КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 359/9015/15-ц

провадження № 22-ц/824/12579/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.,

суддів - Мазурик О.Ф. Махлай Л.Д.

за участю помічника судді, який за дорученням головуючого судді здійснює повноваження секретаря судового засідання - Виноградової А.І.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Альфа - Банк»

відповідач - ОСОБА_1

розглянув апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1

на заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2015 року у складі судді Саган В.М.

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа - Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2015 року представник Святошинського ПАТ «Альфа - Банк» - Фещенко О . В. звернулась до суду з позовом простягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 30 квітня 2013 року між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк», назву якого 19 серпня 2009 року приведено у відповідність до Закону України «Про акціонерні товариства» шляхом перейменування на Публічне акціонерне товариство «Альфа-банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №700014412. Відповідно до умов даного договору позивач зобов`язувався надати відповідачеві кредит у сумі 130 100 грн, а відповідач, у свою чергу, повинен у порядку та на умовах, що визначені договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойку та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та додатком №1 до нього.

Указувала, що позивачем зобов`язання за договором кредиту були виконані у повному обсязі.

Проте, відповідач у порушення умов договору свої зобов`язання належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 17.07.2015 утворилась заборгованість за кредитом у розмірі 99 418,29 грн, що складається з: 94 695,37 грн - заборгованість за кредитом, 807,49 грн - заборгованість за відсотками, 3 915,43 грн - штраф.

Звертала увагу на те, що відповідачу на виконання умов договору була направлена вимога про дострокове повернення кредиту, але на дату подання позовної заяви дана вимога не виконана.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської областівід 25листопада 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість по кредитному договору №700014412 від 30 квітня 2013 року в розмірі 99 418,29 грн, з яких: за кредитом - 94 695,37 грн, відсотки - 807,49 грн, штраф - 3 915,43 грн.

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 12 серпня 2019 року відповідач звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати заочне рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки уважає оскаржуване рішення незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2015 року було винесене без її належного повідомлення, внаслідок чого дане рішення не відповідає фактичним обставинам справи, що відповідно до вимог статті 376 ЦПК України є підставою для скасування такого рішення.

Зазначає, що сума наданого позивачем кредиту в розмірі 130 100,00 грн є завищеною як з вини кредитора, так і з вини продавця та не відповідає фактичній вартості придбаного автомобіля, оскільки, кредитуючи придбання відповідачем автомобіля 2012 року випуску за ціною автомобіля 2013 року випуску, кредитор та продавець не застосували необхідну в цих випадках знижку в ціні автомобіля.

Зауважує, що позивачем було незаконно нараховано комісійні винагороди за управління кредитними грошовими коштами та за виконання операцій переказу коштів, що суперечить вимогам постанови Правління Національного банку України №168 від 25 травня 2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Вказує на те, що сукупна вартість кредиту, відповідно до Графіку платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту, становить 236 812,40 грн, у той же час, згідно з довідкою про розрахунок заборгованості станом на 08.07.2019, наданою позивачем, загальна сума здійснених відповідачем платежів становить 213 886,71 грн.

У зв`язку із зазначеним, уважає, що сума заборгованості за кредитним договором має становити 22 925,69 грн, яка, в свою чергу, повинна бути скоригована з урахуванням незаконно, на думку відповідача, стягнутої комісії за обслуговування кредиту у розмірі 39 030, грн. та зниження вартості автомобіля через дефекти останнього та невідповідність року його реального виготовлення, року виготовлення, зазначеному у документах.

Відповідач не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направив.

Представник відповідача у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених в ній.

Представник позивача у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував та просив її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за кредитним договором та ухилення від їх виконання призвело до виникнення заборгованості, яка відповідно до умов договору підлягає поверненню.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 30 квітня 2013 року між ПАТ « Альфа - Банк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № 700014412, відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредит у сумі 130 100 грн. на строк до 30.04.2018 року, зі сплатою 17,90 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом для оплати (часткової оплати) вартості транспортного засобу Cherry Tiggo, 2013 року випуску, колір: білий, № кузову НОМЕР_1 , тип: легковий універсал-В, державний номер: НОМЕР_2 , а позичальник одержує та повертає кредит і сплачує за його користування проценти у терміни та на умовах, що передбачені встановленим Кредитним договором графіком щомісячних платежів.

Відповідно до частини другої статті 509, частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, що є підставою виникнення зобов`язання, є договори та інші правочини.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться у статті 629 ЦК України, якими встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом першої інстанції також установлено, що банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі, що не заперечується відповідачем.

У свою чергу, ОСОБА_1 скориставшись кредитними ресурсами, свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, чим порушила виконання умов укладеного між сторонами договору, в результаті чого виникла прострочена заборгованість.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 610 цього Кодексу визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 2 статті 651 ЦК України передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (стаття 530 ЦК України).

Таким чином, відповідач, не сплативши у вказаний в договорі строк кредит, порушила вимоги статті 530 ЦК України, що призвело до утворення заборгованості.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частинами першою, другою статті 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

14 вересня 2015 року банком відповідачу була направлена вимога про дострокове повернення кредиту, яка ОСОБА_1 не виконана.

Згідно наданого банком розрахунку станом на 17.07.2015 року відповідач має невиконані зобов`язання перед банком, заборгованість за якими складає 99 418,29 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 94 695,37 грн, заборгованість по відсотках - 807,49 грн, штраф - 3 915,43 грн.

Згідно п. 6.1 Розділу 2 кредитного договору, у разі невиконання чи неналежного виконання позичальником будь-яких обов`язків, встановлених договором, в тому числі у разі затримання сплати частини кредиту та/або процентів за його користування, щонайменше на один календарний місяць, банк має право вимагати достроково виконання зобов`язання з повернення кредиту за договором.

Відповідно до п. 9 Розділу 1 та пункту 3.4 Розділу 2 кредитного договору у разі невиконання чи несвоєчасного виконання зобов`язань в частині повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом та/або сплати комісійної винагороди, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 300 грн. за один прострочений платіж та 700 грн. за кожен наступний прострочений платіж до повного повернення позичальником простроченої заборгованості за даним договором.

Таким чином, зважаючи на те, що банком надано відповідачу кредит у розмірі та у строки, погоджені сторонами у кредитному договорі, що не заперечується ОСОБА_1 , проте, останньою обов`язок з повернення кредитних коштів у розмірі та на умовах укладеного між сторонами кредитного договору належним чином не виконано, у відповідача перед банком виникла заборгованість, яка згідно наданого стороною позивача розрахунку станом на 17 липня 2015 року склала всього 99 418,29 грн.

В апеляційній скарзі заперечення щодо розміру заборгованості, нарахованої банком станом на 17 липня 2015 року, відсутні, свій розрахунок не надано.

Виходячи з викладеного, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 отримано кредитні кошти у розмірі 130 100 грн, проте остання належним чином не виконувала умов укладеного кредитного договору від 30 квітня 2013 року, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яку позивач оцінює у розмірі 99 418,29 грн та яка підлягає поверненню.

Доводи апелянта про те, що сума наданого позивачем кредиту в розмірі 130 100,00 грн є завищеною як з вини кредитора, так і з вини продавця та не відповідає фактичній вартості придбаного автомобіля, оскільки кредитуючи придбання відповідачем автомобіля 2012 року випуску за ціною автомобіля 2013 року випуску кредитор та продавець не застосували необхідну в цих випадках знижку в ціні автомобіля, є необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до умов укладеного між сторонами кредитного договору ПАТ «Альфа-Банк» надає позичальнику кредит на цілі, що вказані в договорі, а позичальник приймає кредит та в забезпечення виконання своїх зобов`язань передає в заставу банку транспортний засіб, характеристики якого обумовлені договором. При цьому відповідно до пункту 3.1.1 розділу 2 кредитного договору банк надає кредит позичальнику у спосіб, що визначений сторонами у розділі 1 цього договору після того, як ним будуть виконані певні вимоги, зокрема, після надання банку договору купівлі-продажу транспортного засобу, завіреного підписом уповноваженої особи та печаткою продавця або нотаріально, з якого відповідний працівник банку знімає копію.

