Постанова

Іменем України

04 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 759/10273/15-ц

провадження № 61-34905св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

відповідач за первісним позовом - Святошинський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві,

третя особа - державний нотаріус Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Фещук Наталія Іванівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_3 , на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 травня 2017 року у складі судді: Войтенко Ю. В., та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 26 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Ренарт І. М., Кирилюк Г. М., Волошиної В. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , Святошинського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві про усунення перешкод в користуванні майном та вселення.

Первісний позов обґрунтований тим, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування квартири від 23 березня 2011 року, посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Фещук Н. І., зареєстрований в реєстрі за № 6-751. На час укладення договору ОСОБА_1 проживала в квартирі ОСОБА_2 і у вільний від роботи час надавала йому необхідний догляд, готувала їжу, прибирала, придбавала за власні кошти ліки, сплачувала комунальні платежі. Позивач зазначає, що за весь час, що вона доглядала за відповідачем, жодного разу не бачила нікого з його родичів, ніякої допомоги ОСОБА_2 , окрім неї, ніхто не надавав. У 2013 року з незрозумілих для позивача причин їх відносини з ОСОБА_2 погіршились і відповідач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування квартири.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 08 квітня 2013 року, яке ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25 червня 2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 жовтня 2013 року залишено без змін, ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позову.

ОСОБА_1 зазначала, що на цей час право власності на квартиру належить їй, позивач там зареєстрована, однак не має можливості розпоряджатися своїм власним майном, так як відповідач не допускає її до квартири. Крім того, позивач, як власник майна, не має можливості сплачувати за квартиру комунальні платежі, оскільки квитанції приносять до квартири відповідачу, який їх не сплачує і позивачу не віддає, внаслідок чого утворилася суттєва заборгованість.

ОСОБА_1 , з урахуванням уточнення позовних вимог, просила:

зобов`язати ОСОБА_2 не чинити їй перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 ;

вселити ОСОБА_1 до указаної квартири, що належить їй на праві власності.

У жовтні 2015 року відповідач ОСОБА_2 звернувся з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним, повернення права власності, відшкодування збитків.

Зустрічний позов обґрунтований тим, що у вересні 2010 року ОСОБА_1 попросила у ОСОБА_2 пожити деякий час і після півроку проживання запропонувала надавати свої послуги по догляду за ним, як за одинокою людиною похилого віку, та проводити розрахунки за комунальні платежі. Оскільки ОСОБА_2 має невелику пенсію, він повірив ОСОБА_1 та погодився на те, щоб вона йому допомагала, а натомість безоплатно проживала у квартирі. У подальшому ОСОБА_1 розповіла ОСОБА_2 , що квартира не була внесена у реєстр, була оформлена за старими правилами, а тому запропонувала свої послуги у поновленні документів на квартиру і ОСОБА_2 видав нотаріально засвідчену довіреність на поновлення документів. Згодом позивач за зустрічним позовом дізнався, що за довіреністю ОСОБА_1 оформила на себе договір дарування.

ОСОБА_2 стверджував, що у нотаріуса він був один раз, коли видавав довіреність на поновлення документів на квартиру та внесення до реєстру. При цьому, через місяць після оформлення довіреності відносини зі ОСОБА_1 змінилися, вона почала грубити, ображати його та через такі дії ОСОБА_2 потрапив до лікарні з інфарктом. ОСОБА_1 з квітня 2011 року забрала документи на квартиру та зникла, не відповідала на телефонні дзвінки, у квартирі не проживала, однак інколи заходила і ображала ОСОБА_2 . За підказкою сусідів ОСОБА_2 шукав документи на квартиру, але не виявив, внаслідок чого звернувся в поліцію, а згодом і до суду, де і дізнався, що він, нібито, підписав договір дарування квартири із ОСОБА_1 Договір дарування складено з порушеннями, які свідчать про некомпетентність нотаріуса або обман. При цьому, він народився у Радянському Союзі, де офіційною мовою була російська та більшу частину свого життя прожив в Росії, тому майже не розуміє української мови, а ділової української не розуміє взагалі, тому договір дарування повинен був бути складений та посвідчений (перекладачем) двома мовами, українською та російською. На підставах вище зазначених фактів та їх доводів ОСОБА_1 та нотаріус ОСОБА_4 обманули його і порушили статті 230, 234 ЦК України.

