуваченого звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із застосуванням до нього приписів пункту «є» статті 1 Закону України «Про амністію», прийнятого Верховною Радою України 12 грудня 2008 року. Вказаною постановою встановлено, що внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 своїх посадових обов`язків щодо безкоштовного витрачання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву в сумі 189 229.7 гри, вказані грошові кошти Держкомрезервом були повернуті ТОВ «Українська виконавча-інноваційна компанія».

Однак, рішенням Господарського суду м. Києва від 03 вересня 2014 року по справі № 14-12-9-17-15/106-09-3846, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 26 листопада 2014 року та постановою Вищого господарського суду України від 04 лютого 2015 року, зобов`язано ДП «Одеський морський торговельний порт» поставити Державному агентству резерву України до державного резерву 82,5 т сталі товстолистової, 22,47 т сталі крупносортової, 2 т сталі дрібносортової, 5 т г сталі тонколистової 1,9-3,9 мм, 17,755 т сталі листової конструкційної г/к, 16,08 т труб катаних загального призначення, 0,069 т бабіту Б-83, 0,503 т міді у катодах, 1,473 км кабелю морського, 1,220 т латуні ливарної вторинної (надалі - матеріальні цінності мобрезерву); стягнуто з ДП «Одеський морський торговельний порт» на користь Державного агентства резерву України 653205,48 гривень штрафу та 379323,11 гривень пені; стягнуто з ДП «Одеський морський торговельний порт» у доход державного бюджету України 16857,34 гривень державного мита за розгляд справи судами апеляційної та касаційної інстанцій, 118 гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Відповідно, рішеннями господарських судів, які покладені в основу позову про стягнення грошових коштів в порядку регресу, розмір матеріальної шкоди не встановлювався. Зобов`язано Державне підприємство «Одеський морський торговельний порт» повернути матеріальні цінності мобрезерву та стягнутий штраф.

При цьому, розмір матеріальної шкоди, спричинення якої відбулось з вини ОСОБА_1 є 189 229.70 грн., але розмір штрафних санкцій присуджений до виплати Державним підприємством «Одеський морський торговельний порт» - 653205.48 гривень штрафу та 379323.11 гривень пені, тобто є різним, що виключає стягнення вказаних сум з ОСОБА_1 у безспірному порядку та без доведення вини ОСОБА_1 в її спричиненні.

Щодо вимог про повернення в натурі матеріальних цінностей мобрезерву з подальшою зміною способу виконання рішення господарського суду на стягнення вартості відчужених цінностей державного резерву у розмірі 2404653,50 гривень, то такі вимоги також не засновані на законі з огляду й на те, що найменування матеріальних цінностей, вартість яких згідно рішення суду присуджено до повернення, з подальшим стягненням його вартості, та найменування матеріальних цінностей, які були втрачені внаслідок службової недбалості ОСОБА_1 , що встановлено постановою Приморського районного суду м.Одеси від 30.01.2009 року, є різними.

Крім того, вина ОСОБА_1 у нестачі вказаних матеріальних цінностей не встановлена, а тому підстав для покладення на ОСОБА_1 обов`язку відшкодування її вартості немає.

По-третє, як вбачається з платіжного доручення № 166 від 31.05.2016 року ДП «Одеський морський торговельний порт» на виконання ухвали від 11.05.2016 р. Господарського суду м. Києва у справі № 14-12-9-17-15/106-09-3846 сплачено Державному агентству резерву України 2404653,50 гривень вартості самовільно відчужених цінностей державного резерву України. Сплачена позивачем грошова сума не відповідає розміру матеріальної шкоди встановленої постановою Приморського районного суду м.Одеси від 30 січня 2009 року, прийнятою по справі № 1-567/2009 по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість), зокрема 189 229,7 грн. а також сумам встановленим рішенням господарського суду м. Києва від 03 вересня 2014 року по справі № 14-12-9-17-15/106-09-3846, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.11.2014 року та постановою Вищого господарського суду України від 04 лютого 2015 року.

При цьому, ухвалою господарського суду м.Києва від 11.05.2016 р. змінюючи спосіб виконання рішення господарського суду міста Києва від 03 вересня 2014 року та стягуючи з Державного підприємства «Одеський морський торгівельний порт» на користь Державного агентства резерву України 2 404 653,50 грн. вартості самовільно відчужених цінностей державного резерву, суд виходив з того що згідно з наявною у справі довідкою Одеської регіональної торгово-промислової палати №000020 від 01 лютого 2016 р. вартість належного до передачі в державний резерв майна становить 2 404 653,50 грн.

Втім, довідка Одеської регіональної торгово-промислової палати, що покладена в основу прийнятого рішення про зміну способу виконання судового рішення не може бути прийнята судом як належний та допустимий доказ вартості майна державного резерву, так як днем виявлення факту відсутності (самовільного відчуження) матеріальних цінностей є дата складання акту від 09 червня 2006 року № 129/5/м за результатами / проведення перевірки обліку та звітності, наявності, якісного стану та умов зберігання товарно-матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, що знаходиться на відповідальному зберіганні на Державному підприємстві «Одеський морський торговельний порт» за період з 24 квітня 2002 року по травень 2006 року, а згідно з пунктом 21 Порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву, затв. Постановою КМ України №1129 від 08.10.1997 р. ціни на матеріальні цінності, що закладаються та відпускаються з державного резерву, визначаються Держрезервом виходячи з оптових цін, що діють на час закладення або відпуску, кон`юнктури ринку, термінів зберігання, якості продукції, а в разі проведення конкурсних торгів - за цінами торгів на кожну партію конкретної продукції.

По-четверте, з урахуванням того, що ОСОБА_1 не брав участь у справі, наявність судових рішень, за якими з потенційного регресанта ухвалено стягнути на користь потерпілого певну суму, не вважається достатньою підставою для пред`явлення регресного позову та його задоволення та не звільняє позивача від доказування завдання матеріальної шкоди з вини працівника на суму 2 404 653,50 грн., що заявлена до стягнення.

12.06.2019 року представником позивача подано відповідь на відзив, в якій представник посилається на те, що днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку.

Право ж регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову.

Вищевказана правова позиція повною мірою була втілена, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року (провадження № 6-1263цс15) та від 7 грудня 2016 року (справа № 555/280/15-ц).

Оскільки грошові кошти на виконання рішення Господарського суду м. Києва від 03 вересня 2014 року у справі № 14-12-9-17-15/106-09-3846 сплачено на рахунок Державного агентства резерву України 31 травня 2016 року, то це свідчить про дотримання Портом строку звернення до суду з даною позовною заявою, а правова позиція, викладена в позовній заяві Порту, яка є предметом даного судового розгляду, цілковито відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 21 грудня 2016 року у справі № 675/28/15-ц.

Крім того, позовні вимоги Порту у даній справі відповідають висновкам Верховного Суду України, наведеним у постанові від 21.12.2016 р. у справі № 675/28/15-ц, що є суттєвим з огляду на норми ч. 6 ст. 263 ЦПК України стосовно необхідності врахування судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду. Жодних сум штрафних санкцій (штрафу 653205,48 грн., пені у сумі 379323,11 грн.), сплачених Портом Агентству на виконання рішення Господарського суду м. Києва від 03 вересня 2014 р. у справі № 14-12-9-17-15/106-09-3846, Портом до стягнення з ОСОБА_1 не заявлено. Позовні вимоги Порту до ОСОБА_1 , які є предметом судового розгляду у даній справі, включають лише ті кошти (вартість відсутніх матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, визначену за ринковими цінами на час такого відшкодування), що фактично було сплачено Портом Агентству відповідно до ухвали від 11 травня 2016 року Господарського суду м. Києва у справі № 14-12-9-17-15/106-09-3846.

18.06.2019 року судом протокольною ухвалою закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 25.07.2019 року.

25.07.2019 року розгляд справи відкладено на 29.07.2019 року у зв?язку з наданням представнику відповідача часу на ознайомлення з відповіддю на відзив.

29.07.2019 року представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив, в яких представник посилається на те, що твердження позивача про дотримання строків звернення до суду є безпідставними, оскільки для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди (ч.3 ст.233 КЗпП України).

Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. При цьому днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку.

Як роз`яснено у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 р. №14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками", судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст. 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст.233 КЗпП України, суд може поновити ці строки.

Тобто, строк звернення до суду у справах щодо трудових правовідносин врегульовано положеннями КЗпП України, що узгоджується з правовою позицією викладеною Верховним Судом України в постанові від 27 квітня 2016 року по справі №6-216цс16 та постанові від 02 березня 2016 року по справі №6-1263цс15 та підтверджено постановами Верховного Суду від 24 квітня 2019 року по справі №61-8122св18, від 28 березня 2018 року по справі 61-7240св18, та ухвалою Верховного Суду від 24 червня 2019 року по справі №61- 44849ск18.

При цьому, по матеріалам даної справи, актом від 09 червня 2006 року №129/5/м, складеним за результатами проведення перевірки обліку та звітності, наявності, якісного стану та умов зберігання товарно-матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, що знаходиться на відповідальному зберіганні на Державному підприємстві «Одеський морський торговельний порт» за період з 24 квітня 2002 року по травень 2006 року, встановлено факт самовільного відчуження матеріальних цінностей мобрезерву, що відбулось 27 вересня 2004 року та погоджене чинним на той час керівником підприємства в особі Фуртатова ОСОБА_5 . ОСОБА_6 . Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 30 січня 2009 року, прийнятою по справі № 1-567/2009 по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість), обвинуваченого звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із застосуванням до нього приписів пункту «є» статті 1 Закону України «Про амністію», прийнятого Верховною Радою України 12 грудня 2008 року.

В зв?язку з чим, представник відповідача вважає, що з урахуванням положень частини 3 статті 233 КЗпП України саме з 09 червня 2006 року слід відраховувати строк звернення Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» з вимогою до відшкодування шкоди завданої підприємством. Ухвалення судом вироку, яким відповідача визнано винним та засуджено за частиною 2 статті 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість), рівно як ухвалення інших судових рішень, зокрема зобов`язання Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» поставити до державного резерву матеріальні цінності, стягнення штрафу тощо не усуває юридичного значення доведених до відома юридичної особи акту та висновку, що підтверджують початок перебігу встановленого ч. З ст. 233 КЗпП України строку звернення до суду.

Однак, оскільки, в порядку статті 234 КЗпП України, Державне підприємство «Одеський морський торговельний порт» не зверталось до суду з заявою про визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду та його поновлення, наразі відсутні підстави для задоволення позову з огляду на пропуск строків звернення до суду.

Термін позовної давності в КЗпП України не використовується та не ставиться в залежність від подання чи не подання заяви сторони у спорі. Трудовим законодавством питання строків звернення до суду врегульовано, тому відсутні підстави для застосування положень ЦК України про позовну давність та терміни, які не мітяться в статті 233 КЗпП України. Позиція позивача про те, що право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову також не може бути врахована, оскільки жодною нормою законодавства це не передбачено. При вирішенні питання про строк звернення до суду, слід керуватися статтею 233 КЗпП України, яка окремих положень щодо пред`явлення регресного позову не містить.

Така позиція цілком узгоджується з положеннями статті 8 Конституції України відповідно до якої в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Однак, позивач, обґрунтовуючи свою правову позицію ст. 1166 ЦК України, помиляється щодо суті правовідносин, які не є деліктними, а є спеціальними в рамках трудових відносин та врегульовані главою ІХ КЗпПУ. Пред`явлення позову з посиланням на норми ЦК України ставить працівника в невигідне становище оскільки, в трудовому праві діє презумпція відсутності вини працівника, а в цивільному праві передбачена презумпція вини заподіювана шкоди. До того ж норми ЦК України та норми КЗпП регулюють різні правовідносини, у тому числі, щодо строку звернення до суду, підстав та розміру відповідальності. Тому безпідставним є застосовування до трудових правовідносин положення статті 1166 ЦК України.

29.07.2019 року у судовому засіданні оголошено перерву до 05.09.2019 року.

05.09.2019 року у зв?язку з відрядженням судді розгляд справи перенесено на 31.10.2019 року.

У судовому засіданні 31.10.2019 року представник позивача позов підтримав, просив задовольнити повністю, посилаючись на обставини, які викладені в заявах по суті справи.

Представник відповідача у судовому засіданні 31.10.2019 року позов не визнав повністю, просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на обставини, викладені у заявах по суті справи.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлено, що Актом від 09 червня 2006 року № 129/5/м, складеним за результатами проведення перевірки обліку та звітності, наявності, якісного стану та умов зберігання товарно-матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, що знаходиться на відповідальному зберіганні на Державному підприємстві «Одеський морський торговельний порт» за період з 24 квітня 2002 року по травень 2006 року встановлено факт самовільного відчуження матеріальних цінностей мобрезерву, що відбулось 27 вересня 2004 року та погоджене чинним на той час керівником підприємства в особі ОСОБА_1 .

Рішенням Господарського суду м. Києва від 03 вересня 2014 року по справі № 14-12-9-17-15/106-09-3846, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 26 листопада 2014 року та постановою Вищого господарського суду України від 04 лютого 2015 року, позовні вимоги Державного агентства резерву України до Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» та Державного підприємства «Адміністрація морський портів України», за участю Чорноморської транспортної прокуратури Одеської області, про зобов`язання повернути матеріальні цінності та стягнення штрафних санкцій у сумі 1032528,59 грн. задоволено.

Вказаним рішенням суду зобов`язано ДП «Одеський морський торговельний порт» поставити Державному агентству резерву України до державного резерву 82,5 т сталі товстолистової, 22,47 т сталі крупносортової, 2 т сталі дрібносортової, 5 т сталі тонколистової 1,9-3,9 мм, 17,755 т сталі листової конструкційної г/к, 16,08 т труб катаних загального призначення, 0,069 т бабіту Б-83, 0,503 т міді у катодах, 1,473 км кабелю морського, 1,220 т латуні ливарної вторинної (надалі - матеріальні цінності мобрезерву); стягнуто з ДП «Одеський морський торговельний порт» на користь Державного агентства резерву України 653205,48 гривень штрафу та 379323,11 гривень пені; стягнуто з ДП «Одеський морський торговельний порт» у доход державного бюджету України 16857,34 гривень державного мита за розгляд справи судом І інстанції, 16857,34 гривень державного мита за розгляд справи судами апеляційної та касаційної інстанцій, 118 гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 11 травня 2016 року задоволено заяву Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» та змінено спосіб виконання рішення Господарського суду м. Києва від 03 вересня 2014 року та стягнуто з ДП «Одеський морський торговельний порт» на користь Державного агентства резерву України 2404653,50 гривень вартості самовільно відчужених цінностей державного резерву.

Як вбачається з платіжного доручення № 166 від 31.05.2016 року ДП «Одеський морський торговельний порт» на виконання ухвали від 11.05.2016 р. Господарського суду м. Києва у справі № 14-12-9-17-15/106-09-3846 сплачено Державному агентству резерву України 2404653,50 гривень вартості самовільно відчужених цінностей державного резерву України.

Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 30 січня 2009 року, прийнятою по справі № 1-567/2009 по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість), обвинуваченого звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із застосуванням до нього приписів пункту «є» статті 1 Закону України «Про амністію», прийнятого Верховною Радою України 12 грудня 2008 року.

Одночасно з цим, вказаною постановою встановлено факт неналежного виконання ОСОБА_1 власних службових повноважень внаслідок недобросовісного відношення до них, що вбачається у безоплатному самовільному відчуженні матеріальних цінностей мобрезерву.

Системний аналіз вищенаведених правових норм та фактичних обставин спірних правовідносин свідчить про завдання ДП «Одеський порт» майнової шкоди самовільним відчуженням матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, погодженим Фуртатовим Ю ОСОБА_7 , що змусило позивача звернутись 04.05.2017 року до суду з даною позовною заявою.

В даному випадку, враховуючи характер спірних правовідносин, що виникли між сторонами, суд вважає, що підстави, умови, порядок, межі й розмір матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну ними підприємству, установі, організації, встановлені главою IX КЗпП України.

Відповідно до ч.1 ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

При цьому, як роз`яснено у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 р. №14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками", судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст. 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування.

Відповідно до ч.3 ст. 233 КЗпП України, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Отже, строк звернення до суду у справах щодо трудових правовідносин врегульовано положеннями КЗпП України.

Зазначене узгоджується з правовою позицією викладеною Верховним Судом України в постанові від 27 квітня 2016 року по справі №6-216цс16 та постанові від 02 березня 2016 року по справі №6-1263цс15 та підтверджено постановами Верховного Суду від 24 квітня 2019 року по справі №61-8122св18, від 28 березня 2018 року по справі 61-7240св18, та ухвалою Верховного Суду від 24 червня 2019 року по справі №61- 44849ск18.

Як вбачається з матеріалів справи, актом від 09 червня 2006 року №129/5/м, складеним за результатами проведення перевірки обліку та звітності, наявності, якісного стану та умов зберігання товарно-матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, що знаходиться на відповідальному зберіганні на Державному підприємстві «Одеський морський торговельний порт» за період з 24 квітня 2002 року по травень 2006 року, встановлено факт самовільного відчуження матеріальних цінностей мобрезерву, що відбулось 27 вересня 2004 року та погоджене чинним на той час керівником підприємства в особі Фуртатова ОСОБА_5 . ОСОБА_6 .

Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 30 січня 2009 року, прийнятою по справі № 1-567/2009 по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість), обвинуваченого звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із застосуванням до нього приписів пункту «є» статті 1 Закону України «Про амністію», прийнятого Верховною Радою України 12 грудня 2008 року.

Таким чином, з урахуванням положень частини 3 статті 233 КЗпП України, суд вважає, що саме з 09 червня 2006 року слід відраховувати строк звернення Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» з вимогою до відшкодування шкоди завданої підприємством. Ухвалення судом вироку, яким відповідача визнано винним та засуджено за частиною 2 статті 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість), рівно як ухвалення інших судових рішень, зокрема зобов`язання Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» поставити до державного резерву матеріальні цінності, стягнення штрафу тощо не усуває юридичного значення доведених до відома юридичної особи акту та висновку, що підтверджують початок перебігу встановленого ч. 3 ст. 233 КЗпП України строку звернення до суду.

Однак, звернувшись до суду лише в травні 2017 року позивач пропустив даний строк.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Проте, в порядку статті 234 КЗпП України, Державне підприємство «Одеський морський торговельний порт» не зверталось до суду з заявою про визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду та його поновлення.

Термін позовної давності в КЗпП України не використовується та не ставиться в залежність від подання чи не подання заяви сторони у спорі. Трудовим законодавством питання строків звернення до суду врегульовано, тому відсутні підстави для застосування положень ЦК України про позовну давність та терміни, які не мітяться в статті 233 КЗпП України.

Позиція позивача про те, що право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову також не може бути врахована, оскільки жодною нормою законодавства це не передбачено.

При вирішенні питання про строк звернення до суду, слід керуватися статтею 233 КЗпП України, яка окремих положень щодо пред`явлення регресного позову не містить.

Така позиція цілком узгоджується з положеннями статті 8 Конституції України відповідно до якої в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Позивач право на отримання завданої майнової шкоди, заподіяної діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку, обґрунтовує статтею 1166 ЦК України. Проте, відшкодування матеріальної шкоди, що передбачені статтею 1166 ЦК України, застосовуються в разі перебування сторін в деліктних зобов`язаннях. Підстави, умови, порядок, межі й розмір матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну ними підприємству, установі, організації, встановлені главою IX КЗпП. Тому вимоги про застосовування до трудових правовідносин положення статті 1166 ЦК України є безпідставним.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

З огляду на наведене, відсутні підстави для задоволення позову з огляду на пропуск строків звернення до суду. За таких обставин, суд доходить висновку про необґрунтованість позову та відмовляє у його задоволенні повністю.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 27, 64, 76, 81, 95, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» (код , м. Одеса, пл. Митна, 1) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) про стягнення грошових коштів в порядку регресу залишити без задоволення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

До утворення апеляційних судів в апеляційних округах, апеляційна скарга подається шляхом подання апеляційної скарги через Приморський районний суд м. Одеси до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 08.11.2019 року.

Суддя: В.Я. Бондар