УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 травня 2019 року Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі судді Литвиненко Н.В., за участю секретаря Кадимової А.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Кальміуський районний у місті Маріуполі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про встановлення факту, що має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року заявниця звернулась із вказаною заявою. В обґрунтування якої зазначила, що вона народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , в свідоцтві про народження національність її батьків - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не зазначена. Прабабка заявниці та мати ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 була єврейкою. ОСОБА_4 є бабусею заявниці та матір`ю ОСОБА_3 також була єврейкою. Батько заявниці ОСОБА_3 був євреєм за національністю. Заявниця вважає себе за національністю єврейкою, на теперішній час тимчасово мешкає в Ізраїлі, прагне дотримуватися єврейських традицій, вивчає іврит. На підставі викладеного ОСОБА_1 просить встановити факт того, що вона є за національністю єврейкою по лінії батька.

Заявниця та її представник в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Представник заінтересованої особи Кальміуський районний у місті Маріуполі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області до судового засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю.

Дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_1 , батьками якої є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданого повторно 07 липня 2012 року виконкомом Сартанської селищної ради Іллічівського району м. Маріуполя Донецької області, актовий запис №155.

24.12.2005 року ОСОБА_6 та ОСОБА_1 уклали шлюб в виконкомі Зорянської сільської ради Володарського району Донецької області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 24.12.2005 року, актовий запис №13. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_1 ».

23 липня 2008 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 від 11.08.2010 року, актовий запис №62.

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії, виданого 18 вересня 2010 року Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, ОСОБА_7 та ОСОБА_1 уклали шлюб, актовий запис 389.

Згідно відомостей Кальміуського районного у місті Маріуполі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 22.01.2019 року, в актовому записі про народження заявниці №155 від 28.12.1983 року, складеного на ОСОБА_1 виконкомом Сартанської селищної ради м. Маріуполя Донецької області, національність батька ОСОБА_3 вказана «грек». В актовому записі про народження батька заявниці №7 від 30.03.1947 року, складеного на ОСОБА_3 , 18.02.1947 року виконкомом Сартанської селищної ради м. Маріуполя Донецької області, національність його батьків вказана «греки».

Згідно із ст. 293ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Вказана норма не передбачає можливості розгляду у порядку окремого провадження заяв про встановлення факту національності. Хоча зазначений у ч. 1 ст. 315 ЦПК України перелік справ не є вичерпним, проте, за змістом вищенаведених норм процесуального права, суд може встановлювати факти, які тягнуть для заявника певні правові наслідки.

Разом з тим, питання зміни національності громадянами України регулювалося Указом Президента України «Про порядок зміни громадянами України національності» від 31 грудня 1991 року № 24, відповідно до якого національність могла бути змінена особами, які при досягненні 16-річного віку та одержанні паспорта прийняли національність одного з батьків та бажали змінити її відповідно до національності другого з батьків. Зміна національності провадилася відділом внутрішніх справ виконавчого комітету районної, міської, районної у місті ради народних депутатів за місцем проживання заявника. Зміна національності допускалася також і щодо осіб, які обрали національність до прийняття цього Указу. Вказаний Указ втратив чинність на підставі іншого Указу Президента України від 27 січня 1999 року № 70/99.

В даний час діюче законодавство України не містить вимог про внесення в паспорт громадянина України, у свідоцтво про народження, у свідоцтво про шлюб чи в інші документи відомостей про національність.

Однак, відповідно до ст. 11 Закону України «Про національні меншини в Україні» громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.

Згідно зі ст. 300 Цивільного кодексу України, особа має право на індивідуальність, до якої відноситься і право визначати свою національність. Таке право підпадає під захист ст. 8 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки.

Стаття 11 Конституції України передбачає, що держава сприяє як консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, так і розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності національних меншин в Україні.

Згідно зі статтею 3 Рамкової конвенції держав-членів Ради Європи про захист національних меншин (ратифікована Законом України від 9 грудня 1997 року № 703/97-ВР), кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв`язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі.

При цьому, заявниця не позбавлена права звернутися для вирішення питання про приналежність її до еврейської національності до органів реєстрації актів цивільного стану, як субєкта владних повноважень, з метою внесення змін до актового запису щодо її національності, а у разі відмови такого суб`єкта оскаржити її в судовому порядку.

Доводи заявника про встановлення факту належності її до певної національності, не заслуговують на увагу, оскільки як обрання національності, так і її відновлення, відповідно до Закону України «Про національні меншини в Україні» не відноситься до фактів, які можуть бути встановлені в судовому порядку.

Разом з цим, заявник не позбавлена можливості захистити своє право в порядку, визначеному вищенаведеними положеннями Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану».

До аналогічних висновків прийшов Верховний Суд у своїй постанові від 01.02.2018 року у справі № 760/19921/16-ц.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України (далі Кодекс) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суд констатує, що національність це категорія, насамперед, соціальна, яка означає приналежність фізичної особи до певної нації; чинне законодавство України не встановлює критерії та порядок за якими визначається національність фізичної особи, що дає підстави для висновку про те, що кожна фізична особа визначає свою національність самостійно, виходячи з сукупності наступних факторів: походження, релігійних переконань, причетності до культури та традицій певної національної групи.

Тому, звернення позивача до суду, шляхом подання заяви в порядку цивільного судочинства, є невірним способом захисту прав.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст. ст. 255, 256, 258-261, 352-354 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

Провадження в цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Кальміуський районний у місті Маріуполі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про встановлення факту, що має юридичне значення закрити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя: Н. В. Литвиненко