Єдиний унікальний номер судової справи 487/4863/17
Номер провадження 22-ц/812/1612/19
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

11 листопада 2019 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Пономаренко І.А.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення, яке ухвалено Заводським районним судом міста Миколаєва 22 лютого 2019 року, під головуванням судді Щербини С.В., в приміщені цього ж суду о 10 год. 31 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Миколаївського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» про визнання дій незаконними та зобов`язання здійснити перерахунок суми залишку несплаченого кредиту,

УСТАНОВИЛА:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Миколаївського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» про визнання дій незаконними та зобов`язання здійснити перерахунок суми залишку несплаченого кредиту.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 22 грудня 2006 року між Миколаївським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» (далі - Фонд) та сім`єю, в особі ОСОБА_1 , укладено кредитний договір №214, за умовами якого Фонд надав позичальнику кредит у розмірі 167 080 грн., зі строком повернення 102 квартали з дати укладення кредитного договору.

Зазначений кредитний договір був укладений відповідно до умов Положення про порядок надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім`ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України від 29 травня 2001 року №584 (далі - Положення).

Пунктом 30 вищевказаного Положення передбачено, що позичальник, який має одну дитину звільняється від сплати відсотків.

При укладенні вищевказаного договору було враховано вказане положення, оскільки сім`я позивача мала одну дитину - сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що звільняло їх від сплати відсотків, про що зазначено також в пункті 2.7 кредитного договору, без встановлення вікового критерію дитини.

Відповідно до умов договору позивач щоквартально сплачував фіксовану суму платежу 1 609 грн. 58 коп.

З 16 вересня 2014 року Фондом в односторонньому порядку проведено перерахунок розміру щоквартального платежу, з посиланням на відсутність підстав для користування пільгами, у зв`язку з досягненням сином позивача повноліття, у зв`язку із чим позивачу було нараховано відсотки за користування пільговим кредитом у загальній сумі 9 194 грн. 64 коп.

Між тим, згідно з КпШС України (в редакції 1969 року) поняття «дитина» законодавцем не пов`язано з її віком, а тому, на думку позивача, досягнення дитиною повноліття не змінює умови надання пільг, встановлених пунктом 30 Положення.

Також, відповідно до пункту 22 Положення, зміни та доповнення до кредитного договору вносяться шляхом оформлення додаткового договору.

За такого, позивач вважає, що оскільки додатковий договір сторонами не укладався, а розмір процентів збільшений в односторонньому порядку, то в силу статті 1056-1 ЦК України така умова є нікчемною.

Окрім того, постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2015 року №245 внесено зміни до абзацу 3 пункту 30 Положення, згідно з якими після отримання пільг зазначених в абзаці 1 пункту 30 Положення, позичальник не може бути їх позбавлений, крім випадків, коли пільги отримані на підставі документів, що містять неправдиві відомості, позичальника позбавлено батьківських прав або надання пільг у судовому порядку визнано неправомірним.

Посилаючись на викладенні обставини, ОСОБА_1 просив визнати перерахунок залишку суми повернення кредиту, розміру щоквартального платежу із погашенням кредиту та сплати відсотків за користування кредиту за кредитним договором №214 від 22 грудня 2006 року, проведений Фондом, незаконним, та зобов`язати відповідача провести перерахунок залишку суми несплаченого кредиту та зменшити його розмір на 9 194 грн. 64 коп., тобто на суму сплачених ним відсотків за період з 16 вересня 2014 року до 14 серпня 2017 року.

Відповідач Миколаївське регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» надало до суду заперечення, в якому просило у задоволені позовних вимог відмовити.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 22 лютого 2019 року у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Так, відмовляючи у задоволенні позову в зв`язку з його необґрунтованістю, суд виходив із того, що позивач не довів ті обставини на які він посилався як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів погоджується з такими висновками, виходячи з наступного.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

З матеріалів справи убачається, що 22 грудня 2006 року між Миколаївським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та сім`єю, в особі ОСОБА_1 , укладено кредитний договір №214, за умовами якого Фонд надав позичальнику кредит у розмірі 167 080 грн., зі строком повернення 102 квартали з дати укладення кредитного договору.

Згідно з пунктом 1.2 цієї угоди кредит надається на будівництво (реконструкцію) житла, загальною площею 67.7 кв.м. згідно з проектом, за адресою: АДРЕСА_1 .

З підписанням кредитного договору відповідач взяв на себе зобов`язання сплатити перший внесок (пункт 2.1 кредитного договору); з дати зарахування коштів кредиту на рахунок позичальника в банку-агенті, що визначений в пункті 2.3 цього договору, протягом кожного кварталу, але не пізніше останнього дня звітного кварталу, сплачувати суми коштів, що визначені у розрахунку розміру щоквартальних платежів (додаток №2 до цього договору) на рахунок в банку-агенті, вказаний в пункті 1.3 цього договору, до повного виконання зобов`язань за цим договором (пункт 4.2.2 кредитного договору) (а.с.5-8).

Станом на час укладення кредитного договору від 22 грудня 2006 року склад сім`ї позичальника становив: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9).

01 червня 2007 року між сторонами укладено Додаткову угодою №1 до кредитного договору від 22 грудня 2006 року №214, згідно якої внесено зміни до п.1.1 в частині надання прямого цільового адресного кредиту в сумі 164 177 грн. та викладено п.1.2 у новій редакції, за яким кредит за цією угодою надається на будівництво (реконструкцію) житла загальною площею 66.50 кв.м., відповідно до технічного паспорта, виготовленого Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації на квартиру АДРЕСА_2 (а.с.12).

Згідно розрахунку суми зобов`язань за кредитом, розміру щоквартального платежу та суми відсотків за користування ним, а також графіку погашення позичальником зобов`язань за кредитом, розмір щоквартального платежу складає 1 609 грн. 58 коп. (а.с.10,11).

22 вересня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Фонду із заявою, в якій зазначив, що його сину ОСОБА_2 16 ІНФОРМАЦІЯ_4 виповнилось 18 років, та просив у зв`язку із цим виконати необхідні перерахунки (а.с.78).

Правовідносини щодо надання пільгових довготермінових кредитів молодій сім`ї на будівництво житла регулюються Законом України «Про сприяння соціальному становленню та розвитку молоді в Україні» та Постановою Кабінету Міністрів України №584 від 29 травня 2001 року «Про порядок надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім`ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію і придбання житла)».

Згідно з ч.ч.4,7 ст.10 Закону України «Про сприяння соціальному становленню та розвитку молоді в Україні», молоді сім`ї та молоді громадяни можуть одержувати за рахунок бюджетних коштів пільгові довгострокові державні кредити на будівництво і придбання жилих будинків і квартир, на оплату вступних пайових внесків при вступі до молодіжних житлових комплексів, житлово-будівельних кооперативів, а також на обзаведення домашнім господарством. Молоді сім`ї, які мають одну дитину, звільняються від сплати відсотків за користування кредитом; молодим сім`ям, які мають двох дітей, за рахунок бюджетних коштів, крім того, погашається 25 відсотків суми зобов`язань по кредиту, а молодим сім`ям, які мають трьох і більше дітей, - 50 відсотків суми зобов`язань по кредиту.

Пунктом 30 Положення про порядок надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім`ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла, затвердженого постановою від 29 травня 2001 року Кабінету Міністрів України № 584, передбачено, що якщо у складі сім`ї позичальника сталися зміни, які дають йому право на отримання зазначених в абзаці першому цього пункту пільг, він протягом одного місяця подає регіональному управлінню Фонду відповідну заяву та документи встановленого зразка, що підтверджують такі зміни.

