РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2019 р. м. Переяслав

Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого - судді Реви О.І.

за участю:

секретаря судових засідань Хоменко Н.І.

представника позивача - адвоката Орел Р. В.

представника відповідача - адвоката Гончар А. С.

розглянувшиу відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, ?

ВСТАНОВИВ:

Позивач 23.10.2017 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом про стягнення на свою користь з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 боргу за договором позики в розмірі 1 000 грн 00 коп., солідарно.

Також просив стягнути із відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 боргу за договором позики в розмірі 5 895 415 грн 51 коп., з яких: 4 693 133 грн 52 коп. - сума основного боргу; 999 672 грн 12 коп. - відсотки за користування грошовими коштами; 202 609 грн 87 коп. - 3% річних.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до договору позики ним було надано відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 180 000,00 доларів США, що в еквіваленті складає 4 734 000 грн 00 коп. Про одержання коштів відповідачем власноруч було складено розписку від 28.03.2016, відповідно до умов якої він зобов`язувався повернути йому позику до 01.04.2016. Однак, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав, грошових коштів не повернув.

Відповідач ОСОБА_3 , як дружина, має нести солідарне зобов`язання, а відповідач ОСОБА_4 як поручитель за договором поруки.

27.10.2017 ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва було відкрито провадження в справі.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 11.04.2018 вищевказана ухвала була скасована, а дана справа була направлена на розгляд до Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області.

15.05.2018 дана справа надійшла до Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області.

14.06.2018 ухвалою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області було відкрито провадження в справі та викликано сторони в підготовче засідання на 18.07.2018.

За клопотанням відповідача ОСОБА_2 - адвоката Гончар А. С. підготовче засідання було відкладено до 04.10.2018.

18.07.2018 до суду також було подано відзив на позов від імені відповідача ОСОБА_3 яка позову не визнала, зазначивши про те, що про природу боргових зобов`язань свого чоловіка ОСОБА_2 їй нічого не відомо, своєї згоди на отримання ним позики вона не давала. В задоволенні позову до неї просить відмовити.

18.07.2018 до суду також було подано відзив на позов від імені відповідача ОСОБА_2 , який позову не визнав, зазначивши, що він гроші фактично не отримував. Оспорює не лише факт позики, а й форму договору у виді розписки. Зазначає про те, що не гроші були передані у присутності двох свідків, а лише складена та написана письмова розписка.

18.07.2018 відповідач ОСОБА_2 також подав суду клопотання про витребування у позивача доказів щодо місця проживання свідків, яке було залишено судом без задоволення.

02.10.2018 представник позивача - адвокат Гончар А. С. подала до суду клопотання про відкладення підготовчого засідання для надання можливості відповідачу ОСОБА_2 скористатися правовою допомогою.

04.10.2018 підготовче засідання було відкладено в зв`язку з неякою всіх відповідачів.

31.10.2018 відповідною ухвалою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області було частково задоволено заяву позивача від 04.10.2018 про забезпечення позову та накладено арешт на майно відповідача ОСОБА_3

06.12.2018 підготовче засідання було відкладено в зв`язку з неявкою усіх сторін та відповідно до клопотань представника позивача - адвоката Лещенко Ю. В. та представника відповідача - адвоката Гончар А. С. в зв`язку з неможливістю їх прибуття до суду.

23.01.2019 підготовче засідання було відкладено в зв`язку з неявкою усіх сторін та відповідно до клопотань представника позивача - адвоката Лещенко Ю. В. та представника відповідача - адвоката Гончар А. С. в зв`язку з неможливістю їх прибуття до суду.

28.02.2019 підготовче засідання було відкладено в зв`язку з неявкою позивача та його представника.

04.04.2019 у підготовчому засіданні було задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Гончар А. С. про допит відповідача ОСОБА_2 в якості свідка за його згодою; у задоволенні клопотання про виклик свідків та про зупинення провадження в справі до вирішення іншої справи судом було відмовлено; підготовче провадження було закрито, а справу призначено до судового розгляду на 10.05.2019.

10.05.2019 судове засідання було відкладено в зв`язку з неявкою відповідача ОСОБА_2 , який мав бути допитаний судом в якості свідка за його згодою.

13.06.2019 сторони та їх представники в судове засідання не з`явилися. Лише від імені представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Гончар А. С. було подано клопотання про відкладення судового розгляду в зв`язку з неможливістю прибуття до суду.

21.08.2019 судове засідання не відбулося, оскільки сторони та їх представники в судове засідання не з`явилися. Від імені представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Гончар А. С. було подано клопотання про відкладення судового розгляду в зв`язку з неможливістю прибуття до суду, а від імені представника позивача - адвоката Орел Р. В. було подано клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Ухвалою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду від 21.08.2019 клопотання представника позивача - адвоката Орел Р. В. про проведення судового засідання в режимі відеоконференції було залишено без задоволення. Судове засідання в зв`язку з неявкою сторін (їх представників) було відкладено.

30.09.2019 судове засідання було відкладено в зв`язку з хворобою представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Гончар А. С.

Решта відповідачів в судові засідання жодного разу не з`являлися.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши та давши належну оцінку зібраним по справі доказам вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що відповідно до розписки від 28 березня 2016 року відповідач ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 180 000 доларів США, що в еквіваленті складає 4 734 000 грн 00 коп. Зобов`язувався повернути позичені кошти позикодавцю до 01 квітня 2016 року.

У зазначений строк відповідач взятих на себе зобов`язань не виконав, грошові кошти не повернув.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей.

Згідно з вимогами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

За правилами ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Таким чином, заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому, з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

З цього приводу Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію, яку викладено у постанові від 04.07.2018 в справі № 14-134цс18 вказавши, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Як вбачається із правової позиції, що викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 по справі № 373/2054/16-ц, за змістом ч. 1 ст. 1046 ЦК України позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої якості. За правилами ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самі кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановленому законом.

Суд не вбачає підстав відступати від вищевикладеної правової позиції.

Отже, зважаючи на вищевикладене, враховуючи, що в наданій позивачем розписці зазначена сума позики - 180 000 доларів США, розписка є дійсною.

Вимога позивача про стягнення солідарно із відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суми боргу як з подружжя на підставі ч. 2 ст. 65 СК України в судовому засіданні належними та допустимими доказами не доведена.

За правилами ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійним як такого, що укладений другим подружжям без її, його згоди, якщо такий договір виходить за межі дрібного побутового.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач ОСОБА_3 в лютому 2019 року звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики. Жодного рішення по суті спору з цього приводу до суду не надано. За таких обставин, суд виходить з того, що укладений договір позики, що є предметом розгляду, оспорюється відповідачем ОСОБА_3 , як дружиною відповідача ОСОБА_2 і відповідно до приписів ч. 4 ст. 65 СК України суд не вбачає наявності факту укладення ОСОБА_2 договору позики в інтересах сім`ї. Таким чином, договір позики між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 не створює для відповідача ОСОБА_3 певних обов`язків. Факт перебування відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у шлюбі ними визнаний, оскільки про це зазначено у відзиві на позов від імені ОСОБА_3 , хоча письмових доказів цього юридичного факту суду не надано.

Оцінивши всі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 180 000,00 доларів США підлягають задоволенню лише з відповідача ОСОБА_2 , оскільки розмір боргу підтверджується розпискою, визначений розпискою строк для повернення позики закінчився, а наявність в позивача боргової розписки та відсутність у відповідача розписки, що підтвердження погашення боргу, свідчить про невиконання відповідачем своїх зобов`язань. Відсутність належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_2 уклав договір позики в інтересах сім`ї, що створило б обов`язки для відповідача ОСОБА_3 , свідчить про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 .

Відповідно до вимог ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

За правилами ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

За змістом ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» № 1282-ХІІ від 03.07.1991 індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини щодо позики на підставі письмової розписки, за змістом якої ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 грошові кошти в іноземній валюті - 180 000,00 доларів США.

Окрім того, передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 № 6-49цс12.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов?язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Отже, 3 % річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 180 000,00 доларів США, помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме з 01 квітня 2016 року до дня ухвалення судового рішення, що становить 1 314 днів, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 днів у році. Тобто, 180 000,00 доларів США х 1314 х 3 : 100 : 365 = 19 440,00 доларів США.

З врахуванням викладеного, суд вважає необхідним стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача 180 000,00 доларів США основного боргу та 19 940,00 доларів США ? 3 % річних від простроченої суми основного боргу.

