Постанова

Іменем України

06 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 711/6153/16-ц

провадження № 61-32863св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),

суддів: Дундар І. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - Державна іпотечна установа,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Черкаської області від 05 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Нерушак Л. В., Василенко Л. І., Карпенко О. В.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року Державна іпотечна установа звернулася з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 22 грудня 2006 року між ТОВ Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 укладений договір про іпотечний кредит № 459-ЧД, за умовами якого банк надав ОСОБА_1 кредит - грошові кошти у сумі 213 615 грн строком з 22 грудня 2006 року по 21 грудня 2031 року включно, зі сплатою 13,4 % річних.

22 грудня 2006 року між банком та ОСОБА_2 укладений договір поруки № 459-ЧД.

29 березня 2007 року між Державною іпотечною установою та банком був укладений договір відступлення права вимоги № 215, згідно якого банк передав позивачу всі права вимоги за договором про іпотечний кредит, іпотечним договором та договором поруки.

Відповідно до пункту 2.4 договору про іпотечний кредит ОСОБА_1 зобов`язалася щомісячно до 21 числа кожного місяця здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані відсотки ануїтентними платежами у сумі не менше 2 473,79 грн та здійснити остаточне погашення не пізніше 21 грудня 2031 року. Проте ОСОБА_1 порушено зазначені умови договору про іпотечний кредит, оскільки позичальник належним чином не сплачує ануїтетних платежів у зв`язку із чим виникла заборгованість.

У пункті 5.3.3 договору про іпотечний кредит встановлено, що ОСОБА_1 зобов`язана у разі порушення умов договору про іпотечний кредит та/або іпотечного договору на вимогу кредитора достроково повернути кредит з одночасною сплатою нарахованих відсотків за користування кредитними коштами, штрафних санкцій. За порушення взятих на себе зобов`язань з повернення суми кредиту та сплати відсотків за користування кредитом ОСОБА_1 зобов`язувалася сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної ставки НБ України, яка діяла в період, за який сплачується пеня, від суми сплаченого платежу, за кожний день прострочення (пункт 6.2 договору про іпотечний кредит).

Станом на 30 грудня 2015 утворилася заборгованість за договором про іпотечний кредит: основна сума боргу - 197 494,58 грн, нараховані відсотки - 2 380,21 грн, пеня за прострочення сплати кредитних коштів - 37,44 грн, інфляційні втрати - 163,40 грн.

У пункті 1 договору поруки встановлено, що поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання боржником усіх його зобов`язань за договором про іпотечний кредит № 459 -ЧД від 22 грудня 2006 року та додатковими угодами до нього, як існуючими на момент укладення договору, так і тими, що виникнуть на його підставі в майбутньому. відповідальність поручителя і боржника є солідарною (пункт 3.2 договору поруки).

Державна іпотечна установа просила стягнути солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за договором про іпотечний кредит у сумі 200 075,63 грн, а саме:

основна сума боргу - 197 494,58 грн;

прострочені відсотки за користування кредитом - 2 380,21 грн;

пеня за прострочення сплати кредитних коштів - 37,44 грн;

інфляційні втрати - 163,40 грн, та судові витрати у сумі 3 001,13 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 лютого 2017 року позов Державної іпотечної установи задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державної іпотечної установи заборгованість за договором про іпотечний кредит в сумі 200 075,63 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 неналежним чином виконує зобов`язання за договором про іпотечний кредит у зв`язку із чим станом на 30 грудня 2015 року утворилася заборгованість у сумі 200 075,63 грн, яка підлягає стягненню на користь банку.

При відмові у задоволенні позовних вимог банку до поручителя суд першої інстанції зробив висновок, що ОСОБА_2 згідно із умовами договору поруки №459-ЧД від 22 грудня 2006 року та договору відступлення права вимоги від 29 березня 2007 року № 215 належним чином не був повідомлений про невиконання боржником зобов`язань за договором про іпотечний кредит, а також поручитель не був обізнаний про відступлення прав вимоги за кредитним договором і позов був пред`явлений позивачем до поручителя після припинення поруки.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 05 вересня 2017 року апеляційну скаргу Державної іпотечної установи задоволено. Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 лютого 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позов Державної іпотечної установи про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит № 459-ЧД від 22 грудня 2006 року з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено у повному обсязі. Стягнуто з поручителя ОСОБА_2 солідарно з ОСОБА_1 на користь Державної іпотечної установи заборгованість за договором про іпотечний кредит в сумі 200 075,63 грн, а саме: 197 494,58 грн - основна суму боргу, 2 380,21 грн - прострочені відсотки за користування кредитом, 37,44 грн - пені за прострочення сплати кредитних коштів, 163,40 грн - інфляційних втрат. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу нового кредитора прав у зобов`язанні, проте це не звільняє боржника від виконання свого обов`язку перед первинним кредитором. Оскільки погашення заборгованості здійснювалось частково, останній платіж було здійснено 04 липня 2016 року, а позов було пред`явлено 14 липня 2016 року, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що банк звернувся із вимогою (позовом) до поручителя у межах строку дії поруки.

Аргументи учасників справи

У вересні 2017 року ОСОБА_2 подав касаційну скаргу, в якій просив оскаржене рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції. При цьому посилався на порушення апеляційним судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд порушив вимоги частини першої статті 303 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції), оскільки взяв до уваги розрахунок заборгованості за період з 22 червня 2016 року по 05 липня 2016 року на суму 201 705,80 грн, тоді як предметом розгляду у суді першої інстанції була заборгованість у розмірі 200 075,63 грн за період з 22 травня 2015 року по 22 грудня 2015 року. Суд апеляційної інстанції неправильно застосував частину четверту статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин), оскільки згідно розрахунок заборгованості за період за період з 22 травня 2015 року по 22 грудня 2015 року у розмірі 200 075,63 грн, банк встановив дострокове повернення кредиту і право на позов до поручителя у банку виникло з 22 травня 2015 року, проте із позовом звернувся лише 05 липня 2016 року.

Аналіз касаційної скарги свідчить, що рішення суду апеляційної інстанції оскаржується лише у частині стягнення заборгованості з ОСОБА_2 на користь Державної іпотечної установи. В іншій частині рішення суду апеляційної інстанції не оскаржується, а тому в касаційному порядку не переглядається.

У жовтні 2017 року Державна іпотечна установа через представника ОСОБА_3 подала заперечення на касаційну скаргу, в яких просила відхилити касаційну скаргу та залишити без змін рішення суду апеляційної інстанції. Заперечення мотивовані безпідставністю та необґрунтованістю доводів касаційної скарги. Вказує, що розрахунок заборгованості за період з 22 червня 2016 року по 05 липня 2016 року на суму 201 705,80 грн надано у суд апеляційної інстанції, оскільки його неподання у суді першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Суд правильно застосував частину четверту статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин), оскільки погашення заборгованості здійснювалось частково, останній платіж було здійснено 04 липня 2016 року, а позов було пред`явлено 14 липня 2016 року. Зазначає, що згідно висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16 у разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через 6 місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що ТОВ Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 22 грудня 2006 року був укладений договір про іпотечний кредит № 459-ЧД, за умовами якого банк надав ОСОБА_1 кредит - грошові кошти в сумі 213 615 грн, строком з 22 грудня 2006 року по 21 грудня 2031 року включно зі сплатою 13,4 % річних.

У договорі про іпотечний кредит від 22 грудня 2006 року № 459-ЧД, укладеному між ТОВ Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 , сторони обумовили:

ОСОБА_1 зобов`язана щомісячно до 21 числа кожного місяця здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані відсотки ануїтетними платежами у сумі не менше 2 473,79 грн та здійснити остаточне погашення не пізніше 21 грудня 2031 року (пункт 2.4);

ОСОБА_1 зобов`язана у разі порушення умов договору про іпотечний кредит та/або іпотечного договору на вимогу кредитора достроково повернути кредит з одночасною сплатою; нарахованих відсотків за користування кредитними коштами, штрафних санкцій (пункт 5.3.3);

за невиконання або неналежне виконання взятих на себе зобов`язань, сторони несуть відповідальність в порядку та на умовах, обумовлених чинним законодавством України та цим договором (пункт 6.1);

за порушення взятих на себе зобов`язань з повернення суми кредиту та сплати відсотків за користування кредитом, ОСОБА_1 зобов`язувалася сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної ставки НБ України, яка діяла у період, за який сплачується пеня, від суми плаченого платежу, за кожний день прострочення (пункт 6.2).

22 грудня 2006 року між банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 459-ЧД.

У договорі поруки № 459-ЧД від 22 грудня 2006 року, укладеному між банком та ОСОБА_2 , сторони обумовили:

поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором солідарно у повному обсязі за своєчасне виконання боржником усіх його зобов`язань за договором про іпотечний кредит № 459 -ЧД від 22 грудня 2006 року та додатковими угодами до нього, як існуючими на момент укладення договору, так і тими, що виникнуть на його підставі в майбутньому (пункт 1);

відповідальність поручителя і боржника є солідарною (пункт 3.2).

