Провадження № 2/127/5286/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.05.2019 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Федчишена С.А.,

при секретарі Підвисоцькій О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним. Позов мотивовано тим, що рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27.04.2017 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 за договором позики від 10.12.2018 року суму коштів у розмірі 45.000,00 доларів США борг та 22500,00 доларів США штрафу. Позивач з ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з 01.08.2004 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син - ОСОБА_4 . Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 10.02.2011року шлюб між ними було розірвано. Але не дивлячись на рішення суду позивач та ОСОБА_2 продовжували мешкати разом, жили як чоловік та дружина, вели спільне господарство. ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилась дочка - ОСОБА_5 . Таким чином зазначена справа стосується і позивача, як дружини відповідача - ОСОБА_2 Так згідно матеріалів цивільної справи, міститься договір позики, згідно якого 10 грудня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір позики без номеру в м. Вінниці. Відповідно до умов договору була передана ОСОБА_2 . 45000 дол. США, що станом на день отримання коштів еквівалентно 357813 грн. строком до 10 грудня 2015 року. П 2 договору позики, зазначена сума грошей отримана позичальником від позикодавця повністю до оформлення та підписання цього договору. Підпис позичальника на договорі свідчить про те, що ним отримані вищезазначені грошові кошти в повному обсязі. Відповідно до п. 4. вищевказаного договору, у випадку коли позичальник не поверне суму позики в строк, визначений в п. 1 договору, позикодавець вправі пред`явити цей договір до стягнення в строки та в порядку, передбаченому чинним законодавством, а позичальник зобов`язаний сплатити суму позики та сплатити штраф в розмірі 50% від суми несвоєчасного виконання зобов`язання. Однак відповідно до вимог ст. 65 СК України дружина чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Однак, позивач з0годи на укладення даного договору не надавала, в зв`язку з чим просить визнати договір позики від 10.12.2010року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 недійсним.

Ухвалою суду від 12.12.2018 року відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

22.02.2019 року ухвалою суду закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали за обставин викладених в ньому, просили позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов визнав, не заперечував щодо його задоволення.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Шикунова А.О. в судовому засіданні позов не визнала, заперечувала щодо його задоволення.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав.

При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про одруження ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 01.08.2004року перебували в зареєстрованому шлюбі.

ІНФОРМАЦІЯ_3 у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 народився син ОСОБА_4 .

Згідно пояснень ОСОБА_1 , про що не заперечувалась сторонами, рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 10.02.2011року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Однак, як вказано в позовній заяві та згідно пояснень в судовому засіданні позивача, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 продовжували проживати разом як чоловік та дружина, вели спільне господарство та під час спільного проживання у них народилась донька - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

10.12.2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_2 45 000дол. США, що станом на день отримання коштів еквівалентно 357 813 грн. строком до 10.12.2015року.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27.04.2017року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 45 000дол. США, що еквівалентно 1 116 000грн. заборгованість за договором позики. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 22 500 дол. США штрафу, що еквівалентно 558 000грн.

26.12.2018 року постановою Вінницького апеляційного суду рішення Вінницького міського суду Вінницької області ввід 27.04.2017року залишено без змін.

Будь-яких порушень вимог, встановлених ЦК України, щодо форми та порядку укладання зазначеного правочину судами встановлено не було.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Згідно із ч. ч. 2, 3 статті 65 СК України дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути надана письмово.

Однак, договір позики, який укладено між відповідачами по справі, не є правочином щодо розпорядження спільним з позивачем майном, тому отримання письмової згоди другого з подружжя для його укладення не потрібно.

Положення статті 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання позики, оскільки договір позики є правочином щодо отримання у власність грошових коштів.

Зазначеної позиції дотримується і Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові « Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних відносин» від 30.03.2012року №5.

Так, відповідно до п. 25 вказаної постанови, положення статті 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів.

Оскільки, договір позики не є правочином щодо розпорядження спільним з позивачем майном, а норми ст. 65 СК України не стосуються права одного з подружжя на отримання позики, так як договір позики є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, тому отримання письмової згоди ОСОБА_1 для його укладення не було потрібно.

Ураховуючи назву (право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя), структуру (наявність чотирьох частин) та зміст ст. 65 СК України, друга і третя частини якої визначають як реалізується встановлений частиною першою цієї статті принцип розпорядження спільним майном за взаємною згодою, а частина четверта є самостійною і визначає принцип виникнення обов`язку за договором, укладеним в інтересах сім`ї, суд вважає, що оскільки договір позики для позичальника, який отримує грошові кошти із зобов`язанням їх наступного повернення, не є договором про розпоряджання майном, то при укладенні такого договору одним з подружжя у якості позичальника положення частин першої-третьої ст. 65 СК України не застосовуються.

Слід також зазначити, що на підставі ч. 4 ст. 65 СКУ країни, укладений одним із подружжя договір створює обов`язки для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім`ї, а майно, одержане за цим договором, використане для задоволення потреб сім`ї.

Крім того, з самого тексту договору не вбачається, що позичені кошти мали використовуватись боржником в інтересах сім`ї.

