КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/8956/2019 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

04 листопада 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Олійника В.І.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Кулікової С.В.,

при секретарі Бондаренко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2018 року у складі судді Підпалого В.В. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» про захист честі, гідності та ділової репутації, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом про захист честі, гідності та ділової репутації, в якому просив визнати недостовірною, такою, що не відповідає дійсності, порушує його особисте немайнове право на повагу до його честі, гідності та ділової репутації інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 у випуску програми телевізійної служби новин «ТСН 19:30» Президентом України ОСОБА_3 , а саме: « ІНФОРМАЦІЯ_3»; зобов`язати Президента України ОСОБА_3 спростувати інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 в сюжеті випуску програми телевізійної служби новин «ТСН 19:30» про ОСОБА_2 не пізніше 15 календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили; зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» не пізніше 15 днів з моменту набрання рішенням законної сили спростувати недостовірну інформацію, поширену відносно ОСОБА_2 , шляхом зачитування ведучим випуску програми телевізійної служби новин «ТСН 19:30» резолютивної частини рішення суду.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що Президент України ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 під час перебування в Одесі публічно, без будь-яких застережень, заявив про те, що « ІНФОРМАЦІЯ_3», що було поширено у випуску програми телевізійної служби новин «ТСН 19:30». Така інформація, на його думку, є неправдивою, негативною та порушує його особисті немайнові права.

Позивач вказував, що вказана інформація була оприлюднена ІНФОРМАЦІЯ_1 телеканалом «1+1» та на даний час міститься в мережі Інтернет на веб-сторінках телеканалу ( ІНФОРМАЦІЯ_2) та youtube (ІНФОРМАЦІЯ_4).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2018 року в задоволенні позовної заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким позов задовольнити.

Скарга обгрунтована тим, що суд першої інстанції виходив з того, що з наданого позивачем відеоматеріалу та інших доказів у справі неможливо встановити факт поширення його відповідачами, визначеними позивачем у позові, у зв`язку з чим компакт-диски з відеозаписом програм телевізійної служби новин «ТСН 19:30» ІНФОРМАЦІЯ_1 із сюжетом стосовно ОСОБА_2 визнав неналежними та недопустимими доказами.

Крім того зазначає, що з сюжету відеоролику вбачається, що він підготовлений журналістами ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1 + 1», ведучою програми новин, в якій було показано сюжет, є ОСОБА_7 , яка на час запису сюжету була ведучою програми новин вказаної телерадіокомпанії. Відповідач ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1 + 1» не заперечував можливості виходу такої передачі в ефір, а лише послався на те, що архівна копія запису не збереглась. Відповідачі не надали доказів про те, що відеозапис на наданому позивачем компакт-диску є сфальшованим.

Також не надано будь-яких доказів про те, що запис сюжету було записано, але не випущено в ефір.

У червні 2019 року від ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2018 року без змін та зазначає, що суд першої інстанції правомірно встановив, що у даній справі позивачем не доведено належними та допустимими, достовірними та достатніми доказами сам факт поширення у телеефірі недостовірної інформації щодо позивача.

Також зазначав, що ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» не отримував під ОСОБА_2 скарг на зміст телепередачі за ІНФОРМАЦІЯ_1, тому у телерадіокомпанії не було необхідності зберігати ефірну версію телепередачі довше 14 днів, як це передбачено ч.4 ст.48 Закону України «Про телебачення і радіомовлення».

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що

позивачем не виконаний його процесуальний обов`язок, не доведений факт поширення ОСОБА_3 та ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» недостовірної негативної інформації стосовно позивача у телевізійному ефірі телеканалу «1+1» у випуску програми телевізійної служби новин «ТСН 19:30» ІНФОРМАЦІЯ_1. Також, в процесі судового розгляду не знайшли свого підтвердження факти порушення прав позивача, які полягали б у приниженні його честі та гідності.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.ст.297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - Постанова Пленуму №1) при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Як зазначено в п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», згідно з положеннями ст.277 ЦК України і статті 10 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

На підтвердження факту поширення відповідачами інформації про позивача ним надано 2 компакт-диски з відеороликами.

Судом, за результатами вивчення вказаних компакт-дисків та перегляду у судовому засіданні відеофайлів, збережених на них, встановлено, що дата створення відповідних файлів є відмінною від ІНФОРМАЦІЯ_1 - тобто, відповідні відеоролики не є записом ефіру ІНФОРМАЦІЯ_1 випуску програми телевізійної служби новин «ТСН 19:30».

Як вбачається зі змісту позовної заяви та пояснено представником позивача у судовому засіданні, на наданих компакт-дисках містяться відеоролики, скопійовані з мережі Інтернет (запосиланнями ІНФОРМАЦІЯ_5).

При цьому представник відповідача - ОСОБА_3 , вказав, що за зазначеними вище гіперпосиланнями такі відеоролики відсутні. Цей факт визнано представником позивача в судовому засіданні.

Враховуючи викладене, оскільки вказане позивачем джерело поширення відповідної інформації (мережа Інтернет за вказаними у позовній заяві посиланнями) не містить відповідних відеороликів, ним не доведено достовірність та відповідність реальним подіям зазначених відеозаписів, а відтак такі компакт-диски не можуть бути визнані судом належними та допустимими доказами.

За ч.4 ст.277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач просив суд зобов`язати відповідача- ОСОБА_3 , спростувати відповідну інформацію, а відповідача - ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» спростувати інформацію шляхом зачитування ведучим випуску програми телевізійної служби новин «ТСН 19:30» резолютивної частини рішення суду.

Частиною 6 ст.277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила.

Як вбачається з положень п.12 Постанови Пленуму Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен встановити та зазначити в позовній заяві (ч.3 ст.175 ЦПК України).

Позивачем в якості підстави позову вказано на оприлюднення інформації телеканалом «1+1» (у випуску новин).

В той же час, як встановлено судом, позивачем не надано доказів виходу в телевізійний ефір телеканалу «1+1» випуску програми телевізійної служби новин «ТСН 19:30» ІНФОРМАЦІЯ_1 із сюжетом стосовно ОСОБА_2 . Надані позивачем компакт-диски, які могли б підтвердити поширення інформації у мережі Інтернет, як вірно вважав суд, не є належними та допустимими доказами такого поширення.

За приписами ч.ч.1-3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи викладене вище, суд дійшов вірного висновку про те, що позивачем не виконаний його процесуальний обов`язок та не доведений факт поширення Президентом України ОСОБА_3 та ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» недостовірної негативної інформації стосовно позивача у телевізійному ефірі телеканалу «1+1» у випуску програми телевізійної служби новин «ТСН 19:30» ІНФОРМАЦІЯ_1.

З огляду на вищенаведене, в процесі судового розгляду не знайшли свого підтвердження факти порушення прав позивача, які полягали б у приниженні його честі та гідності, а тому суд дійшов до правильного висновку, що позовні вимоги були необґрунтованими та такими, що не підлягали до задоволення.

Крім того, колегія суддів оцінюючи зміст позовної заяви, ствердження позивача щодо необхідності захисту його честі, гідності та ділової репутації та посилання на обставини, вважає, що навіть у разі, якщо б така подія, про яку стверджує позивач ОСОБА_2 , мала місце, то це оціночне судження з боку відповідача ОСОБА_3 на підставі посилань на кримінальні провадження і тому захисту не потребує, оскільки позивач ОСОБА_2 був та є відомою публічною особою, а тому мав та має розуміти свій певний статус.

Так, тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування.

Згідно із статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).

У постанові Верховного Суду у складі суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 серпня 2018 року у справі № 607/4318/16-ц зроблено висновок, що «оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи або органу державної влади є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Вказані особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати».

За таких обставин, з урахуванням усталеної практики Європейського суду з прав людини, у колегії суддів навіть в разі доведення поширення зазначеної позивачем інформації не було б підстав для задоволення в даному випадку позовних вимог щодо захисту прав ОСОБА_2 , який був відомою публічною особою і мав розуміти свій відповідний статус.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

Необхідно також зважати на те, що межа допустимої критики щодо публічної особи визначається з урахуванням конкретних обставин і може бути ширшою, ніж щодо приватної особи. Тому публічна особа має бути готовою виявляти більшу толерантність до висловлювань щодо нього.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 08 листопада 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: