Постанова

Іменем України

06 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 487/10126/14-ц

провадження № 61-45048св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - Миколаївський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері,

відповідачі: Миколаївська міська рада, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - Реєстраційна служба Миколаївського міського управління юстиції,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Багдасарова Галина Маратівна, на постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 18 вересня 2018 року в складі колегії суддів: Базовкіної Т.М., суддів: Кушнірової Т.Б. та Яворської Ж.М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2014 року Миколаївський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері звернувся з позовом до Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Реєстраційна служба Миколаївського міського управління юстиції, про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, визнання недійсним державного акта про право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності та повернення земельної ділянки у комунальну власність.

Позовна заява мотивована тим, що у січні 2009 року Миколаївською міською радою надано дозвіл Товариству з обмеженою відповідальністю «Миколаївбудпроект» (далі - ТОВ «Миколаївбудпроект») на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 23 502 кв. м з метою надання її в оренду строком на 10 років для обслуговування придбаного майна на АДРЕСА_1 .

Рішенням Миколаївської міської ради від 19 червня 2009 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею

22 156 кв. м, у тому числі 55 кв. м під капітальною забудовою, 99 кв. м під спорудами, 1 766 кв. м під проходами, проїздами та площадками, 20 236 кв. м під зеленими насадженнями, за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, з віднесенням її до земель комерційного використання, для обслуговування придбаного майна на

АДРЕСА_1 , з передачею в оренду строком на 10 років ТОВ «Миколаївбудпроект».

Проектом передбачено, що земельна ділянка на північному заході межує із землями водного фонду річки Південний Буг.

Відносно усієї ділянки встановлювалося обмеження у використані згідно класифікатора КОПВНЗТВЗД, правові: типу 1.1 «зміна цільового використання», а щодо її частини, площею 2 304 кв. м, ще й спеціальні обмеження типу 4.3.1 «в санітарно-захисних зонах інженерно- технічних споруд і комунікацій».

Рішенням Миколаївської міської ради від 04 вересня 2009 року затверджено проекти землеустрою щодо відведення 19 громадянам земельних

ділянок, орієнтовною площею 1 000 кв. м за рахунок земель

ТОВ «Миколаївбудпроект», з віднесенням їх до земель житлової забудови для будівництва житлових будинків на АДРЕСА_2 , зокрема ОСОБА_1 відведено земельну ділянку, площею 847 кв. м на

АДРЕСА_2 .

На підставі цього рішення ОСОБА_1 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 140150, згідно з яким стала власником земельної ділянки за вищеназваною адресою.

ОСОБА_1 14 грудня 2012 року за договором купівлі-продажу продала вказану ділянку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Вказував, що земельна ділянка отримана ТОВ «Миколаївбудпроект» з порушеннями чинного земельного та водного законодавства (земельна ділянка була надана без проведення аукціону, а також передано земельну ділянку, розташовану у прибережній захисній смузі). Станом на 04 вересня 2009 року ТОВ «Миколаївбудпроект» у порушення вимог частини першої статті 134 ЗК України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) не мало законних підстав розпоряджатися спірною земельною ділянкою. Міська рада розпорядилась земельною ділянкою в порушення положень статей 58, 60, 61 ЗК України щодо відведення водних земель.

На підставі викладеного Миколаївський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері просив: визнати незаконним та скасувати рішення Миколаївської міської ради від 04 вересня 2009 року в частині надання ОСОБА_1 у власність земельної ділянки, площею

847 кв. м на АДРЕСА_2 ; визнати недійсним державний акт серії ЯИ № 140150 на право власності у рівних частках ОСОБА_2 і ОСОБА_3 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 14 грудня 2012 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ; скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку на АДРЕСА_2 ; повернути земельну ділянку, площею 847 кв. м, розташовану на

АДРЕСА_2 , до комунальної власності.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 29 жовтня

2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що доводи позивача про порушення земельного та водного законодавства при виділенні у власність ОСОБА_1 земельної ділянки є обґрунтованими і підтверджені відповідними доказами, проте передбачений законом трирічний строк звернення до суду за захистом порушеного права сплив, що є підставою для відмови у позові.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 30 березня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову з інших підстав.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що правові наслідки спливу позовної давності не підлягають застосуванню до спірних правовідносин у зв`язку з безпідставністю заявлених позовних вимог, які є похідними від вимоги про визнання недійсним державного акта про право власності на земельну ділянку на ім`я першого набувача - ОСОБА_1 , яку

у встановленому процесуальним законом порядку пред`явлено не було.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обрання позивачем невірного способу захисту, оскільки скасування рішення Миколаївської міської ради про надання ділянки у власність, яке вичерпує свою дію внаслідок його виконання, не породжує правових наслідків для власника ділянки і не призводить до визнання недійсним самого правовстановлюючого документа на неї.