Стосовно вимоги про стягнення процентів від суми позики. Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Нормативне визначення облікової ставки НБУ містилося в Постанові НБУ «Про затвердження Положення про процентну політику Національного банку України» від 18.08.2004 № 389, яка була чинна на момент укладення позики. Облікова ставка Національного банку - один з монетарних інструментів, за допомогою якого Національний банк установлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів на відповідний період і є основною процентною ставкою, яка залежить від процесів, що відбуваються в макроекономічній, бюджетній сферах та на грошово-кредитному ринку.

Згідно Положення про основи процентної політики Національного банку України, що затверджене Постановою Правління Національного банку України 21 квітня 2016 року № 277 облікова ставка Національного банку - ключова процентна ставка Національного банку, яка є основним індикатором змін у грошово-кредитній політиці та орієнтиром вартості залучених та розміщених грошових коштів для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку.

Ні позивач, ні відповідач ОСОБА_2 у своїх відносинах за договором позики не є учасниками грошово-кредитної політики країни, до бюджетної сфери чи макроекономіки прямого відношення не мають, норми Закону України «Про Національний банк України» та Закону України «Про банки і банківську діяльність» на їх правовідносини не поширюються, а тому не має підстав для застосування до цього спору ч. 1 ст. 1048 ЦК України.

Окрім того, суд вважає, що даний договір позики в силу ч. 2 ст. 1048 ЦК України слід вважати безпроцентним, бо позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками - іноземна валюта, використання якої при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Таким чином, вимога про стягнення процентів задоволенню не підлягає.

Стосовно вимоги про солідарне стягнення із відповідачів 1000 грн 00 коп. суд зазначає, що 28.03.2019 між позивачем та ОСОБА_4 було укладено договір поруки за яким останній поручився за виконання ОСОБА_2 взятого зобов`язання про повернення позики в розмірі 180 000 доларів США. Його розмір поручительства склав 1000 грн 00 коп.

Згідно пункту 2.1 цього договору позивач набуває права вимоги до поручителя при умові обов`язкового направлення повідомлення з вимогою виконати зобов`язання в цілому або в тій чи іншій частині. Таке повідомлення повинно бути здійснено в письмовій формі (п. 2.4) і буде вважатись поданим належним чином, якщо воно надіслано рекомендованим листом. Строку дії договору поруки не зазначено.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, в редакції, що діяла на момент укладення договору поруки, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Таким чином, позивач пред`явив вимогу до ОСОБА_4 після припинення поруки, що унеможливлює задоволення вимог до цього позивача. Доказів правомірності стягнення 1 000 грн 00 коп. з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як із солідарних з ОСОБА_4 боржників, справа взагалі не містить. Позивач жодним чином не мотивує і не обґрунтовує на якій підставі у них виник обов`язок сплатити йому ці кошти. Ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_3 1 000 грн 00 коп. в позику у нього не брали, жодним чином не набули обов`язку по сплаті йому такої суми.

Судом у справі було накладено арешт на майно відповідача ОСОБА_3 , який відповідно до вимог ст. 158 ЦПК України підлягає скасуванню у випадку повної відмови у позовних вимогах до відповідача.

Питання про стягнення судових витрат зі сплати судового збору не можуть бути вирішені по суті, оскільки позивачем (його представником) не подані докази оплати таких витрат саме ними. Наявні в справі копії платіжних доручень свідчать про сплату судового збору Юридичною компанією «Ревелін Інформейшен» за подання позову ОСОБА_1 . За таких обставин, суд позбавлений можливості ухвалити рішення про стягнення із відповідача ОСОБА_2 судових витрат саме на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 524, 533, 559, 625, 1046, 1047-1049 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 81, 141, 263-265 ЦПК України, суд, ?

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, що були накладені відповідно до ухвали Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 31.10.2018.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 180 000 (сто вісімдесят тисяч) доларів США 00 центів боргу за договором позики; 19 440, 00 (дев`ятнадцять тисяч чотириста сорок доларів США) 00 центів - 3% річних.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України (03.10.2017) до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до Київського апеляційного суду через Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення виготовлено 12.11.2019.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1

відповідач ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

відповідач ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

відповідач ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Суддя: О. І. Рева