Відповідно до пункту 6.6 кредитного договору, якщо позичальник втрачає право на пільги, передбачені пунктами 30,31 Положення, він зобов`язаний повідомити фонд у місячний термін з моменту виникнення цих змін. Після чого фондом здійснюються відповідні перерахунки розміру щоквартальних платежів, виходячи із залишку суми зобов`язань з дати пред`явлення документів, але не пізніше, ніж через місяць після виникнення зазначених змін.

У справі, що переглядається, установлено, що у зв`язку із досягненням 16 вересня 2014 року сином відповідача - ОСОБА_2 повноліття (18 років) Фонд здійснив перерахунок суми заборгованості у зв`язку з втратою відповідачем пільги, так як у складі вищевказаної сім`ї починаючи з 16 вересня 2014 року немає неповнолітніх дітей.

Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства закріплено у ст.3 ЦК України.

Статтею 627 ЦК України, визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Згідно ч.3 ст.6 ЦК України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами.

Враховуючи зазначені положення закону щодо свободи договору та спеціальний Порядок надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім`ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію і придбання житла), колегія суддів вважає, що основний висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання недійсним перерахунку залишку суми повернення кредиту, розміру щоквартального платежу із погашення кредиту та сплати відсотків, є вірним.

Щодо посилання в апеляційній скарзі на постанову Кабінету Міністрів України №235 від 29 квітня 2015 року, то слід зазначити наступне.

Так, 29 квітня 2015 року постановою Кабінету Міністрів України внесені зміни до пункту 30 Положення за № 584.

Згідно з абзацами 1-3 пункту 30 Положення №584, з урахуванням змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2015 року, позичальник, який не має дітей, сплачує кредит з відсотковою ставкою у розмірі 3 відсотки річних суми зобов`язань за кредитом; позичальник, який має одну дитину, звільняється від сплати відсотків за користування кредитом; позичальникові, який має двох дітей, крім того, за рахунок бюджетних коштів погашається 25 відсотків суми зобов`язань за кредитом на момент застосування пільги; позичальникові, який має трьох і більше дітей, - 50 відсотків суми зобов`язань за кредитом на момент застосування пільги.

Якщо у складі сім`ї позичальника сталися зміни, які дають йому право на отримання зазначених в абзаці першому цього пункту пільг, він протягом одного місяця подає регіональному управлінню Фонду відповідну заяву та документи встановленого зразка, що підтверджують такі зміни. На підставі цих документів та відповідно до цього Положення до кредитного договору вносяться зміни із зазначенням обсягів щоквартальних платежів за кредитом і відсотків за користування ним. Пільги надаються починаючи з дня внесення відповідних змін до кредитного договору.

Після отримання зазначених в абзаці першому цього пункту пільг позичальник не може бути їх позбавлений, крім випадків, коли пільги були отримані на підставі документів, що містять неправдиві відомості, позичальника позбавлено батьківських прав або надання пільг у судовому порядку визнано неправомірним.

Відповідно до ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з пунктами 2,3 рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09 лютого 1999 року за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте, надання зворотної сили в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Отже, посилання позивача ОСОБА_1 на те, що після отримання пільг позичальник не може бути їх позбавлений, є помилковим, оскільки причини, які стали підставою для позбавлення позивача пільги (досягнення 16 вересня 2014 року сином відповідача - ОСОБА_2 повноліття), мали місце до внесення вказаних змін до пункту 30 Положення № 584.

Частиною 4 ст.10 ЦПК України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Тому, враховуючи те, що інші доводи апеляційної скарги є суб`єктивним тлумаченням позивача, як обставин справи, так і норм діючого законодавства, та направлені на переоцінку доказів, яким районний суд дав належну правову оцінку, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення про відмову у задоволенні позовних вимог були належним чином оцінені надані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Додаткових доказів, які б спростували правильність висновків суду першої інстанції суду апеляційної інстанції також не надано. Докази ж та обставини, на які посилається відповідач у апеляційні скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 22 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 12 листопада 2019 року