Постановою Верховного Суду від 25 квітня 2018 року рішення апеляційного суду скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова касаційного суду мотивована тим, що апеляційний суд не перевірив по суті рішення суду першої інстанції на предмет його законності та обґрунтованості, зокрема, не надав належної оцінки доводам позивача про те, що спірна земельна ділянка знаходиться на відстані дев`яти метрів від урізу води Бузького лиману, а тому передача її у власність суперечить вимогам статті 88 Водного кодексу України (далі - ВК України), та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав обрання прокурором невірного способу захисту порушеного права.

Зазначаючи, що прокурором обрано невірний спосіб захисту, так як не заявлено вимоги про визнання недійсним виданого ОСОБА_1 державного акта серії ЯИ № 140150, який посвідчує право власності на спірну земельну ділянку, апеляційний суд не звернув уваги, що вимога про визнання акта серії ЯИ № 140150 недійсним зазначена у позові, проте у зв`язку з проставленням на акті відмітки про перехід права власності в порядку

статті 126 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) в редакції, чинній станом на дату укладення між відповідачами договору купівлі-продажу, вказаний акт на момент розгляду справи посвідчує право власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на земельну ділянку.

Суд апеляційної інстанції фактично не оцінив наявні у справі докази та не розглянув по суті інші вимоги позову, тобто не вирішив справу в розумінні процесуального закону.

Апеляційний суд не дослідив зібрані у справі докази, які стосуються затвердження проекта землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 847 кв. м і передачі її у власність ОСОБА_1 з одночасним віднесенням до земель житлової забудови; не перевірив, чи дотримала Миколаївська міська рада визначений законодавством порядок зміни цільового призначення спірної земельної ділянки, яка розташована у зеленій зоні загального користування і відноситься до перспективної ландшафтно-рекреаційної зони загальноміського значення.

Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 18 вересня

2018 року рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нову постанову, якою позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано рішення Миколаївської міської ради

від 04 вересня 2009 року в частині надання ОСОБА_1 у власність земельної ділянки площею 847 кв. м на АДРЕСА_2 .

Визнано недійсним державний акт серії ЯИ № 140150 на право власності на земельну ділянку, виданий на ім`я ОСОБА_1 27 жовтня 2009 року, на якому приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Тищенко О. О. 14 грудня 2012 року зроблено запис про перехід права власності на земельну ділянку в рівних частках ОСОБА_2 , ОСОБА_3

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка розташована на АДРЕСА_2 , площею 0,0847 га, укладений 14 грудня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Тищенко О. О., який зареєстровано в реєстрі за № 1321.

У задоволенні решти позовних вимог Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері відмолено.

Стягнуто у дохід держави судовий збір з Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 по 182,70 грн з кожного.

Стягнуто на користь Прокуратури Миколаївської області з Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 по 419,88 грн з кожного судового збору.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що рішення Миколаївської міської ради від 04 вересня 2009 року в частині надання ОСОБА_1 у власність земельної ділянки площею 847 кв. м є незаконним і підлягає скасуванню.

Незаконним є й оформлення та надання ОСОБА_1 державного акта, який у силу вимог статті 126 ЗК України (у редакції, чинній на час виділення спірної земельної ділянки ОСОБА_1 ) був документом, що посвідчував право власності на земельну ділянку.

Обґрунтованими є позовні вимоги прокурора щодо незаконності рішення міської ради про надання земельної ділянки ОСОБА_1 , недійсність виданого на її ім`я державного акта на право власності на земельну ділянку, на якому в подальшому після відчуження зроблена відповідна відмітка, а також про недійсність договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, укладеного 14 грудня 2012 року, відповідно до умов якого ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_4 та ОСОБА_3 купили земельну ділянку.

Відповідно до постанови Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері про проведення перевірки у порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів від 11 березня 2013 року прокурору про порушення прав держави на землю стало відомо з повідомлень у засобах масової інформації про проведення підготовчих будівельних робіт та масове знищення зелених насаджень в зеленій зоні на узбережжі Бузького лиману в Заводському районі м. Миколаєва у лютому 2013 року.

Миколаївський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері звернувся до суду з даним позовом 16 жовтня

2014 року, тобто в межах визначеного законом трирічного строку.

Після набуття у власність спірної земельної ділянки на АДРЕСА_2 за договором купівлі-продажу, укладеним 14 грудня 2012 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 провели поділ цієї земельної ділянки у натурі, внаслідок чого було сформовано дві нові земельні ділянки, які є окремими об`єктами майна. Будь-яких вимог щодо цих земельних ділянок (їх повернення, витребування) прокурором не заявлялось.

Між тим, внаслідок таких дій земельна ділянка площею 847 кв. м на

АДРЕСА_2 , про повернення якої заявлений позов, фактично припинила своє існування, а відповідачам на час звернення з позовом та вирішення спору в суді на підставі неоспорених правовстановлюючих документів (свідоцтв про право власності) належать інші земельні ділянки (іншого розміру та з іншими кадастровими номерами).

Отже, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про повернення земельної ділянки площею 847 кв. м на АДРЕСА_2 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Багдасарова Г. М., посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд прийшов до невірного висновку про те, що спірна земельна ділянка відноситься до прибережної захисної смуги та про те, що Миколаївська міська рада була позбавлена можливості виділяти у власність громадян земельні ділянки.

Посилання прокурора у позові на пред`явлення його в інтересах Держсільгоспінспекції України та її територіальних органів, як на орган, який здійснює державний контроль за використанням та охоронною земель усіх категорій та форм власності, але який позбавлений повноважень на звернення до суду з такими вимогами не заслуговують на увагу.

Прокурором пропущений строк позовної давності та причини пропуску не можуть бути визнані судом поважними.

Органами прокуратури у 2010 році були прийняті рішення спрямовані на додержання вимог земельного законодавства та прокурорського нагляду у цій сфері, на виконання яких були проведені прокурорські перевірки, тому позивач мав можливість знати про наявність будь-яких порушень допущених Миколаївською міською радою під час прийняття оспорюваних рішень.

Доводи прокурора, що він дізнався про порушення законодавства при прийнятті спірного рішення лише після внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та проведення відповідних перевірок, не заслуговують на увагу. Прокурор в позовній заяві не зазначив жодного доказу, що реалізуючи весь спектр наданих йому законом повноважень він був позбавлений можливості виявити зазначені в позові порушення раніше.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористалися своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

20 лютого 2019 року справу передано до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що рішенням Миколаївської міської ради від 19 червня 2009 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 22 156 кв. м, у тому числі: площею 55 кв. м під капітальною забудовою, площею 99 кв. м під спорудами, 1 766 кв. м під проходами, проїздами та площадками, 20 236 кв. м під зеленими насадженнями за рахунок земель міста, ненаданих у власність або користування, з відведенням її до земель комерційного використання, для обслуговування придбаного майна на АДРЕСА_1 .

Пунктом 54.1 вказаного рішення зазначену земельну ділянку вирішено передати в оренду ТОВ «Миколаївбудпроект» строком на 10 років для обслуговування придбаного майна на АДРЕСА_1 та зобов`язано землекористувача укласти договір оренди земельної ділянки.

Рішенням Миколаївської міської ради від 04 вересня 2009 року

затверджені проекти землеустрою щодо відведення 19 громадянам земельних ділянок орієнтовною площею 1 000 кв. м, за рахунок земель

ТОВ «Миколаївбудпроект» з віднесенням їх до земель житлової забудови для будівництва житлових будинків на АДРЕСА_2 , в тому числі ОСОБА_5 Б . площею 847 кв. м на

АДРЕСА_2 .

На підставі вказаного рішення ОСОБА_1 20 жовтня 2009 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 140150, зареєстрований в управлінні Держкомзему у м. Миколаєві 01 грудня

2009 року.

У подальшому ОСОБА_1 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 14 грудня 2012 року продала, а ОСОБА_4 та ОСОБА_3 купили по 1/2 частці спірної земельної ділянки.

На підставі зазначеного договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки у державному акті на праві власності від 20 жовтня 2009 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Тищенко О. О.

14 грудня 2012 року зроблена відмітка про перехід права власності на земельну ділянку у рівних частках до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Відповідно до акта державного інспектора з Охорони навколишнього природного середовища Державної екологічної інспекції у Миколаївській області від 14 березня 2013 року земельна ділянка на

АДРЕСА_2 площею 12 424 кв. м знаходиться на відстані дев`яти метрів від урізу води Бузького лиману, довжина ділянки вздовж лиману становить 176 м, ширина 84,5 м.

Представниками відповідачів були подані заяви про сплив позовної давності та застосування наслідків пропуску позовної давності.

Установлено, що відповідно до постанови Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері про проведення перевірки у порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів від 11 березня 2013 року прокурору про порушення прав держави на землю стало відомо з повідомлень у засобах масової інформації про проведення підготовчих будівельних робіт та масове знищення зелених насаджень в зеленій зоні на узбережжі Бузького лиману в Заводському районі м. Миколаєва у лютому 2013 року.

Копії рішення міської ради прокурор не отримував. Наявність відмітки у міській раді про надіслання рішення прокурору не свідчить про те, що воно дійсно направлялося та прокурором отримувалося.

Суди також встановили, що реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області 06 травня 2014 року прийнято рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 23 травня 2014 року, на земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована на

АДРЕСА_2 , площею 0,0424 га, державна реєстрація якої проведена

10 грудня 2013 року, та права власності ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 23 травня 2014 року, на земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована на АДРЕСА_3 , площею 0,0423 га, державна реєстрація якої проведена 12 грудня 2013 року, що підтверджується витягами з державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Встановлено, що після набуття у власність спірної земельної ділянки на

АДРЕСА_2 за договором купівлі-продажу, укладеним 14 грудня 2012 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 провели поділ цієї земельної ділянки в натурі, внаслідок чого було сформовано дві нові земельні ділянки, які є окремими об`єктами майна і права власності.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Стаття 14 Конституції України встановлює, що земля є основним національним багатством, яке перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до статті 3 ВК України усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд, до якого, серед іншого, належать поверхневі води: водотоки (річки, струмки).

Частиною першою статті 58 ЗК України та статтею 4 ВК України визначено, що до земель водного фонду належать землі, зайняті річками, островами, а також прибережні захисні смуги вздовж цих річок.

Статтею 84 ЗК України встановлено, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Пунктом 4 вказаної статті визначено, що до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду.

Згідно зі статтею 60 ЗК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги.

Зі змісту вказаних положень законодавства слідує, що віднесення земельних ділянок, зайнятих водними об`єктами, до земель водного фонду підтверджується самим фактом перебування їх під водним об`єктом і в межах прибережних захисних смуг.

Згідно зі статтею 86 ВК України визначено вичерпний перелік робіт, що можуть проводитися на землях водного фонду. До цих робіт віднесено будівництво гідротехнічних споруд, поглиблення дна для судноплавства, видобуванням корисних копалин, прокладанням комунікацій, а також бурові та геологорозвідувальні роботи.

Землі прибережної захисної смуги входять до складу земель водного фонду України, на яких хоча і не розташований водний об`єкт, але за своїм призначенням вони сприяють його функціонуванню.

Згідно з приписами статей 1, 88, 89 ВК України, статей 60, 61 ЗК України прибережна захисна смуга є частиною водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони. На земельних ділянках такої категорії, зокрема, заборонено розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво, зберігання та застосування пестицидів і добрив.

Ширина прибережних захисних смуг визначена частиною другою

статті 88 ВК України, частиною другою статті 60 ЗК України та становить для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів від узрізу води.

Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках всіх категорій земель, крім земель морського транспорту.

Частинами сьомою, восьмою статті 88 ВК України, частиною третьою статті 60 ЗК України передбачено, що розміри і межі природоохоронних зон встановлюються за окремими проектами землеустрою.

За статтями 1, 20, 50, 54 Закону України «Про землеустрій» проект землеустрою це сукупність нормативно-правових, економічних, технічних документів щодо обґрунтування заходів із використання та охорони земель, яким встановлюються межі об`єктів землеустрою.

Відповідно до пункту 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства природи України 05 листопада

2004 року № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», з урахуванням конкретної ситуації.

Аналіз наведених вище норм законодавства свідчить про те, що фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону, а проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є лише документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу у розмірі й межах, встановлених законодавством.

Водночас, відсутність цього проекту та невизначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може розцінюватись як відсутність самої прибережної захисної смуги та можливість передавати у приватну власність ділянки, що підпадає під нормативно визначену стометрову метрову зону від урізу води.

Статтею 59 ЗК України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 га). Цією ж статтею встановлено вичерпний перелік видів функціонального використання земель водного фонду, для яких їх можуть передавати в користування громадян органи місцевого самоврядування та виконавчої влади.

Зокрема, землі водного фонду можуть передаватись в користування лише для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих потреб, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт.

Відповідно до статті 60 ЗК України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється розорювання земель, садівництво та городництво.

Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться

у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених

у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу.

Задовольняючи частково позов Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері, суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, обґрунтовано виходив з того, що пункт рішення Миколаївської міської ради від 04 вересня 2009 року в частині передачі ОСОБА_1 у власність спірної земельної ділянки суперечить вимогам статей 58, 60, 61 ЗК України,

статей 86, 88, 89 ВК України, тому рішення органу місцевого самоврядування правомірно визнано незаконним. При наданні у власність чи користування земельних ділянок навколо водних об`єктів необхідно ураховувати положення щодо меж водоохоронних зон та прибережних захисних смуг шляхом урахування при розгляді матеріалів про надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення меж, з урахуванням конкретної ситуації.

У спорах стосовно прибережних захисних смуг, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, стаття 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт "а" частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України). Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, без належного дозволу уповноваженого на те органу може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.

В той же час відповідачі не мали перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірних земельних ділянок, проявивши розумну обачність, могли і повинні була знати про те, що спірна земельна ділянка перебуває у межах прибережної захисної смуги, а тому вибула з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить їх добросовісність, в тому числі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , під час набуття земельної ділянки у власність під обґрунтований сумнів.

За таких обставин, результат розгляду судом позову прокурора по суті не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Надання відшкодування завданих збитків, зокрема, на підставі статті 661 ЦК України або статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод перебуває у безпосередньому зв`язку з поведінкою особи під час набуття такого майна, наявності прямих заборон у законодавстві на набуття у власність відповідного майна та інших факторів і не є абсолютним.

Подібні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 357/9328/15-ц (провадження № 14-460цс18), від 15 травня 2018 року у справі

№ 372/2180/15-ц (провадження № 14-76цс18).

Стаття 80 ЗК України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

З огляду на наведене, положення частини першої статті 83, частини першої статті 84, статті 122 ЗК України, статей 1, 2, 6, 10 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні», земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, водні ресурси є об`єктами права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Відповідно до пункту 2 статті 121 Конституції України у редакції, чинній на час звернення прокурора до суду, на прокуратуру покладається, зокрема, представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Встановивши, що відчуження земельної ділянки відбулося органом місцевого самоврядування, який має повноваження та зобов'язаний діяти правомірно в інтересах територіальної громади, з порушенням вимог законодавства, що призвело до порушення прав держави, та у приватну власність було передано земельну ділянку, яка не могла передаватись у власність громадян, оскільки є землею водного фонду України, а прокурор звернувся до суду в інтересах держави, дізнавшись про порушене право за результатами проведення перевірки у 2013 році, виявивши проведення будівельних робіт та знищення зелених насаджень на узбережжі Бузького лиману, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що прокурор звернувся з позовом до суду в межах трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) і його позов, спрямований на захист права власності.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що спірна земельна ділянка не відноситься до прибережної захисної смуги, оскільки такі доводи спростовані зібраними у справі доказами, зокрема актом державного інспектора з Охорони навколишнього природного середовища Державної екологічної інспекції у Миколаївській області від 14 березня 2013 року.

Доводи касаційної скарги, що прокурором не доведено факту порушення прав та охоронюваних законом інтересів Державної інспекції сільського господарства України, не заслуговують на увагу, оскільки позов пред`явлено в інтересах держави, а відчуження земельної ділянки відбулося з порушенням вимог законодавства, що призвело до порушення прав держави. Порушено водоохоронну зону водного об'єкта - Бузького лиману в Заводському районі м. Миколаєва, незаконно передано у приватну власність землі, які не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в апеляційному суді з наданням відповідної правової оцінки всім обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Постанова апеляційного суду відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядається в межах доводів касаційної скарги.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Багдасарова Галина Маратівна, залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 18 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

А. І. Грушицький

В. В. Сердюк