29 березня 2007 року між Державною іпотечною установою та банком був укладений договір відступлення права вимоги № 215, згідно якого банк передав позивачу всі права вимоги за договором про іпотечний кредит, іпотечним договором та договором поруки.

ОСОБА_1 не сплатила суму заборгованості за договором про іпотечний кредит у зв`язку із чим станом на 30 грудня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 200 075,63 грн, а саме: основна сума боргу - 197 494,58 грн, нараховані відсотки - 2 380,21 грн, пеня за прострочення сплати кредитних коштів - 37,44 грн, інфляційні втрати - 163,40 грн.

При скасуванні рішення суду першої інстанції та ухваленні нового про задоволення позову апеляційний суд зазначив, що оскільки погашення заборгованості здійснювалось частково, останній платіж було здійснено 04 липня 2016 року, а позов було пред`явлено 14 липня 2016 року, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що банк звернувся із вимогою (позовом) до поручителя у межах строку дії поруки.

Колегія суддів не погоджується із цим висновком апеляційного суду з таких підстав.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

У постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1451цс16 зроблено висновок, що «відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України). З договорів поруки вбачається, що у них не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (пункт 4.2 договору поруки) про його дію до припинення всіх зобов`язань боржника за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частинні першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України. Згідно із частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов`язанням».

У постанові Верховного Суду України від 15 квітня 2015 року у справі № 3-42гс15 зроблено висновок, що «припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності. Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв`язку із закінченням строку її чинності, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини 4 статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення частини 4 статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позов до поручителя (третє речення частини 4 статті 559 ЦК України).

У пункті 4.2 договору поруки № 459-ЧД від 22 грудня 2006 року, укладеному між банком та ОСОБА_2 , сторони обумовили, що «порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання за договором про іпотечний кредит» (а. с. 19-21). Таким чином строк поруки у договорі поруки № 459-ЧД від 22 грудня 2006 року не встановлений.

У пункті 2.4 договору про іпотечний кредит від 22 грудня 2006 року № 459-ЧД, укладеному між ТОВ Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 , сторони погодили, що ОСОБА_1 зобов`язана щомісячно до 21 числа кожного місяця здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані відсотки ануїтетними платежами у сумі не менше 2 473,79 грн та здійснити остаточне погашення не пізніше 21 грудня 2031 року (а. с. 6-13).

Згідно довідки про стан заборгованості за договором про іпотечний кредит від 22 грудня 2006 року № 459-ЧД станом на 30 грудня 2015 року заборгованість ОСОБА_1 становить 200 075,63 грн (а. с. 5). Відповідно до довідки про стан заборгованості за договором про іпотечний кредит від 22 грудня 2006 року № 459-ЧД станом на 05 липня 2016 року заборгованість ОСОБА_1 становить 201 705,80 грн (а. с. 126). У матеріалах справи відсутній розрахунок заборгованості за період з 22 грудня 2006 року до моменту звернення із позовом. Відповідно до інформації про рух коштів за кредитом ОСОБА_1 прострочення сплати чергових платежів за договором про іпотечний кредит почалося у січні 2015 року (а. с. 127). Із цим позовом Державна іпотечна установа звернулася до поручителя ОСОБА_2 12 липня 2016 року (а. с. 27).

У постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14 зроблено висновок, що у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18) вказано, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком у справі № 6-53цс14 і не вбачає підстав для відступлення від нього.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Проте суд апеляційної інстанції не врахував, що кредитним договором передбачено виконання шляхом здійснення щомісячних платежів (згідно з графіком), у зв`язку з чим не з`ясував, чи припинилась порука ОСОБА_2 за окремими платежами. За таких обставин, апеляційний суд зробив передчасний висновок про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що рішення апеляційного суду у частині стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором про іпотечний кредит на користь Державної іпотечної установи ухвалене без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення апеляційного суду у частині стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором про іпотечний кредит на користь Державної іпотечної установи скасувати і передати справу у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 05 вересня 2017 року у частині позовних вимог Державної іпотечної установи до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості скасувати.

Передати справу № 711/6153/16-ц у частині позовних вимог Державної іпотечної установи до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення апеляційного суду Черкаської області від 05 вересня 2017 року в скасованій частині втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: І. О. Дундар

В. І. Журавель

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук