Постанова

Іменем України

31 жовтня 2019 року

місто Київ

справа № 388/700/16-ц

провадження № 61-35950св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Долинський районний сектор Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 30 червня 2017 року у складі судді Баранського Д. М. та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 09 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Єгорової С. М., Дуковського О. Л., Письменного О. А.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, який у подальшому уточнив, про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що з 27 липня 2009 року до 07 жовтня 2015 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Відповідач добровільно залишила житлове приміщення та на теперішній час проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Реєстрація відповідача за адресою: АДРЕСА_1 , створює для позивача перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні власністю, одержанні субсидії.

Стислий виклад заперечень відповідача

ОСОБА_2 проти позову заперечувала, зазначивши, що у січні 2014 року відповідач побив її, у результаті чого вона перебувала на стаціонарному лікуванні. Після зазначених подій відповідач змушена була залишити спірне житлове приміщення. Пояснила, що позивач постійно її бив та залякував, щоб вона не зверталась до правоохоронних органів. Зазначила, що не може повернутися до спірного житла, оскільки боїться позивача, при цьому іншого житла не має. Адреса, за якою вона проживає, це житло її сина.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 30 червня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 09 серпня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій обґрунтовувались тим, що відповідач іншого житла не має, бажає реалізовувати право користування спірним житловим приміщенням, у якому не поживає через наявність між нею та позивачем спору і неприязних відносин. Суди дійшли висновку, що зазначені обставини свідчать про відсутність правових підстав для визнання відповідача такою особою, яка втратила право користування спірним житлом. Суд апеляційної інстанції відхилив доводи позивача, що реєстрація відповідача перешкоджає призначенню субсидії, оскільки таке посилання не підтверджено доказами та не може бути підставою для задоволення позову. Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що припинення сімейних відносин із власником житлового приміщення не позбавляє колишнього члена сім`ї права користування таким приміщенням.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що суду першої інстанції надані письмові докази на підтвердження факту непроживання відповідача у спірному житловому будинку понад два роки, що також підтверджено у суді відповідачем, це є безумовною підставою для задоволення позову. Заявник вважає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ґрунтуються на припущеннях та поясненнях відповідача, які не підтверджені письмовими доказами.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не подано.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження.

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження у червні 2018 року передано до Верховного Суду.

У підпункті 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права в межах доводів касаційної скарги, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що згідно із довідкою Новогригорівської Першої сільської ради Долинського району Кіровоградської області від 28 червня 2017 року № 160 ОСОБА_1 є головою господарства за адресою: АДРЕСА_1 , з 1980 року, згідно із записами господарської книги за 1980-1982 роки № 4.

Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, передбачалася обов`язкова реєстрація (інвентаризація) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (пункт 4 Інструкції), у тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (пункт 20 Інструкції).

За змістом пункту 43 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 року N 553), для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на території сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, замість документів, передбачених пунктом 42 цього Порядку, можуть бути подані: документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, у тому числі рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність чи відомості про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність з погосподарської книги; виписка з погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою.

Суд першої інстанції зробив висновок, що записи у погосподарських книгах визнаються в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Також судом апеляційної інстанції зазначено, що право власності ОСОБА_1 на спірне житлове приміщення не оспорюється і не є предметом спору.

У період з 27 липня 2009 року до 07 жовтня 2015 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідач є колишнім членом сім`ї власника спірного житлового приміщення.

Відповідно до довідки від 23 травня 2016 року № 2019 виконавчого комітету Долинського району Кіровоградської області ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 , обґрунтовуючи позовні вимоги, посилався на те, що відповідач понад два роки не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин, фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Зазначає, що реєстрація відповідача перешкоджає йому оформити житлову субсидію на придбання твердого палива. У добровільному порядку відповідач відмовляється знятися з реєстраційного обліку за адресою спірного житлового приміщення.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до положень статей 391 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов: непроживання члена сім`ї без поважних причин понад один рік та відсутність поважних причин непроживання за адресою такого жилого приміщення.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідач не проживає у спірному житловому приміщенні, оскільки між сторонами склалися неприязні відносини, які унеможливлюють їх спільне проживання.

Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що відповідач з поважних причини не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , іншого житла не має та бажає реалізовувати право користування спірним житловим приміщенням.

Доводи заявника, що реєстрація місця проживання відповідача за спірною адресою порушує його право на отримання житлової субсидії, судами першої та апеляційної інстанцій вірно відхилено, оскільки матеріали цивільної справи відомостей про намір заявника отримати таку субсидію не містять.

Інших доводів порушення прав позивача, як власника спірного житлового приміщення позов та заява про уточнення вимог не містять.

Верховний Суд погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що позивач не довів наявності порушення його права власності відповідачем.

З огляду на наведене Верховний Суд робить висновок, що судами першої та апеляційної інстанцій встановлені поважні причини непроживання відповідача у спірному житловому приміщенні, які унеможливлюють її проживання у цьому приміщенні, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позову.

Узагальнені висновки за наслідками розгляду касаційної скарги

Суд касаційної інстанції розглянув справу в межах доводів та вимог, викладених у касаційній скарзі, судом не встановлено достатніх підстав вийти за межі розгляду справи, визначені правилом статті 400 ЦПК України.

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають. Інші доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 30 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 09 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

А. С. Олійник

В. В. Яремко