Постанова

Іменем України

30 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 203/5884/16-ц

провадження № 61-30130св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Кривцової Г. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

заявник (боржник) - ОСОБА_1

представник заявника (боржника) - ОСОБА_3

суб`єкти оскарження: головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мазур Геннадій Іванович, відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції Українина ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 березня 2017 року у складі судді Колесніченко О. В. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Посунся Н. Є, Баранніка О. П. Пономарь З. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мазура Г. І. (далі - державний виконавець), в якій просив визнати неправомірною та скасувати постанову про стягнення з боржника виконавчого збору від 23 липня 2014 року, винесену державним виконавцем у межах виконавчого провадження № 40604589.

Скарга мотивована тим, що 17 травня 2006 року між ним та публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Омега Банк» (далі - ПАТ «Омега Банк»), укладено кредитний договір, а 29 листопада 2006 року - іпотечний договір.

18 червня 2013 року між ПАТ «Омега Банк» та публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, у додатку до якого були включені вказані договори. За договором про переведення боргу від 02 липня 2014 року його зобов`язання за кредитним договором прийняв на себе ОСОБА_2 . Крім того, 02 липня 2014 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до якого у власність банку передано земельну ділянку, заставлену за іпотечним договором, у рахунок погашення всієї заборгованості за кредитним договором.

Таким чином, заборгованість за кредитним договором від 17 травня 2006 року станом на 09 липня 2014 року відсутня. 16 липня 2014 року ПАТ «Дельта Банк» подало до виконавчої служби заяву про повернення виконавчого документа стягувачу, у якій повідомило про відсутність заборгованості за вказаним кредитним договором.

Проте 23 липня 2014 року державним виконавцем винесено постанову

про стягнення з нього на користь банку виконавчого збору у розмірі

2 875 539,44 грн.

Заявник вказував, що оскаржувана постанова, копію якої він отримав лише 27 січня 2015 року, винесена безпідставно та з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження», оскільки рішення суду було виконано добровільно, тому просив суд скаргу задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 березня 2017 року скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Постанову про стягнення з боржника виконавчого збору за виконавчим провадженням № 40604589, винесену 23 липня 2014 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мазуром Г. І., визнано незаконною та скасовано.

Ухвалу суду першої інстанції мотивовано тим, що станом на 09 липня

2014 року заборгованість за кредитним договором від 17 травня 2006 року відсутня, на момент винесення оскаржуваної постанови від 23 липня

2014 року вимоги за виконавчим документом були фактично добровільно виконані, тому відсутні підстави для винесення оскаржуваної постанови.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 вересня

2017 року апеляційну скаргу відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відхилено.

Ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 березня 2017 року залишено без змін.

Вжиті ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2017 року заходи забезпечення позову скасовано.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що судом першої інстанції вірно з`ясовано фактичні обставини справи та дана їм належна правова оцінка, а його висновки підтверджуються матеріалами справи

та ґрунтуються на нормах діючого законодавства.

Крім того, апеляційний суд зазначив про правильність висновків районного суду при вирішенні питання щодо строків звернення до суду зі скаргою.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 березня

2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області

від 07 вересня 2017 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні скарги.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ від 28 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано цивільну справу

№ 203/5884/16-ц із Кіровського районного суду м. Дніпропетровська.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

У червні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року справу за скаргою ОСОБА_1 на на дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мазура Г. І., заінтересована особа - відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій безпідставно не застосовано до даних правовідносин положення статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» та не враховано, що державний виконавець діяв відповідно до вимог вищевказаного Закону

з урахуванням відомої йому інформації.

Постанова про стягнення з боржника виконавчого збору від 23 липня

2014 рокувинесена державним виконавцем у межах повноважень на підставі статті 28 Закону України «Про виконавче провадження».

Доводи особи, яка подала заперечення (відзив) на касаційну скаргу

У січні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в яких зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дали належну правову оцінку доказам, наданим сторонами, тому просить залишити їх без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2013 року з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Сведбанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 28 751 953,46 грн та судові витрати.

07 червня 2013 року судом видано виконавчий лист.

08 листопада 2013 року головним державним виконавцем Мазур Г. І. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та боржнику надано строк для самостійного виконання рішення протягом семи днів з моменту винесення (отримання постанови).

Оскільки самостійного виконання судового рішення не відбулося, 23 липня 2014 року державним виконавцем винесено постанову про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 2 875 539,44 грн.

Доказів про отримання ОСОБА_1 постанови державного виконавця від 08 листопада 2013 року до закінчення наданого строку для самостійного виконання вимог виконавчого документу відповідачем не надано.

18 червня 2013 року, тобто до пред`явлення виконавчого листа для примусового виконання та відкриття виконавчого провадження, між ПАТ «Омега Банк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, у додатку до якого включено кредитний договір від 17 травня 2006 року та іпотечний договір від 29 листопада 2006 року.

Таким чином, на момент відкриття виконавчого провадження новим кредитором за зобов`язаннями стало ПАТ «Дельта Банк».

02 липня 2014 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір про переведення боргу, згідно з якимзобов`язання за кредитним договором перед ПАТ «Дельта Банк» було переведено з ОСОБА_1 на ОСОБА_2 та між останніми цього ж дня укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до якого у власність банку передано земельну ділянку, заставлену за іпотечним договором, у рахунок погашення всієї заборгованості за кредитним договором.

10 липня 2014 року ПАТ «Дельта Банк» видано довідку про те, щозаборгованість за кредитним договором від 17 травня 2006 року станом на 09 липня 2014 року відсутня.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно зі статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Відповідно до вимог частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VII «Про виконавче провадження» та зміни до ЦПК України, внесені відповідно до цього Закону.

Скарга ОСОБА_1 до суду подана у грудні 2016 року, тобто після набрання чинності вищевказаного Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом пункту 5 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є окремими виконавчими документами.

Тобто примусовому виконанню підлягають не лише виконавчі документи, видані судами в передбачених законом випадках на виконання судових рішень, але й постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

Згідно зі статтею 383 ЦПК України у редакції 2004 року, що була чинною на час звернення із позовною заявою, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Скарга на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби подається до суду, який видав виконавчий документ (частина друга статті 384 ЦПК України 2004 року).

За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу (частина перша статті 387 ЦПК України 2004 року).

Тобто, і право на звернення зі скаргою, і порядок її розгляду та постановлення ухвали пов`язані з наявністю судового рішення, ухваленого за правилами ЦПК України, та його примусовим виконанням.

При цьому частиною першою статті 181 КАС України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

У частині шостій статті 181 КАС України (у зазначеній редакції) роз`яснено, що справи з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень судів у справах, передбачених пунктами 1?4 частини першої статті 18 цього Кодексу, розглядаються місцевим загальним судом як адміністративним судом, який видав виконавчий лист.

Відповідно до частин першої, другої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Тлумачення наведених норм свідчить, що Законом України «Про виконавче провадження» встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Вказана правова позиція узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду у справах різних судових юрисдикцій: від 06 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18), від 03 жовтня 2018 року у справі № 320/7888/16-ц (провадження № 14-266цс18), від 18 вересня 2019 року у справі № 815/5777/16 (провадження № 11-411апп19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суди попередніх інстанцій, розглянувши по суті скаргу ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мазура Г. І. про визнати неправомірною та скасувати постанову про стягнення з боржника виконавчого збору, не звернули уваги на те, що такий спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а його слід розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до частини другої статті 414 ЦПК України підставою для скасування рішення повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині, незалежно від доводів касаційної скарги, є порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу.

За таких обставин судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушення норм процесуального права, що в силу частини другої статті 414 ЦПК України є підставою для їхнього скасування із закриттям провадження у справі.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 414, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції Українизадовольнити частково.

Ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2017 рокускасувати.

Провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на на дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мазура Геннадія Івановича, заінтересована особа - відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд цієї справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова

Ю. В. Черняк