Згідно зі ст. 73 СК України за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

З рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27.04.2017р. у справі № 127/18076/16-ц вбачається, що стягнення коштів присуджено виключно з ОСОБА_2 , а не солідарно з подружжя. Це є додатковим свідченням того, що договір позики укладався не в інтересах і не на потреби сім`ї Дриманових. Відповідно, права позивача спірним договором не порушені.

За таких обставин, договір позики укладено не в інтересах сім`ї, а стягнення коштів за рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27.04.2017р. у справі № 127/18076/16-ц покладене лише на ОСОБА_2 , відтак не породжує для ОСОБА_1 ніяких обов`язків, у зв`язку із чим положення ст. 65 СК України на спірний договір позики не поширюються і відсутність письмової згоди позивача на його укладення не є підставою для визнання договору недійсним.

Вищевказана позиція підтверджується правовою позицією Верховний Суд України, викладеною у постанові від 12.09.2012р. №6-88цс12, згідно якої договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язок для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім`ї, а майно одержане за цим договором використовується для потреб сім`ї. Якщо договір одним із подружжя укладено не в інтересах сім`ї, він не створює обов`язку для другого з подружжя і згоди останнього на його укладення законом не вимагається та відсутність такої згоди не може бути підставою для визнання такого договору недійсним.

Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009року, оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009року вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Таким чином, порушення, невизнання, оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення кожної особи до суду за захистом свого особистого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, підтвердивши їх доказами (фактичними даними) з дотриманням вимог ст. ст. 76-80 ЦПК України.

Відповідно до ч 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Виходячи з принципу пропорційності та процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Відповідно до п.25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», положення статті 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюються відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що згода другого з подружжя необхідна лише при реалізації права одного з подружжя виключно на розпорядження майном подружжя, а на укладення договору позики чи кредитного договору та виконання зобов`язань за ними, та чинним законодавством України не передбачено необхідності отримання згоди іншого подружжя, а тому позов слід залишити без задоволення.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем - ОСОБА_1

Клопотання представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Шикунової А.О. про стягнення з позивача на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу в розмірі 21 000,00грнивень, задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 137 ЦПК України, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до п.3.4 ст. 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014р. "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" витрати на правничу допомогу мають бути документально підтвердженні та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволені вимог про відшкодування таких витрат.

Так, відповідно до матеріалів справи представником відповідача ОСОБА_3 - адвокатом Шикуновою А.О. зазначено про оплату правової допомоги в розмірі 21000,00грн.

Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 - 3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Враховуючи характер інституту судових витрат, оплата послуг адвоката, безпосередньо пов`язана з розглядом справи, тому ненадання відомостей щодо вартості окремих робіт (послуг), витраченого в порядку виконання взятих на себе зобов`язань часу, унеможливлює визначення що такі витрати були фактичними та неминучими, а їх розмір обґрунтованим, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України" (заява № 19336/04)).

Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Аналізуючи викладені вище норми права, слід зазначити, що підставою для відшкодування відповідних судових витрат - в даному випадку витрат на професійну правничу допомогу - є детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а також відповідні докази на підтвердження таких витрат. Дані розрахунки повинні бути надані суду до закінчення судових дебатів. За відсутністю таких доказів, сторона має право подати їх до суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення, за умови наявності відповідної заяви, яка зроблена стороною до закінчення судових дебатів.

Надані суду квитанції від 22.02.2019року, про оплату ОСОБА_3 витрат на правничу допомогу адвоката Шикунової А.О. в розмірі 21 000, 00 грн. не є фінансовими документами, оскільки визначення поняття розрахункового документа наведено у ст. 2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг». Так, розрахунковий документ - документ встановленої форм та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрований у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну.

З досліджених квитанцій від 22.02.2019року на суму 14 900,00грн. та 6100,00грн. не вбачається факт оплати послуг адвоката, адже в квитанціях в графі призначення платежу містить значення « надходження готівки за платіжними картками» та « поповнення картки по номеру», що в свою чергу не може слугувати доказом оплати ОСОБА_3 за надані послуги адвокатом Шикуновою А.О.

Згідно ордера серія ВН №093208 від 22.01.2019року Шикунова А.О. надає правову допомогу ОСОБА_3 , однак на якій правові підставі не вказано (договору про надання правової допомоги/доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги), хоча адвокатом Шикуновою А.О. надано рахунок від 22.02.2019року виставлену ОСОБА_3 про оплату за послуги згідно договору про надання правничої допомоги від 31.01.2019року +5% податку, але самого договору суду не надано.

Крім того, адвокатом Шикуновою А.О. не надано суду детальний опис робіт (наданих послуг) і виконаних робіт та їх вартості кожної, доказів вчинення адвокатом окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час розгляду справи в суді, а тому суд вважає клопотання адвоката Шикунової А.О. про стягнення витрат у розмірі 21000,00гривень на оплату професійної правничої допомоги безпідставними, і як наслідок такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 10-13, 19, 76-82, 141, 258, 259, 264, 265, 273 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне судове рішення складено 11.05.2019року.

ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 .

ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_2 .

ОСОБА_3 , АДРЕСА_3 , ІПН НОМЕР_3 .

Суддя: