КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 362/4593/17-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/5729/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Корнієнко С.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» Міхна Сергія Семеновича до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Васильківського районного суду Київської області від 16 жовтня 2018 року,

встановив:

у серпні 2017 року ПАТ «Всеукраїнський банку розвитку» (далі - ПАТ «ВБР») в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Міхна С.С. звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно заборгованість за Кредитним договором від 12 вересня 2014 року в сумі 160 631 грн. 73 коп. Також позивач просив стягнути суму заборгованості з ОСОБА_3 як з поручителя.

Рішенням Васильківського районного суду Київської області від 16 жовтня 2018 року позов було задоволено частково - стягнуто з відповідачів солідарно на користь позивача заборгованість в сумі 127 167 грн. 03 коп. та судовий збір на користь держави по 803 грн. 16 коп. з кожного.

Не погоджуючись із рішенням, відповідачі подали апеляційну скаргу, в якій просять рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував, що 12 вересня 2014 року між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №IKAPUG.247276.001, за умовами якого позичальнику було надано кредит в сумі 109 600 грн. на споживчі потреби та 150 грн. на сплату комісії за реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень нерухомого майна на строк до 11 вересня 2017 року зі сплатою процентів за користування кредитом в сумі 16,5% річних. На забезпечення виконання основного зобов`язання того ж дня було укладено Договори поруки з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 Оскільки позичальник не виконував належним чином взяті на себе зобов`язання, станом на 30.08.2017 утворилась заборгованість, яка складається з поточної заборгованості по кредиту - 2 888 грн. 65 коп., простроченої заборгованості за кредитом - 66 710 грн. 89 коп., поточної заборгованості по процентам - 55 грн. 72 коп., простроченої заборгованості за процентами - 30 926 грн. 77 коп., заборгованості по пені - 53 464 грн. 70 коп. Вказану суму заборгованості позивач просив стягнути солідарно з позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 , та з поручителя ОСОБА_3

Заочним рішенням Васильківського районного суду Київської області від 11 грудня 2017 року позовні вимоги було задоволено в повному обсязі.

Ухвалою Васильківського районного суду Київської області від 18 квітня 2018 року заочне рішення Васильківського районного суду Київської області від 11 грудня 2017 року було скасовано та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Рішенням Васильківського районного суду Київської області від 16 жовтня 2018 року позов було задоволено частково - стягнуто з відповідачів солідарно на користь позивача заборгованість в сумі 127 167 грн. 03 коп. та судовий збір на користь держави в сумі по 803 грн. 16 коп. з кожного.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами 12 вересня 2014 року було укладено Кредитний договір №IKAPUG.247276.001, за умовами якого позичальнику було надано кошти в сумі 109 600 грн. на споживчі потреби та 150 грн. на оплату комісії строком до 11 вересня 2017 року. На забезпечення виконання зобов`язання було того ж дня укладено Договір поруки №РХ029031.247297.001 з ОСОБА_2 та Договір поруки №РХ029031.247274.001 з ОСОБА_3 Оскільки позичальник не виконував належним чином взяті на себе зобов`язання щомісячно погашати заборгованість по кредиту та проценти, визначені в Додатку №1 до Кредитного договору, суд першої інстанції стягнув з позичальника та поручителів солідарно заборгованість в сумі 127 167 грн. 03 коп., яка складається з: тіла кредиту - 69 599 грн. 54 коп., заборгованості по процентам - 30 982 грн. 24 коп., комісії - 6 585 грн., пені - 20 000 грн.

Висновок суду першої інстанції щодо покладення на відповідачів в солідарному порядку відповідальності за неналежне виконання позичальником зобов`язань за Кредитним договором є законним та обґрунтованим та відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на рішенні суду на положення ст. 526, 530, 551, 543, 544, 1054 ЦК України.

Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В ч. 1 та 2 ст. 1054 ЦК України закріплено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Доводи, викладені апелянтами в апеляційній скарзі, висновку суду першої інстанції щодо покладення на них відповідальності в солідарному порядку за невиконання умов Кредитного договору не спростовують.

Так, апелянти посилаються на те, що вони не отримували вимоги від позивача про дострокове виконання зобов`язання, чим порушено порядок досудового врегулювання спору. Однак вказана обставина не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки термін користування кредитом був визначений сторонами в день сплати останнього платежу - 11 вересня 2017 року. Однак у вказаний строк зобов`язання в повному обсязі виконано не було.

За положеннями ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Також в апеляційній скарзі відповідачі зазначають, що до суду першої інстанції позивачем не було надано детального та обґрунтованого розрахунку пені. Однак вказане посилання є безпідставним, оскільки позивачем при зверненні до суду було викладено розрахунок як основної заборгованості по кредиту, так і процентів та пені. В розрахунку зазначаються всі внесені позичальником суми платежів, дату, та їх розподіл. Вказаний розрахунок підписаний його безпосереднім виконавцем та Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «ВБР» Міхно С.С.

Доводи, викладені відповідачами в апеляційній скарзі, щодо визначення в договорі штрафу в розмірі 0,5% від суми простроченої заборгованості за своєю правовою природою є пенею, яка не може стягуватися у розмірі, що перевищує подвійну облікову ставку Національного банку України, також є безпідставними, оскільки позивачем не заявлялось вимоги про стягнення з відповідачів штрафу.

Судом першої інстанції було зменшено розмір пені за заявою відповідачів, з посиланням на положення ч. 3 ст. 551 ЦК України. Доводи відповідачів щодо застосування строку позовної давності до вимоги про стягнення пені, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки судом першої інстанції було зменшено розмір пені, який підлягає стягненню з відповідачів у відповідності до ч. 3 ст. 551 ЦК України до 20 000 грн., що є меншим від розміру пені за рік, що передував зверненню до суду, яка становить 44 341 грн. 43 коп.

Також апелянти посилаються на те, що строк позовної давності має застосуватися до кожного з платежів, незалежно від визначеного в договорі строку кредитування, оскільки обов`язок позичальника повернути борг частинами передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку та незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитора вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються ст. 267 ЦК України.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку, останній платіж було внесено позичальником 06.01.2016 в сумі 8 500 грн., який був розподілений відповідно до умов договору. За таких обставин, підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності немає.

Разом з тим, в резолютивній частині рішення судом першої інстанції було помилково зазначено про стягнення суми заборгованості з позичальника та поручителів солідарно, оскільки з кожним з поручителів було укладено окремий Договір поруки. Тому в цій частині рішення слід змінити та вказати про стягнення суми заборгованості солідарно з кожним з поручителів.

Також судом першої інстанції не було звернуто уваги на заперечення відповідачів у Відзиві на позовну заяву від 02.05.2018 щодо несправедливості умови Кредитного договору про нарахування комісії.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 12 вересня 2014 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі потреби, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. За положеннями ч. 5 статті 11, частин 1, 2, 5 та 7 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Також, згідно статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Тому визначення в п. 1.6 Кредитного договору від 12 вересня 2014 року щодо нарахування комісії за надання кредитних ресурсів в розмірі 0,30% від суми кредиту по договору щомісяця в період сплати не відповідає вимогам закону України «Про захист прав споживачів» і в задоволенні цієї вимоги позивача слід відмовити.

Таким чином, рішення суду першої інстанції слід частково скасувати та відмовити в задоволенні вимоги про стягнення комісії, та частково змінити, виклавши резолютивну частину в новій редакції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Васильківського районного суду Київської області від листопада 2018 року скасувати частково та викласти резолютивну частину рішення в такій редакції.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» Міхна Сергія Семеновича задовольнити частково.

Стягнути на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» з ОСОБА_1 (народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_2 (народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) солідарно заборгованість в сумі 120 582 (сто двадцять тисяч п`ятсот вісімдесят дві) грн. 03 коп.

Стягнути на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» з ОСОБА_1 (народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_3 (народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) солідарно заборгованість в сумі 120 582 (сто двадцять тисяч п`ятсот вісімдесят дві) грн. 03 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених ч. 3 ст. 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий

Судді