ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 628/2900/15-ц

провадження № 61-39498св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 15 листопада 2016 року, ухвалене у складі судді Клімової С. В., та постанову апеляційного суду Харківської області від 24 травня 2018 року, прийняту колегією у складі суддів:Бровченко І. О., Хорошевського О. М., Кружиліної О. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися з позовом до ОСОБА_3 про виділ частки домоволодіння в натурі.

В обґрунтування позову зазначили, що сторони є співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1 . Позивачам належить по 1/8 частці домоволодіння, відповідачу - 3/4 частки.

Вказали, що до складу домоволодіння належить житловий будинок, веранда літ. «а», сіни літ. «а І», сіни літ. «а ІІ», веранда літ. «а ІІІ», сарай літ. «Б», душ літ. «Г», вбиральня літ. «С», сарай літ. «б», літня кухня літ. «В», кладова літ. «в», тамбур літ. «в І», погріб літ. «Д», гараж літ. «Ж», огорожа літ. «м 1».

Пославшись на неможливість безперешкодного користування домоволодінням, позивачі просили виділити їм в натурі гараж літ. «Ж» площею 20,8 кв.м та 86/100 частки літньої кухні літ. «В» площею 37,2 кв.м; ОСОБА_3 виділити в натурі житловий будинок літ. «А» площею 50 кв.м, веранду літ. «а» площею 9,2 кв.м, сіни літ. «а І» площею 4,2 кв.м, кладову літ. «а ІІ» площею 3,9 кв.м, веранду літ. «а ІІІ» площею 9,1 кв.м, душ літ. «Г» площею 3,2 кв.м, вбиральню, літ. «С» площею 1,1 кв.м, сарай літ. «б» площею 2,8 кв.м, сарай літ. «Б» площею 30 кв.м, кладову літ. «в» площею 0,6 кв.м, тамбур літ. «в І» площею 2,6 кв.м, огорожу літ. «м 1» площею 15,4 кв.м та 14/100 часток літньої кухні літ. «В» площею 5,25 кв.м.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 15 листопада 2016 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про неможливість виділу гаража літ. «Ж» площею 20,8 кв.м та 86/100 часток літньої кухні літ. «В» площею 37,2 кв.м в натурі, оскільки при визначенні можливості такого виділу необхідно враховувати технічну можливість поділу житлового будинку як головного об`єкта в загальному комплексі будівель домоволодіння.

Постановою апеляційного суду Харківської області від 24 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 15 листопада 2016 року залишено без змін.

З висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову суд апеляційної інстанції погодився, оскільки вважав, що такого висновку суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з`ясування обставин справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У червні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 15 листопада 2016 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 24 травня 2018 року і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції і постанова апеляційного суду ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням процесуального права.

На думку заявника, суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки до спірних правовідносин підлягає застосуванню пункт 2.1 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55 (далі - Інструкція № 55), яким встановлено можливість поділу об`єктів нерухомого майна, які підлягають технічній інвентаризації, а також єдині майнові комплекси, що належать на праві власності і розташовані на одній земельній ділянці, на самостійні об`єкти нерухомого майна.

Заявник зазначає, що суд першої інстанції не мотивував відхилення клопотання позивачів про визнання висновку судової будівельно-технічної експертизи від 11 липня 2016 року № 1335 необґрунтованим.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 жовтня 2018 рокувідкрито касаційне провадження у справі.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належить на праві спільної часткової власності по 1/8 частці домоволодіння АДРЕСА_1 .

Судами установлено, що 3/4 частки домоволодіння АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 .

До складу домоволодіння належить житловий будинок літ. «А», веранда літ. «а», сіни літ. «а І», сіни літ. «а ІІ», веранда літ. «а ІІІ», сарай літ. «Б», душ літ. «Г», вбиральня літ. «С», сарай літ. «б», літня кухня літ. «В», кладова літ. «в», тамбур літ. «в І», погріб літ. «Д», гараж літ. «Ж», огорожа літ. «м 1».

Судами також установлено, що відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 11 липня 2016 року № 1335 відсутня технічна можливість поділу в натурі домоволодіння АДРЕСА_1 шляхом виділу позивачам в натурі гаражу літ. «Ж» площею 20,8 кв.м та 86/100 часток літньої кухні літ. «В» площею 37,2 кв.м, а ОСОБА_3 - виділу в натурі житлового будинку літ. «А» площею 50 кв.м., веранди літ. «а» площею 9,2 кв.м, сіней літ. «а І» площею 4,2 кв.м, кладової літ. «а ІІ» площею 3,9 кв.м, веранди літ. «а ІІІ» площею 9,1 кв.м, душу літ. «Г» площею 3,2 кв.м, вбиральні, літ. «С» площею 1,1 кв.м, сараю літ. «б» площею 2,8 кв.м, сараю літ. «Б» площею 30 кв.м, кладової літ. «в» площею 0,6 кв.м, тамбура літ. «в І» площею 2,6 кв.м, огорожі літ. «м 1» площею 15,4 кв.м та 14/100 часток літньої кухні літ. «В» площею 5,25 кв.м.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) Українипровадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

За приписами статті 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Поняття спільної часткової власності визначено у частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.

Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Частиною третьою статті 358 ЦК України встановлено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Згідно з частинами першою та другою статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Відповідно до частин першої та другої статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України, виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести з несуттєвим відступленням від розміру ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна.

Ураховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України.

Визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників.

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією № 55.

Згідно з пунктами 1.2, 2.4 Інструкції № 55 поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм.

Відповідно до пункту 2.1 Інструкції № 55 об`єкти нерухомого майна, які підлягають технічній інвентаризації відповідно до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127 (далі - Інструкція № 127), а також єдині майнові комплекси, що належать на праві власності і розташовані на одній земельній ділянці, можуть бути поділені на самостійні об`єкти нерухомого майна.

Пунктом 2 Інструкції № 127 установлено, що до об`єктів, які підлягають технічній інвентаризації, належать одноквартирні (садибні) житлові будинки та господарські будівлі (сараї (хліви), гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції, сміттєзбірники тощо).

При цьому пунктом 2.2 Інструкції № 127 установлено, що одноквартирний житловий будинок складається із житлових та допоміжних (нежитлових) приміщень, якими є передпокій, кухня, коридор, веранда, вбиральня, комора, приміщення для автономної системи опалення, пральня тощо. На присадибних ділянках, крім житлових будинків, розміщуються господарські будівлі (сараї (хліви), літні кухні, гаражі, майстерні, навіси, вбиральні тощо) та господарські споруди (колодязі, вигрібні ями, огорожі, ворота, хвіртки, замощення тощо). Прибудовою до житлового будинку є частина будинку, розташована поза контуром її капітальних зовнішніх стін і яка має з основною частиною будинку одну (або більше) спільну капітальну стіну. Прибудови мають внутрішнє сполучення з основними частинами будинків. До них відносяться прибудовані житлові кімнати та допоміжні приміщення (тамбури, веранди, кухні, комори, ванні кімнати, вбиральні тощо).

З огляду на викладене касаційний суд доходить висновку про те, що гараж літ. «Ж» та 86/100 часток літньої кухні літ. «В», які позивачі просили виділити їм в натурі, є складовими житлового будинку (домоволодіння), а не самостійними об`єктами нерухомого майна, тому доводи ОСОБА_2 про те, що судами помилково не застосовано пункт 2.1 Інструкції № 55, не спростовують правильності висновків судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позову.

Ураховуючи викладене, суди першої та апеляційної інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що виділ часток домоволодіння в натурі є технічно неможливим, тому вимоги позивачів про виділ часток з об`єкта нерухомого майна - безпідставні.

Твердження ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції не мотивував відхилення клопотання позивачів про визнання висновку судової будівельно-технічної експертизи від 11 липня 2016 року № 1335 необґрунтованим, відхиляються касаційним судом, оскільки судом першої інстанції встановлено дотримання експертом вимог законодавства при проведенні експертизи, про що зазначено в ухвалі Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 15 листопада 2016 року.

Приймаючи висновок судової будівельно-технічної експертизи від 11 липня 2016 року № 1335 як належний доказ у справі, суди оцінили його разом із іншими доказами за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Касаційний суд доходить висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального права, відповідають установленим положенням норм процесуального права щодо законності й обґрунтованості.

Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів і встановлення на їх підставі нових обставин, що не відноситься до визначених статтею 400 ЦПК України повноважень касаційного суду під час касаційного перегляду справи, згідно з якими касаційний суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судових рішень, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції і постанови апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 15 листопада 2016 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 24 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. М. Ігнатенко В. А. Стрільчук