П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2019 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 761/16710/17

Номер провадження 22-ц/824/12031/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І.М., суддів Саліхова В. В., Шахової В. В.,

за участю секретаря судового засідання - Якушко Т.А.,

вивчивши апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 31 травня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Притули Н.Г., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и в :

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 , з урахуванням подальших уточнень, про визнання заповіту від 21 вересня 2012 року, посвідченого державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Губко Ю. В. та зареєстрованого в реєстрі за номером № 18-1322, недійсним, покладення витрат зі сплати судового збору на відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_4 на праві власності належала Ѕ частина будинку АДРЕСА_1 . Відповідач знялась з реєстраційного обліку в даному будинку 24 листопада1984 року та з того часу в ньому не проживала.

Мати позивача, ОСОБА_5 , була неграмотною, не вміла читати та писати, лише навчилась ставити свій підпис.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , після смерті якого спадщину прийняли позивач, відповідач та їх мати - ОСОБА_5 .

Як зазначає позивач, після прийняття спадщини, отримавши згоду всіх співвласників будинку та дозволи районної державної адміністрації, він вирішив здійснити повну реконструкцію будинку, гаражу, провести в будинок газ, воду, огородити земельну ділянку. Будівельні роботи тривали 15 років.

З 2012 року до серпня 2014 року ОСОБА_5 час від часу проживала з відповідачем на дачі останньої в жахливих та антисанітарних умовах. Саме в цей час відповідачем було викрадено паспорт ОСОБА_5 . У серпні 2014 року позивач привіз матір до будинку по АДРЕСА_1 , де вона мала власну кімнату та всі зручності.

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , її похованням займався позивач.

Після смерті матері сторони звернулись із заявами про прийняття спадщини, у зв`язку з чим позивачу стало відомо про існування заповіту складеного матір`ю на користь відповідача.

На думку позивача, заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та процедури посвідчення, оскільки ОСОБА_5 не вміла писати та читати, заповіт записаний нотаріусом зі слів заповідача, проте остання, враховуючи похилий вік, а саме 82 роки, погано висловлювала свої думки, плуталась та погано бачила. Крім того, у заповіті не зазначено на яку частину будинку та земельної ділянки він складений.

Крім того, з тексту заповіту неможливо встановити з яких причин ОСОБА_5 не підписала заповіт самостійно, та на які фізичні вади страждала остання. У заповіті зазначено, що сама заповідач вголос прочитала заповіт, проте з врахуванням того, що остання не вміла читати, вона не могла цього зробити.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 31 травня 2019 року (т. І а.с. 224 - 228) відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним.

Не погоджуючись із вищевказаним рішенням суду, 11 липня 2019 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 31 травня 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про відсутність порушення порядку посвідчення заповіту.

Так, 21 вересня 2012 року ОСОБА_5 пройшла обстеження у Київському міському психоневрологічному диспансері № 1, де отримала довідку відповідно до якої може виконувати нотаріальні дії, після чого цього ж дня о 12 год. 40 хв. нею був підписаний оспорюваний заповіт. Враховуючи те, що заповідач була неграмотною та не вміла висловлювати свої думки, заповіт був записаний та складений нотаріусом зі слів останньої, та зачитаний вголос нотаріусом, свідками та підписантом. Крім того, нотаріусом було роз`яснено заповідачу приписи норм ЦК України щодо спадкування за заповітом. Однак, на думку скаржника, вищезазначені дії не можливо провести за такий короткий проміжок часу.

Відповідно до змісту заповіту, він посвідчувався при свідках та підписувався не заповідачем а іншою особою, у зв`язку з тим, що остання була не в змозі особисто його підписати через хворобу та прочитати через вади зору. Однак, відповідно до вищезазначеної довідки жодних медичних перешкод щодо вчинення заповідачем певних дії, зокрема підписання заповіту, виявлено не було. Заповідач самостійно розписувалась у відомостях про отримання пенсії та інших документах.

Крім того, судом першої інстанції не встановлено наявність у заповідача хвороб, які б унеможливили особисте підписання оспорюваного заповіту.

Судом першої інстанції не було взято до уваги та не надано належної оцінки, що покази свідків, допитаних у судовому засіданні стосовно дійсним обставин посвідчення оспорюваного заповіту, є суперечливими.

Крім того, у посвідчувальному написі оспорюваного заповіту нотаріусом застосовано форму № 49, а саме посвідчувальний напис на заповіті від імені особи, яка не може підписатись власноручно внаслідок фізичної вади, хвороби тощо, хоча, на думку скаржника, нотаріус мав застосувати також форму № 47: посвідчувальний напис на заповіті від імені особи, яка не може сама прочитати текст заповіту уголос.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 вересня 2019 року відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою, надано строк для подачі відзиву.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 вересня 2019 року закінчено проведення підготовчих дій, справу призначено до розгляду в судове засідання з повідомленням учасників справи.

03 жовтня 2019 року на адресу суду надійшов відзив від адвоката Українець М. П. в інтересах ОСОБА_3 з відповідним підтвердженням його надсилання позивачу. З відзиву вбачається, що посилання скаржника на неможливість посвідчення заповіту та отримання довідки в Київському міському психоневрологічному диспансері № 1 ґрунтуються лише на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 страждала на зрілу ускладнену катаракту лівого ока, що впливало на здатність останньої як самостійно прочитати заповіт, так і підписати його.

На думку сторони відповідача, свідки надали суперечливі покази з огляду на те, що з моменту проведення нотаріальної дії до судового засідання минуло майже сім років.

Крім того, під час складання посвідчувального напису від імені ОСОБА_5 було дотримано порядок, однак в посвідчувальному написі була допущена описка, а саме замість «заповідачу» було вказано «заповідачем». Допущення описки не може бути підставою для визнання документу недійсним.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник - адвокат Багратіоні Д. Г. підтримали доводи апеляційної скарги та просили суд її задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у ній.

ОСОБА_3 та її представник - адвокат Українець М. П. заперечували проти доводів апеляційної скарги з підстав їх необґрунтованості та просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, як таке, що ухвалене відповідно до приписів чинного законодавства.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши заперечення сторін та їх представників, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Як встановлено в судом першої інстанції, 14 лютого 1967 року ОСОБА_4 придбав на підставі договору купівлі-продажу 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 (т. І а.с. 12).

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. І а.с. 16).

Після смерті останнього спадщину прийняли наступні спадкоємці: син ОСОБА_2 - 1/6 частину будинку (у тому числі 1/12 частина житлового будинку у зв`язку з відмовою ОСОБА_5 на його користь), дочка ОСОБА_3 - 1/12 частину житлового будинку (т. І а.с. 17).

ОСОБА_5 , яка була дружиною померлого ОСОБА_4 , належало право власності на 1/4 частку в спільному майні, набутому подружжям за час шлюбу (т. І а.с. 18).

21 вересня 2012 року о 12 год. 40 хв. ОСОБА_5 на випадок своєї смерті зробила розпорядження, за яким належні їй на праві приватної власності частину житлового будинку з відповідною частиною будівель та споруд та частину земельної ділянки, що знаходяться в АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Заповіт посвідчено Губко Ю . В . , державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори. Заповіт записано нотаріусом зі слів ОСОБА_5 . У зв`язку з похилим віком та станом здоров`я за її дорученням та у її присутності та присутності нотаріуса заповіт підписано ОСОБА_7 .

Як зазначено в заповіті, зміст статей 1241, 1248, 1253, 1254, 1307 ЦК України ОСОБА_5 роз`яснено (т. І а.с. 177).

Листом Першої Київської державної нотаріальної контори від 21 лютого 2018 року повідомлено, що при складанні та посвідченні заповіту від імені ОСОБА_5 було дотримано порядок складеаня заповіту, передбачений главою 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, але в посвідчувальному написі була допущена технічна помилка в слові «заповідачем» замість «заповідачу» в тексті наступного змісту: «заповіт повністю прочитаний уголос заповідачем до його підписання…», тому вищевикладений текст з посвідчувального напису вищезазначеного заповіту слід читати: «заповіт повністю прочитаний уголос заповідачу до його підписання у присутності запрошених нею свідків…» (т. І а.с. 211).

Відповідно до епікризу з історії хвороби № 5869 ОСОБА_5 було поставлено діагноз зріла ускладнена катаракта лівого ока (т. І а.с. 106).

21 вересня 2012 року ОСОБА_5 пройшла обстеження у Київському міському психоневрологічному диспансері №1 та згідно з довідкою №874 на диспансерному обліку не знаходиться, за медичною допомогою не зверталась, гострих психічних розладів не виявлено, дієздатна. По своєму психічному стану може виконувати нотаріальні дії (т. І а.с. 173).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5 (т. І а.с. 32).

22 грудня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Першої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини (т. І а.с. 145).

10 січня 2017 року ОСОБА_3 звернулась до Першої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини (т. І а.с. 155).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що при посвідчені заповіт був прочитаний заповідачу, так як остання не могла прочитати його самостійно, оскільки не вміла читати та писати. У тексті заповіту міститься описка, разом з тим, описка не впливає на волевиявлення заповідача.

Таким чином, судом не встановлення порушення порядку посвідчення заповіту.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступні обставини.

Визначення заповіту міститься в ч. 1 ст. 1233 ЦК України, а саме це особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до приписів ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому (ч.1 ст.1236 ЦК України).

Згідно з положеннями ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 цього Кодексу.

Стаття 207 ЦК України визначає, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Згідно з ст. 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Відповідно до ч. 1 ст. 1253 ЦК України на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою.Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; спадкоємці за заповітом; члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.

Стаття 56 Закону України «Про нотаріат» визначає, що нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства України і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у Спадковому реєстрі відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

Глава 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України встановлює порядок посвідчення заповіту, внесення змін до нього та його скасування.

Згідно з п.1.1 Порядку, нотаріус посвідчує заповіти фізичних осіб з повною цивільною дієздатністю, у тому числі подружжя, які складені відповідно до вимог статей 1233 - 1257 Цивільного кодексу України та особисто подані нотаріусу.

Пунктом 1.4 Порядку передбачено, що заповіт особисто підписує заповідач.

Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів (п.1.6 Порядку).

Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається перед його підписом (п.1.7 Порядку).

Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою (п.1.8 Порядку).

Фізична особа, на користь якої заповідається майно, не вправі підписувати заповіт за заповідача (п.1.9 Порядку).

Нотаріус при посвідченні заповіту зобов`язаний роз`яснити заповідачу зміст статті 1241 Цивільного кодексу України про право на обов`язкову частку у спадщині та зміст статті 1307 Цивільного кодексу України щодо нікчемності заповіту на майно, яке є предметом спадкового договору (п.1.10 Порядку).

Пункт 1.11 Порядку визначає, що на бажання заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись не менше ніж при двох свідках. Свідками можуть бути особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: нотаріус; особи, на користь яких складено заповіт; члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт.

Текст заповіту має містити відомості про особи свідків, а саме: прізвище, ім`я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка.

Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 була позбавлена можливості самостійно прочитати та підписати заповіт у наслідок наявності вад зору та відсутності вміння читати, що зазначено в оспорюваному заповіті.

Заповіт було записано нотаріусом зі слів заповідача та підписано за дорученням останньої ОСОБА_7 у її присутності, присутності нотаріуса та двох свідків.

Таким чином, колегія суддів повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції, що оспорюваний заповіт було складено та посвідчено державним нотаріусом відповідно до правил, встановлених чинним цивільним законодавством.

Висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав вважати оспорюваний заповіт недійсним з огляду на допущення у посвідчу вальному написі описки відповідають приписам матеріального права.

Враховуючи, що дії державного нотаріуса під час складання та посвідчення повність кореспондуються з приписами чинного законодавства, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

Стороною відповідача доведено, що під час вчинення оспорюваного правочину заповідач в повній мірі усвідомлювала значення своїх дій. Посилання скаржника в апеляційній скарзі щодо неможливості 21 вересня 2012 року проходження померлою ОСОБА_5 обстеження в Київському міському психоневрологічному диспансері № 1 та складання заповіту за такий короткий проміжок часу, у супереч приписам ч. 6 ст. 81 ЦПК України, ґрунтуються на припущеннях, а тому не приймають до уваги колегією суддів.

Крім того, враховуючи значний проміжок часу між вчиненням оспорюваного правочину та судовим засіданням, на якому свідки надавати покази стосовно обставин його вчинення, колегія суддів приходить до висновку, що такі показання можуть мати суперечливий характер з огляду на властивості людської пам`яті.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду, як і не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, як таке, що ухвалене з вірним застосуванням норм процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 31 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 08 листопада 2019 року.

Суддя-доповідач: І.М. Вербова

Судді: В. В. Саліхов

О. В. Шахова