ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/2925/15-ц Номер провадження 22-ц/814/2383/19Головуючий у 1-й інстанції Троцька А. І. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Абрамова П.С., Чумак О.В., при секретарі судового засідання: Ряднині І.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 18 липня 2019 року (ухвалене суддею Троцькою А.І., повний текст рішення складено 26.07.2019 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої сліжби Міністерства юстиції України, Міністерства юстиції України, Державного казначейства України, Голосіїївського районного відділу державної виконавчої служби м.Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві про визнання бездіяльності неправомірною та стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом. В обгрунтування позовних вимог зазначив, що з серпня 2007 року вже понад 8 років держава Україна в особі спеціально створених нею органів Державної виконавчої служби України системи Міністерства юстиції України в порушення норм Конституції України, законів України, рішення Європейського суду з прав людини від 24.10.2013 року «Нечипоренко та інші проти України» та двох рішень національного суду продовжують незаконно ухилятись від обов`язку щодо виконання первинного рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 13 липня 2007 року по справі №2-2003/07 за виконавчим провадженням №ВП 4454707 про стягнення на користь позивача 8051,40 грн. матеріальних збитків та 4000,00 грн. моральної шкоди, що разом складає 12051,40 грн., або відшкодування завданих позивачу збиткв та шкоди за рахунок державного бюджету України. Зазначає, що з вини органів ДВС системи Мін`юсту України вищезазначене рішення національного суду від 13.07.2007 року за виконавчим листом №2-2003 від 14.08.2007 року ніким так і не виконано.

Крім того, рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 24.09.2008 року встановлено бездіяльність двох посадових осіб органів ДВС при виконанні зазначеного вище рішення суду, на що також послався у своєму рішенні Європейський суд з прав людини. Позивач зазначає, що виконане похідне (додаткове) рішення суду, а первинне з даного предмету спору від 13.07.2007 року взагалі проігноровано, не дивлячись на встановлений, на думку позивача, факт вини органів ДВС. Разом із тим, вказує, що з 2007 року примусове стягнення та погашення заборгованості з боржника ВАТ УПТК «Гарант-Ре» органами ДВС не організовувалось та не проводилось.

Департаментом ДВС, Міністерством юстиції України неодноразові скарги позивача проігноровано. Крім того, вказує, що виконавчий лист за виконавчим провадженням ВП №4454707 взагалі в органах ДВС зник, а відповідна службова перевірка по даним фактам не організовувалась і не проведена, архівні матеріали знищені. Таким чином, вважає, що державні службовці системи Міністерства юстиції України вчинили умисну бездіяльність, внаслідок якої фінансова структура та боржник ВАТ «Гарант-Ре» протиправно був фактично звільнений від виконання рішень суду, і тому позивачу за рахунок держави підлягають відшкодуванню заподіяні органами ДВС прямі збитки та понесені витрати на правову допомогу, а також завдана моральна шкода на підставі ст.1167 ЦК України. Враховуючи викладене, просив суд визнати неправомірною бездіяльність відповідачів щодо відсутності належної організації та проведення перевірок, службових розслідувань за його заявами та скаргами щодо невиконання рішення суду від 13.07.2007 року за ВП №4454707 та відшкодування за рахунок винних осіб (в порядку регресу) до бюджету держави Україна 34728,88 грн. збитків, завданих сплатою коштів державою по рішенню Європейського суду з прав людини; стягнути на користь позивача з Державного бюджету України матеріальні збитки в еквіваленті 3 тис. доларів США на період сплати фактичного боргу, моральну шкоду в сумі 100 тис. грн., та 3995,00 грн. витрат на правову допомогу.

Під час розгляду даної справи позовна заява була неодноразово уточнена та доповнена позивачем, у тому числі щодо кола відповідачів, а саме Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України, Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, та відповідно до остаточної редакції позовних вимог позивач просив суд: із 05.10.2008 року по теперішній період часу визнати неправомірною бездіяльність Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та Міністерства юстиції України щодо відсутності жодної організації та проведення роботи з перевірок, службових розслідувань за заявами та скаргами, по фактах протиправної бездіяльності державних службовців системи Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України; невиконання з їх вини рішення Октябрського районного суду м.Полтава від 13.07.2007 року за виконавчим провадженням №4454707 та відсутності відшкодування стягувачу ОСОБА_1 за рахунок Держави Україна загальних збитків в сумі 12051,40 грн.; визнати протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України з питання відсутності жодної роботи із організації та проведення службових розслідувань із питань визнання національним судом 24.09.2008 року бездіяльності двох державних службовців Голосіївського ДВС м.Києва ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також відсутності з лютого 2014 року жодних дій, спрямованих на проведення другого службового розслідування, пов`язаного рішенням Європейського суду з прав людини від 24.10.2013 року, не вирішенням питання із відшкодуванням за рахунок винних осіб (в порядку регресу) до бюджету держави Україна 34728,88 грн. збитків; визнати незаконними та протиправними дії Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м.Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві щодо знищення матеріалів виконавчого провадження ВП 4454707 та невнесення до Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень повної суми боргу за рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 13 липня 2007 року про стягнення з боржника ВАТ «УПК Гарант-Ре» на користь ОСОБА_1 8051,40 грн. матеріальних збитків та 4000 грн. моральної шкоди, разом в сумі 12051,40 грн.; зобов`язати Голосіївський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві поновити знищені матеріали виконавчого провадження ВП 4454707 та внести до Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень повну суму боргу за рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 13 липня 2007 року по справі № 2-2003/07 про стягнення з боржника ВАТ «УПК Гарант -Ре» на користь ОСОБА_1 8051.40 грн. матеріальних збитків та 4000 моральної шкоди; стягнути на користь ОСОБА_1 з Державного бюджету України шляхом покладення на Державну казначейську службу України обов`язку списати з Єдиного казначейського рахунку України суми: прямих матеріальних збитків в сумі 12051,40 грн. та індексацію в зв`язку із її інфляцією на період фактичного виконання рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 13.07.2007 року; моральної шкоди в сумі 100 тис. грн. та понесені позивачем судові витрати за отриману правову допомогу по справі у розмірі 3995 грн. (а.с.101-105, 187-191 т.1, 50-53, 219-225 т.2).

Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 18 липня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої сліжби Міністерства юстиції України, Міністерства юстиції України, Державного казначейства України, Голосіїївського районного відділу державної виконавчої служби м.Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві про визнання бездіяльності неправомірною та стягнення грошових коштів - відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не наведено конкретних дій (бездіяльності), які були допущені відповідачами після закінчення виконавчого провадження №4454707 з виконання виконавчого листа №2-2003/07 виданого на виконання рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 13 липня 2007 року і порушили його права, як стягувача та відповідно не надано належних та достатніх доказів вчиненя таких дй (бездіяльності). Крім того, зазначено, що позивачем не надано також доказів того, заявлена останнім до стягнення матеріальна шкода завдана саме діями відповідачів, між ними є причинний зв`язок та саме, вони мають нести відповідальність по її відшкодуванню. Також було вказано на відсутність підстав для стягнення моральної шкоди, оскільки позивачем не доведено факт порушення відповідачами його прав та не обгрунтовано і не доведено заявлений розмір завданої моральної шкоди.

З даним рішенням суду не погодився ОСОБА_1 та подав на нього апеляційну скаргу, в якій прохає рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18 липня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції є упередженим, оскільки воно постановлено явно в інтересах відповідачів, із систематичним грубим порушенням норм матеріального, процесуального та міжнародного права. Вказує, що в рішенні суду вказані факти, які взагалі не відповідають матеріалам справи і письмовим доказам. Так, Державою Україна виконано похідне рішення суду, а первинне рішення з даного предмету спору від 13.07.2007 року судом та відповідачами до теперішнього часу протиправно ігноруються. Вказує, що виконавчі документи не були передані боржнику, та протягом останніх 11 (одинадцяти років) розгляду справи в судах суб`єкти владних повноважень не надають ні на звернення стягувача ОСОБА_1 та ні суду жодних доказів відносно того куди, кому та коли вони передали виконавчі документи. Крім того, в порушення вимог п.12 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження» органом ДВС копія постанови про закінчення виконавчого провадження до Октябрського районного суду м. Полтави не надсилалася.

Посилається на те, що із серпня 2007 року і до теперішнього часу спеціально створені державою Україна органи системи ДВС України та безпосередньо саме Міністерство юстиції України систематично порушували та продовжують допускати порушення норм ст.ст. 55-56, ч.5 ст. 124 Конституції України, ст.ст. 83, 87 ЗУ «Про виконавче провадження»», ст.ст. 5, 10-11 ЗУ «Про державну виконавчу службу», ст.ст. 1173-1174 ЦК України щодо протиправного невиконання остаточного рішення Октябрського районного суду м. Полтави ще за 13 липня 2007 року (справа №2-2003/07 за виконавчим провадженням №ВП 4454707). Також зазначає, що ними проігноровано 13 (тринадцять) письмових зверненнь ОСОБА_1 та не вирішено питання щодо відшкодування стягувачу збитків, заподіяних йому саме з вини органа ДВС, системи Міністерства юстиції України при здійсненні виконавчих проваджень. Вказує, що 24.09.08 року Октябрським районним судом м. Полтава (справа №2-3432/08) постановлено друге додаткове рішення щодо бездіяльності групи посадових осіб органів ДВС при виконанні первинного рішення даного суду від 13.07.2007 року, однак судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного судового рішення даного факту не було враховано. Крім того, в процесі виконанні судового рішення за 13.07.2007 року (за виконавчим листом №2-2003 від 14.08.2007 року) відповідачі по справі не організували та не провели жодних службових перевірок. Вказує, що відповідачі протиправно на письмові заяви та скарги ОСОБА_1 жодних реагувань так і не вжили, а його законні права як стягувача залишилися не поновлені. Тому вважає, що відповідачами по справі та безпосередньо судом першої інстанції, порушуються вимоги п.1 ст. 6 Міжнародної Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», що кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи та виконання рішення національного суду. Тому вважає, що гр. ОСОБА_1 мав та має всі законні та гарантовані державою права щодо захисту своїх прав і законних інтересів в суді, однак суд першої інстанції 18.07.2019 року знехтував його процесуальними правами.

Від представника відповідачів Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Міністерства юстиції України - ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання спростовуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 прохала апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Октябрського районного суду м. Полтавивід 18 липня 2019 року залишити без змін.

Судове засідання проводилось в порядку письмового провадження за відсутності сторін по справі, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що на підставі рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 13 липня 2007 року, яке 08.08.2007 року набрало законної сили, 14 серпня 2007 року стягувачу було видано виконавчий лист №2-2003/07 про стягнення з ВАТ «Українська перестрахувальна компанія «Гарант-РЕ» на користь ОСОБА_1 8051,40 грн. сплачених ним сум за придбання 130 іменних акцій та 4000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди (а.с.6-7, 148-152 т.1, 26-27 т.2).

З матеріалів справи вбачається, що виконавчий документ прийнято на виконання Голосіївським районним відділом державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві і 22.08.2007 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (а.с.94-95, 177-179 т.2).

15.02.2008 року до Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві надійшла заява голови ліквідаційної комісії боржника з повідомленням про ліквідацію підприємства.

21 лютого 2008 року державним виконавцем відділу, на підставі п.7 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про закінчення виконавчого провадження та передано виконавчий документ до ліквідаційної комісії у зв`язку з ліквідацією боржника.

Матеріали виконавчого провадження у передбаченому законом порядку та встановлені строки були знищені.

Даних про оскарження позивачем вказаних дій державних виконавців позивачем, матеріали справи не містять. Відсутні також дані і щодо оскарження позивачем дій уповноважених осіб ліквідаційної комісії з приводу виконання рішення суду та сплати на його користь стягнутих коштів.

Крім того, рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 24.09.2008 року задоволено частково позов ОСОБА_1 та стягнуто з ВАТ «Українська перестрахувальна компанія «Гарант-РЕ» на користь ОСОБА_1 2013,50 грн. матеріальних збитків та 10000,00 грн. моральної шкоди; визнано неправомірною бездіяльність старшого державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції в м.Києві ОСОБА_3 та начальника вказаного відділу ДВС ОСОБА_2 в процесі виконання судового рішення Октябрського районного суду м.Полтави за виконавчим листом №2-2003 від 14 серпня 2007 року; стягнуто на користь ОСОБА_1 з Державного бюджету України 1000 грн. моральної шкоди шляхом покладення на Головне управління Державного казначейства України в м.Києві обов`язку списати ці кошти з Єдиного казначейського рахунку. Дане рішення суду набрало чинності 05.10.2008 року, та стягувачу було видано виконавчий лист №2-3432 від 13.10.2008 року (а.с.141-144, 153-157 т.1).

Виходячи з мотивувальної частини данного рішення, бездіяльність державних виконавців Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві полягала у невиконанні рішення суду у передбачений законом 6-ти місячний строк та не належне повідомлення останніми стягувача про хід виконавчого провадження.

При цьому даним рішенням суду також підтверджено факт закінчення державним виконавцем виконавчого провадження, у зв`язку з передачею виконавчого листа до ліквідаційної комісії боржника, без вказівки про незаконність даних дій.

Як вбачається з наданих відповідачем до суду відомостей, зазначений виконавчий лист також перебував на виконанні вищевказаного органу ДВС. Так, постановою від 05.11.2008 року відмовлено у відкритті провадження та направлено виконавчий лист на адресу позивача. Проте, 18.02.2009 року даний виконавчий лист №2-3432 від 13.10.2008 року повторно надійшов до відділу, після чого державним виконавцем відділу 18.02.2009 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

23.12.2009 року державним виконавцем відділу, на підставі п.7 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про закінчення виконавчого провадження та передано виконавчий документ до ліквідаційної комісії у зв`язку з ліквідацією боржника.

Матеріали виконавчого провадження у передбаченому законом порядку та встановлені строки були знищені.

Даних про оскарження позивачем вказаних дій державних виконавців позивачем, матеріали справи не містять. Відсутні також дані і щодо оскарження позивачем дій уповноважених осіб ліквідаційної комісії з приводу виконання рішення суду та сплати на його користь стягнутих коштів.

Матеріали справи не містять будь-яких документів зазначених виконавчих проваджень, даних, щодо переписки сторін з приводу виконання вказаних виконавчих листів до 2015 року, та документів, які б підтверджували факт знищення виконавчих проваджень, у зв`язку зі знищенням завершених виконавчих проваджень у встановленому законодавством порядку (а.с.179 т.2).

У матеріалах справи міститься заява ОСОБА_1 від 17.10.2008 року, адресована директору Департаменту ДВС м.Києва, у якій він просив безпосередньо апаратом Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України порушити виконавче провадження про примусове стягнення на його користь з відповідачів грошових сум згідно рішень Октябрського районного суду м.Полтави від 13.07.2007 року та 24.09.2008 року; одночасно по ДВС Голосіївського РУЮ м.Києва призначити та провести службову перевірку щодо притягнення винних до дисциплінарної та матеріальної відповідальності (а.с.158-159 т.1, 92-93 т.2).

Листом Департаменту ДВС Міністерства юстиції України від 19.11.2008 року №Б-30269-25 Буряку Ю . І. надано розяснення з приводу поставлених питань та надано детальну інформацію про хід виконання виконавчих (а.с.160-161 т.1, 94-95 т.2).

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 звертався до Департаменту державної виконавчої служби м.Києва (а.с.162-163 т.1, 96-97 т.2), Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (а.с.171-172 т.1, 107-108 т.2), а також до Міністерства юстиції України (а.с.164-165, 166-167, 169-170, 173 т.1, 98-99, 100-101, 103-104, 110 т.2) зі скаргами стосовно виконання рішень суду.

У результаті цього, листами Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України №Б-3176-25 від 06.03.2009 року, №20093-25 від 21.08.2009 року та №Б-11777-25 від 21.05.2009 року позивачу повідомлено про вжиті заходи за його скаргами від 03.02.2009 року, 13.04.2009 року та зверненнями щодо виконання рішень Октябрського районного суду м.Полтави (а.с.168, 174 т.1, 102, 11 т.2).

Як встановлено судом,що рішенням Європейського суду з прав людини «Нечепоренко та інші проти України» (за заявою №72631/10 та 249 інших заяв) від 24.10.2013 року оголошено прийнятними скарги заявників, наведених у Додатку 2 (у тому числі заява №1786/12 від 22.12.2011 року ОСОБА_1 за рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 24.09.2008 року), за пунктом 1 статті 6 і статтею 13 Конвенції та за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції щодо тривалого невиконання рішень, ухвалених на їхню користь, та щодо відсутності ефективних національних засобів юридичного захисту щодо цих скарг; постановлено, що було їх порушення, а також вирішено, що протягом трьох місяців держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними, та сплатити 2000 євро кожному як відшкодування матеріальної та моральну шкоду, а також компенсацію судових витрат (а.с.175-176 т.1).

Після цього, 05.11.2013 року ОСОБА_1 звернувся до Міністерства юстиції України із заявою щодо організації виконання рішення Європейського суду з прав людини від 24.10.2013 року щодо стягнення на його користь з держави Україна сатисфакції в сумі 2 (дві) тис. Євро; проведення перевірки скарги ОСОБА_1 та вжиття заходів реагування, спрямованих на виконання двох рішень суду від 13.07.2007 року, 24.09.2008 років за трьома виконавчими провадженнями ВП4454707, ВП11451373 та ВП 12951090 на загальну суму 25064 грн. (а.с.8-9, 10-12 т.1, 112-114, 118-119 т.2).

Також позивачем направлено на адресу Державної виконавчої служби України заяву від 23.11.2013 року про відкриття виконавчого провадження по рішенню Європейського суду з прав людини (а.с.14-15 т.1).

Згідно з постановою державного виконавця від 29.08.2014 року виконавче провадження ВП №40879159 з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини №72631/10, виданого 24.10.2013 року щодо стягнення 2000 євро з держави України на користь ОСОБА_1 закінчено у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду в повному обсязі та перерахування Мін`юстом грошових коштів стягувачу згідно з платіжним дорученням №1033 від 20.01.2014 року у розмірі 21715,38 грн. (еквівалент 2000 Євро), платіжним дорученням №984 від 20.01.2014 року сплачена заборгованість за рішенням національного суду у розмірі 13013,50 грн., сплачена пеня 17,90 грн. (а.с.177-178 т.1).

Дана інформація підтверджується і копією листа Першого заступника Міністра юстиції України Севостьянової Н. №Б-1137/6, Б-1539/6 від 23.02.2015 року, яким позивачу повідомлено, що на виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі «Нечепоренко та інші проти України», де ОСОБА_1 є одним із заявником, на його користь перераховані кошти у зазначених розмірах.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач до цього неодноразово звертався у різні інстанції зі зверненнями та скаргами на бездіяльність, протиправні дії посадових осіб органів ДВС Голосіївського району м.Києва та Департаменту ДВС Міністерства юстиції України від 05.11.2013 року, 20.01.2015 року - до Міністерства юстиції України (а.с.23-25 т.1, 112-114, 131-133 т.2), на які листами цього відомства від 05.11.2013 року та 23.05.2015 року надавались відповіді за результатами розгляду (а.с.27 т.1, 115, 134 т.2); до Генеральної прокуратури України - із заявами щодо вжиття заходів до стягнення в порядку регресу збитків, завданих державному бюджету України (а.с.145 т.1, 124, 125, 128, 163 т.2).

Додатково ОСОБА_1 за заявою від 05.02.2014 року та скаргами від 25.02.2014 року, 12.03.2014 року, які надійшли з Генеральної прокуратури України, Міністерством юстиції України повідомлялося, що після надходження матеріалів завершеного виконавчого провадження з виконання рішення Європейського суду з прав людини від 24.10.2013 року із підтвердженням здійснення грошових стягнень на користь заявників Міністерством будуть вжиті заходи з метою відшкодування збитків, завданих державному бюджету в передбаченому порядку та строки (а.с.126-127, 129-130 т.2).

Також листом від 27.03.2017 року позивача повідомлено про те, що Міністерством юстиції України до Генеральної прокуратури України було подано заяву від 21.02.2017 року №1742/9/25-17 про здійснення досудового розслідування та встановлення осіб, внаслідок дій або бездіяльності яких Європейським судом прийнято рішення проти України, з метою подання позову до винної особи (а.с.164-165, 166-167 т.2).

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не наведено конкретних дій (бездіяльності), які були допущені відповідачами після закінчення виконавчого провадження №4454707 з виконання виконавчого листа №2-2003/07 виданого на виконання рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 13 липня 2007 року, які б порушували його права, як стугувача та відповідно не надано належних та достатніх доказів вчиненя таких дй (бездіяльності). Крім того, зазначено, що позивачем не надано також доказів того, заявлена останнім до стягнення матеріальна шкода завдана саме діями відповідачів, між ними є причинний зв`язок та саме, вони мають нести відповідальність по її відшкодуванню.

Також було вказано на відсутність підстав для стягнення моральної шкоди, оскільки позивачем не доведено факт порушення відповідачами його прав та не обгрунтовано і не доведено заявлений розмір завданої моральної шкоди. Щодо вимог позову про визнання незаконними та протиправними дій Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м.Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві щодо знищення матеріалів виконавчого провадження ВП 4454707 та невнесення відомостей до Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, зобов`язання вчинити певні дії, суд зазначив, що вони не ґрунтуються на вимогах Закону та не підлягають до задоволення, так як матеріали виконавчого провадження підлягали знищенню за закінченням строку їх зберігання та у зв`язку з відсутністю підстав для проведення подальших виконавчих дій.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Міністерства юстиції України, Державного казначейства України, Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м.Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві є необґрунтованими і безпідставними, а отже задоволенню не підлягають, тому в задоволенні позову необхідно відмовити у повному обсязі.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч.2 ст.16 ЦК України.

Відповідо до ст. 82-83 Закону України «Про виконавче провадження» №606-ХІV рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду. Боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку. Скарга на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця подається начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії чи бездіяльність начальника відділу можуть бути оскаржені до вищестоящого органу державної виконавчої служби.

Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України розглядає виключно скарги на рішення, дії чи бездіяльність начальників управлінь державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі. Рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби можуть бути оскаржені до керівництва органів державної виконавчої служби, якщо їх оскарження передбачено цим Законом.

Контроль за своєчасністю, правильністю і повнотою виконання рішень державним виконавцем здійснюють начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, а також керівник вищестоящого органу державної виконавчої служби. Контроль за законністю виконавчого провадження здійснюють Міністерство юстиції України через Департамент державної виконавчої служби, а Головне управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головні управління юстиції в областях, містах Києві та Севастополі - через відповідні управління державної виконавчої служби.

Статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня. Рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Виходячи з обставин справи та положень наведених вище норм закону, вимоги позивача про визнання неправомірною бездіяльності Департаменту ДВС Мінестерства юстиції України та Мінестерства юстиції України, не підлягають до задоволення, оскільки їх дії з розгляду звернень останнього відповідали вимогам законодавства та не порушували прав позивача, як стягувача.

Оскільки вимоги позивача про бездіяльність відповідачів з питань притягнення винних осіб, до дисциплінарної відповідальності та вирішення питання про відшкодування з них шкоди понесеної державою, не стосуються його безпосередніх прав та підлягають вирішенню в іншому передбаченому законом порядку, в їх задоволенні слід відмовити за безпідставністю.

Виходячи із положень ч.1, ч.2 статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів визначено відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду, передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно з ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до п.28 постанови Пленуму ВССУ №6 від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, ст.ст. 11, 87 Закону "Про державну виконавчу службу", , а також з положень статей 1173, 1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

Статтею 11 Закону «Про державну виконавчу службу» шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Так, з наданих матеріалів справи вбачається, що виконавче провадження було закінчено у зв`язку з ліквідацією юридичної особи-боржника, що унеможливлювало подальше проведення виконавчих дій органами ВДВС, оскільки їх повноваження щодо проведення виконавчих дій скінчилися і не могли поширюватися на процес виконання рішення суду ліквідаційною комісією боржника. Будь-яких даних що виконавчий лист по справі за рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 13.07.2007 року повторно надходив до виконавчої служби і перебував на виконанні після 21.02.2008 року суду не надано, як і даних що позивач звертався до суду зі скаргою на дії державного виконавця в порядку виконання рішення суду.

Інші доводи позивача про заподіяння йому матеріальної шкоди відповідачами мають загальний характер та не містять даних про конкретні дії відповідачів, якими порушені його права, як стягувача та заявника, а лише грунтуються на рішеннях національних та міжнарожних суддів, за якими права позивача вже поновлені.

Позивачем також не наведено доводів та не надано доказів, які б розкривали зміст завданої йому матеріальної шкоди та підтверджували її розмір. Заявлена позивачем до стягнення сума не є шкодою завданою в ході виконання рішення суду, де він є стягувачем, та не знаходиться у причинному звязку з діями відповідачів, а тому не може бути взята до увага.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов до правильних висновків про відмову в задоволені вимог позивача, зважаючи на їх безпідставність та недоведеність.

Позивач стверджував, що у зв`язку із тривалістю строку, протягом якого не виконуються рішення національного суду, чому сприяють неправомірні дії представників виконавчої служби, йому було спричинено моральну шкоду у розмірі 100000,00грн. Вказував, що в результаті тривалого невиконання судових рішень, серед його знайомих, колег склалось враження про його неспроможність у вирішенні питань щодо поновлення справедливості та притягнення винних до відповідальності, підірвано віру в справедливість, що викликано надто тривалим невиконанням постановленого на користь позивача рішення. Внаслідок протиправної бездіяльності державних службовців системи Міністерства юстиції України позивач неодноразово, систематично знаходився на стаціонарному лікуванні в кардіологічному відділенні Полтавського обласного клінічного госпіталю інвалідів війни.

Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі, чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду, та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору, тому обов`язковими умовами відшкодування шкоди є неправомірність дій відповідного органу та наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями та завданою шкодою.

Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними.

Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.

Проте, при вирішення спору про відшкодування моральної шкоди предметом доказування є не тільки факт неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, а також і факт виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до положень ст.ст.12,13,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених нею вимог, і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Отже, звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач ОСОБА_1 мав довести факт заподіяння йому відповідачем моральної шкоди, яка за змістом ст. 1167 ЦК України завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, а також відповідно до того, яких саме втрат немайнового характеру він зазнав, обґрунтувати розмір відшкодування моральної шкоди. Недоведеність позивачем зазначених обставин по справі є підставою для відмови у задоволенні позову.

Таким чином, дослідивши матеріали справи, наявні в матеріалах справи докази як в підтвердження позовних вимог так і в їх заперечення, взявши до уваги вищевикладені норми права, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач ОСОБА_1 не довів факту заподіяння відповідачами йому моральної шкоди у розмірі 100000 гривень, не надав належних доказів на їх підтвердження, а тому суд першої інстанції прийшов до вірного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю службової особи органу державної влади.

Інші доводи апеляційної скарги, не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, тому відсутні підстави для скасування рішення суду.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , оскільки доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції, їм дана належна оцінка судом, а особою, яка подає апеляційну скаргу висновки суду не спростовуються.

Виходячи з вищевикладеного, не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права та залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи.

Отже, доводи апеляційної скарги є необгрунтованими, були предметом розгляду суду першої інстанції, яким дана належна оцінка, не спростовують висновків суду, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що ухвалене у справі рішення є законним та обгрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, зводяться до невірного трактування норм матеріального права і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 18 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 05 листопада 2019 року.

Головуючий суддя : _______________ Г.Л. Карпушин

Судді: _______________ П.С. Абрамов ______________ О.В. Чумак