Справа № 638/1933/19
Провадження № 2/638/2623/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

30.10.2019 Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючої судді Штих Т.В.,

за участю секретаря Вакула І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 подав до суду позовну заяву, в якій просить суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Позивач зазначає, що йому на підставі свідоцтва про право власності від 30.01.2003 належить двокімнатна квартира АДРЕСА_1 . Разом з ним у даній квартирі зареєстрований його син ОСОБА_2 , який проживав разом з ним до 2014 року. У 2014 році син поїхав до Росії, де знайшов роботу та отримав вид на проживання. Повертатись до України найближчим часом він не збирається, з`явитись в Україну та знятись з реєстрації, він також не може у зв`язку з роботою та особистими обставинами. Відповідач не є власником житла, але виписати його без його присутності, позивач не має можливості, тому змушений звернутись до суду з позовною заявою про визнання його втративши право користування житловим приміщенням.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, поштою направив заяву, в якій просить розглянути справу за його відсутності, проти задоволення позову не заперечував.

Суд вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку.

У відповідності до ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні

За змістом ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати.

Статтями 12, 13, 77 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити докази, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності № 16/21 виданого Виконавчим комітетом Дзержинської районної ради м. Харкова 30.01.2003 та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 21 березня 2003 року.

У вищезазначеній квартирі зареєстрований позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 , що підтверджується Довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 11 лютого 2019 року.

Також з матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 отримав вид на проживання серія 82 номер 1294995 від 13.08.2018 по 13.08.2021 та стоїть на міграційному обліку, що підтверджується посвідкою та довідкою № 62/7900 від 11.09.2018 виданої Управлінням МВС Росії по Нижньокамському району.

Крім того, відповідачем надіслано заяву, в якій він вказує, що не заперечує проти задоволення позову, завірену 08.08.2019 тимчасово виконуючою обов`язки нотаріуса Нижньокамського нотаріального округу Республіки Татарстан Салимовою Л.К., зареєстровану в реєстрі за № 16/54-н/16-2019-8-236.

У зв`язку з тим, що у належній Позивачу квартирі, зареєстрований Відповідач, який фактично у ній не проживає, Позивач, як власник, не може повною мірою реалізувати своє право, встановлене Конституцією України та Законом, на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідач впродовж вищевказаного часу у квартирі не мешкає, його особистих речей в ній не має, жодної участі в сплаті комунальних послуг, а також в поліпшенні стану квартири за весь час його реєстрації за вказаною адресою не приймає, Позивач самостійно утримує квартиру в належному стані, здійснює її поточний ремонт.

Положеннями статей 317, 319, 321 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Факт реєстрації Відповідача, у належній Позивачу квартирі, порушує його права, як власника, оскільки він змушений сплачувати більше за комунальні послуги, що є порушенням його прав.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Враховуючи ту обставину, що Відповідач за місцем реєстрації тривалий час не проживає, Позивач вважає його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

У пункті 33 ППВССУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності (законного володіння).

Згідно ст. 391 ЦК України, передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Стаття 383 Цивільного Кодексу України передбачає, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї.

Статтею 321 ЦК України передбачена непорушність права власності, отже ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться у судовому порядку.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Таким чином, оскільки Відповідач фактично у квартирі не проживає, не сплачує плату за користування житловим приміщенням і комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню квартири він вважається таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Для зняття Відповідача з реєстрації у відповідності до Закону України ст.7 «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» необхідно отримати рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Отже, відповідно до вказаних положень закону, підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є дії (бездіяльність) Відповідача, не пов`язані з позбавленням володіння, якими порушується право власності власника житла.

Наданими доказами до Позовної заяви достовірно встановлено, що Відповідач відсутній за місцем своєї реєстрації, у квартирі, його реєстрація за вказаною адресою носить формальний характер, та порушує права власника кімнати, а саме Позивача.

За змістом частини першої статті 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Відповідно до п.3 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №207 від 02.03.2016 року, реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі-орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.

Відповідно до п.26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №207 від 02.03.2016 року, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представник за формою згідно з додатком 11, рішення суду, яке набрало законної сили про зняття з реєстрації місця проживання особи.

Право Позивача порушене Відповідачем, який не подає заяви до Департаменту реєстрації Харківської міської ради як органу реєстрації про зняття з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до п.3 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №207 від 02.03.2016 року, та продовжує бути зареєстрованим за цією адресою.

Спосіб захисту порушеного права Позивача передбачений законом, а саме п.26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №207 від 02.03.2016 року.

Обґрунтування позовних вимог позивача підтверджується доданими письмовими доказами до матеріалів справи.

Відповідно до Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання», зняття особи з реєстраційного обліку проводиться компетентними, уповноваженими на це органами, зокрема, на підставі рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням і лише в разі відмови цього органу здійснити зняття особи з реєстраційного обліку на підставі рішення суду, такі дії можуть бути оскаржені до суду із залученням компетентного органу в якості відповідача.

Рішення про визнання особи такою, що втратила право користування є підставою для зняття його реєстрації за спірною адресою, а тому додаткового рішення з цього приводу не вимагається.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 141, 259, 263, 265 ЦПК України, ст.72 ЖК України, ст. 150 ЖК, ст. 321, 391 ЦК України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, судовий збір за звернення з позовом в сумі 768 гривни 40 копійок ( сімсот шістдесят вісім гривни 40 копійок.)

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Роз`яснити сторонам у справі, що згідно з вимогами ч. 1 ст. 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Тобто суб`єктом подання заяви про перегляд заочного рішення є виключно відповідач, а не інші особи, які беруть участь у справі. Повторне заочне рішення сторони можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивачем апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 АДРЕСА_2 .

Головуючий