ОСОБА_2 , з урахуванням уточнення позовних вимог, просив:

визнати його людиною, яку ввели в оману (обманули);

договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 23 березня 2011 року за номером 6-751 та посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Фещук Н. І. та дублікат договору дарування квартири серія та номер 5-738, виданий 15 листопада 2013 року, видавник: ОСОБА_5 , а також всі дії вчинені на основі цих документів визнати недійсними;

зобов`язати повернути право власності на указану квартиру;

відшкодувати матеріальні і моральні збитки у розмірі, встановленому законодавством України.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 травня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26 вересня 2017 року, позов ОСОБА_1 задоволено. Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 . Вселено ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що ОСОБА_1 доведено, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні спірною квартирою, при цьому, відповідачем ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що договір дарування квартири ним укладено під впливом обману, а також ні відповідачем, ні його представниками не було зазначено, стосовно яких саме обставин він був введений в оману. ОСОБА_2 неодноразово змінював підстави позовних вимог, то визнаючи, що укладав зі ОСОБА_1 договір, однак не договір дарування, то заперечуючи укладення будь-якого договору. Окрім цього, під час судового розгляду ні ОСОБА_2 , ні його представниками не було надано жодного доказу у підтвердження фіктивності оспореного договору дарування, а також не було наведено обставин, за яких, на їх думку, договір є фіктивним. Стосовно вимог про стягнення на користь ОСОБА_2 майнової та моральної шкоди, то вони належним чином не обґрунтовані, не зазначено у чому саме полягають завдані, як майнові, так і моральні збитки, не визначений їх розмір, а також не надані докази у їх підтвердження.

При відхиленні доводів апеляційної скарги апеляційний суд зазначив, що посилання відповідача на те, що він був у нотаріуса тільки один раз, коли видавав ОСОБА_1 довіреність на відновлення документів на квартиру, не підтвердженні будь-якими доказами, як і не підтверджено твердження ОСОБА_2 про укладення договору дарування ОСОБА_1 на підставі довіреності від його імені. Доводи апеляційної скарги про те, що судом неправомірно відмовлено у призначенні судової почеркознавчої експертизи підпису ОСОБА_2 у договорі дарування, колегія суддів вважала безпідставними, оскільки ОСОБА_2 не звертався до суду із позовними вимогами про визнання недійсним договору дарування у зв`язку із тим, що він його не підписував, а у наданій суду фотокопії спірного договору наявний не його підпис, а тому суд першої інстанції не мав правових підстав для призначення судової почеркознавчої експертизи підпису ОСОБА_2 у спірному договорі. Твердження в апеляційній скарзі про те, що суд не надав оцінки тому факту, що ОСОБА_2 не розуміє українську мову, тому договір дарування не повинен був складатися на українській мові, колегія суддів також вважала необґрунтованими, оскільки в матеріалах справи наявні письмові документи, які складені самим ОСОБА_2 на українській мові. Крім того, указані твердження спростовуються показаннями свідка та тим фактом, що всі позовні заяви, які подавалися відповідачем до суду першої інстанції, викладені українською мовою, як і довіреності, видані ним на ім`я представників.

Аргументи учасників справи

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 подав касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_3 , у якій просив скасувати оскаржені рішення та повернути справу до суду першої інстанції або ухвалити нове рішення про реституцію. При цьому посилався на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що оскаржені судові рішення є помилковими та такими, що підлягають перегляду. Позивач скористалася хворобливим станом ОСОБА_6 , що призвело до того, що довіреність (висновок слідчого підтверджує її наявність) була підписана ОСОБА_6 у нездоровому стані та не повністю усвідомлюючи свої дії. Під час розгляду справи було з`ясовано нові обставини, тому не можна розглядати справу посилаючись на попередні рішення у справі. ОСОБА_2 як усно так і письмово зазначав про той факт, що його обманули. До Святошинського районного відділення поліції надходило безліч заяв від ОСОБА_6 стосовно шахрайських дій ОСОБА_1 Клопотання про витребування оригіналу договору дарування квартири та клопотання про проведення судово-почеркознавчої експертизи суд відхилив, з чим відповідач не погоджується. Суд не взяв до уваги те, що ОСОБА_2 не розуміє українську мову та те, що факт обману та шахрайства підтвердили більш ніж п`ять свідків. Відповідач після процедури реєстрації договору дарування не виписався із квартири чим підтвердив недійсність та нікчемність правочину. ОСОБА_6 зазначає, що у даному випадку держава відібрала єдине житло у людини похилого віку, ветерана праці та дитини війни, отримане у спадщину.

У листопада 2017 року ОСОБА_1 подано заперечення на касаційну скаргу, що підписано представником ОСОБА_7 , у якому вона просить відхилити касаційну скаргу, а оскаржені судові рішення залишити без змін. Заперечення мотивовані тим, що підписуючи договір дарування квартири ОСОБА_2 усвідомлював характер договору дарування та його правову природу. У 2013 року позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовувалися статтею 229 ЦК України, на підставі якої він заявляв, що дійсно підписав договір, але помилявся в природі правочину, однак у задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено. За таких обставин, судами у іншій справі за участю тих же сторін і за того ж предмету було встановлено факт підписання оспорюваного договору дарування ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , на підставі чого дана обставина не підлягає доказуванню. ОСОБА_2 не звертався до суду із вимогами про визнання недійсним договору дарування у зв`язку із тим, що не підписував його, а отже, обставини, які можуть бути встановлені в результаті проведення судової експертизи, не відносяться до предмета доказування у даній справі. Твердження ОСОБА_2 у касаційні скарзі суперечать його позовним вимогам, у яких він зазначав, що підписав договір дарування під впливом наркотичних засобів, однак у клопотанні про призначення експертизи та апеляційній скарзі практично відмовляється від підстав позову та спростовує їх, зазначаючи, що не підписував договір дарування. У матеріалах справи є докази того, що відповідач розуміє українську мову. Окрім цього, ОСОБА_1 у запереченнях зазначає, що ОСОБА_2 сам визнав, що вигнав позивача із квартири та не допускає її туди.

Короткий зміст ухвали суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Рух справи

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційна скарга передана до Касаційного цивільного суду.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що згідно договору дарування квартири від 23 березня 2011 року, посвідченого державним нотаріусом Дванадцятої київської нотаріальної контори Фещук Н. І., встановили, що ОСОБА_2 подарував ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею - 52 кв. м.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04 березня 2014 року ОСОБА_1 належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 08 квітня 2013 року у справі № 759/1304/13-ц, яке набрало законної сили, ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позову про визнання недійсним договору дарування, як укладеного під впливом помилки.

Згідно абзацу 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

За змістом статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Тлумачення статті 234 ЦК України, свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14.

Встановивши, що позивачем не доведено наявності підстав, передбачених статтями 230, 234 ЦК України для визнання недійсним договору дарування від 23 березня 2011 року, суди зробили правильний висновок про відмову в задоволенні зустрічного позову.

Суди встановили, що відповідач ОСОБА_2 чинить ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою, не допускаючи її до квартири та заперечуючи проти її проживання в ній.

Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. У постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 зроблено висновок, що положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Встановивши, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 чинить їй перешкоди у користуванні указаним майном, суди зробили правильний висновок про задоволення первісного позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 26 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков