Ухвала

Іменем України

07 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 490/6398/19

провадження № 61-18906ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Яремка В. В., розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Центрального районного суду

м. Миколаєва від 23 липня 2019 року у складі судді Чулуп О. С. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 26 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Прокопчук Л. М., Самчишиної Н. В., Темнікової В. І., у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Служба у справах дітей Миколаївської міської ради, про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, у якій просила встановити факт призначення її опікуном над малолітнім Доденком ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заяву мотивувала тим, що вона є бабою ОСОБА_4 , його мати, ОСОБА_5 , є особою з інвалідністю другої групи та згідно з розпорядженням

№ 497 «О предоставлении малолетнему ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 статуса ребенка, лишенного родительского попечения», виданого «Главой администрации города Харцызска» так званої «Донецької народної республіки», має високий рівень втрати здоров`я внаслідок тяжкої хвороби, яка призводить до повної нездатності до самообслуговування та перешкоджає виконанню батьківських обов`язків. 28 травня 2019 року, відповідними органами самопроголошеної Донецької народної республіки, ОСОБА_1 призначено опікуном дитини.

Встановлення факту опіки над малолітнім ОСОБА_4 , заявнику необхідно для оформлення виплат на дитину.

Короткий зміст судових рішень попередніх інстанцій

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 липня 2019 року, залишеною без змін постановою Миколаївського апеляційного суду, відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Залишаючи без змін ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд погодився з висновком, що заява ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, що є підставою для відмови у відкритті провадження відповідно до положень пункту першого частини першої статті 186 ЦПК України.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У жовтні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , у якій заявник просив скасувати ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 липня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 26 вересня 2019 року, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли помилкового висновку про те, що питання встановлення факту опіки над малолітнім ОСОБА_4 не підлягає вирішенню у порядку цивільного судочинства, оскільки її вже було призначено опікуном відповідним розпорядженням, так званої «Донецької народної республіки», а тому повторне проходження процедури встановлення опікунства, на думку заявника, є недоцільним.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необгрунтованою.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необгрунтованою.

Відповідно до вимог пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України суд може визнати касаційну скаргу необгрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Із касаційної скарги вбачається, що вона є необгрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваного судового рішення.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових права або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

У порядку окремого провадження, суд розглядає справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення, перелік яких визначено у частині першій статті 315 ЦПК України.

Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. При цьому, для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту призначення опікуном, заявник зазначила, що розпорядженням самопроголошеної «Донецької народної республіки» від 28 травня 2019 року № 560р її призначено опікуном малолітнього ОСОБА_4 .

Відповідно до положень статті 1 Закону України від 15 квітня 2014 року

N 1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Статтею 2 зазначеного закону, визначено статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлено особливий правовий режим на цій території, визначено особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. Датою початку тимчасової окупації встановлено 20 лютого 2014 року.

Згідно з положеннями статті 9 цього Закону державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Згідно з Додатком 1 до розпорядження Кабінету Міністрів України від

07 листопада 2014 року № 1085 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення», м. Харцизськ включено до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Встановлення над дитиною опіки та піклування, права та обов`язки опікунів, піклувальників регулюються Сімейним (глава 19) і Цивільним (глава 6 розділ 11 книга перша) кодексами України.

Опіка встановлюється над дітьми, які не досягли чотирнадцяти років, а піклування - над дітьми віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, опіка, піклування встановлюється органами опіки та піклування або судом.

Відповідно до статті 11 Закону України від 13 січня 2005 року № 2342-IV «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», органами опіки та піклування є державні адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад.

З огляду на зазначене, суди попередніх інстанцій, дійшли правильного висновку про те, що чинним законодавством України визначено порядок встановлення опіки на малолітніми дітьми. Розпорядження самопроголошеної «Донецької народної республіки» від 28 травня 2019 року № 560р «Про встановлення опіки над малолітнім ОСОБА_4 », є недійсним та не створює правових наслідків, а тому заява ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема призначення її опікуном малолітнього ОСОБА_4 , не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, що є підставою для відмови у відкритті провадження згідно з положеннями пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Касаційна скарга не містить обгрунтованих посилань на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, а зводиться до незгоди заявника із ухваленим судовим рішенням, законність та обгрунтованість якого доводами касаційної скарги не спростована.

Ураховуючи наведене, ухвала Центрального районного суду м. Миколаєва від

23 липня 2019 року та постанова Миколаївського апеляційного суду від

26 вересня 2019 року ухвалені з дотриманням норм процесуального права. Правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою і п`ятою статті

394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 липня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 26 вересня 2019 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Служба у справах дітей Миколаївської міської ради, про встановлення факту, що має юридичне значення, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:Г. І. Усик І. Ю. Гулейков В. В. Яремко