З матеріалів справи убачається, що 26 квітня 2013 року між АТ «Українська автомобільна Корпорація» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу автомобіля із використанням банківського кредиту. Умовами договору передбачено, що продавцем було надано покупцю пакет документів для оформлення банківського кредиту на придбання автомобіля, покупець попередньо погодив із структурним підрозділом банку питання про кредитування покупця для придбання ним автомобіля і уповноваженим органом банку прийнято позитивне рішення про кредитування покупця для придбання ним автомобіля, про що банком надано гарантійний лист №2234 від 25 квітня 2013 року. Також сторони домовились про наступне: реєстр цін - документ у паперовому та/або електронному вигляді, в якому продавець визначає вартість одиниці автомобіля; повна ціна автомобіля - за цим договором визначається як сума грошових коштів, що відповідає ціні автомобіля в реєстрі цін продавця, діючому протягом встановленого рахунком-фактурою строку здійснення платежу належним чином, яку покупець повинен сплатити продавцю.

Відповідно до пункту 2 Розділу №2 «Загальні умови надання ПАТ «Альфа-Банк» кредитів фізичним особам на придбання автомобілів» позичальник гарантує, що на момент укладення договору: перед укладенням договору він в повній мірі ознайомлений з умовами надання кредиту, в тому числі, сукупною вартістю кредиту з урахуванням реальної процентної ставки, значення абсолютного подорожчання кредиту, видів, предметів та вартості супутніх послуг, особливостями кредиту, його перевагами та недоліками, а також іншою інформацією згідно з вимогами чинного законодавства України; він усвідомлює свої дії, якими може свідомо керувати, та не перебуває під впливом помилки, обману, насилля, погрози, тяжкої обставини; тощо.

Отже, виходячи з умов кредитного договору, укладеного між сторонами у справі, а також положень договору купівлі-продажу автомобіля із використанням банківського кредиту від 26 квітня 2013 року, укладеного між АТ «Українська автомобільна Корпорація» та ОСОБА_1 , продавцем автомобіля, придбаного відповідачем за кредитні кошти, надані ПАТ «Альфа-Банк», є АТ «Українська автомобільна Корпорація», яке і визначало ціну транспортного засобу, а банк лише надав кредитні кошти ОСОБА_1 на придбання цього автомобіля.

Щодо тверджень апелянта про незаконне нарахування позивачем комісійної винагороди за управління кредитними грошовими коштами та за виконання операцій переказу коштів, то такі доводи є необґрунтованими з огляду на погодження сторонами умов кредитного договору, у тому числі, і щодо сплати комісійних платежів, відсутність вимог позивача про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості зі сплати комісії. Окрім того, як убачається з матеріалів справи, відповідач, уважаючи, що умови укладеного кредитного договору щодо нарахування комісії несправедливими, з 2013 року не порушувала питання щодо недійсності або нікчемності пунктів укладеного нею кредитного договору щодо сплати комісійної винагороди та не зверталася до суду з відповідним позовом.

Посилання відповідача на те, що сукупна вартість кредиту, відповідно до Графіку платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту, становить 236 812,40 грн, у той же час, згідно з довідкою про розрахунок заборгованості станом на 08.07.2019 загальна сума здійснених відповідачем платежів становить 213 886,71 грн. є безпідставними та необґрунтованими, оскільки відповідно до позовних вимог заборгованість нарахована банком станом на 17 липня 2015 року, рішення суду першої інстанції за результатом розгляду даного спору ухвалено 22 листопада 2015 року, а тому доводи про сплату ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором станом на 08 липня 2019 року не мають жодного правового значення при перегляді оскаржуваного рішення.

Таким чином, обставини, викладені відповідачем в апеляційній скарзі та надані представником ОСОБА_1 у судовому засіданні щодо необізнаності останньої про існування оскаржуваного рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, а також добровільної сплати відповідачем кредитних коштів за умовами договору після ухвалення цього рішення, не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, проте є підставою для звернення ОСОБА_1 до державної виконавчої служби у разі пред`явлення банком виконавчого листа до виконання.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ст. 4 ЦПК України).

Згідно статей 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України).

У відповідності до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Виходячи з викладеного, колегія уважає, що суд першої інстанції, належним чином дослідивши наявні у справі докази, надавши їм належну правову оцінку, зробив обґрунтований висновок про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Разом з тим, як убачається з матеріалів справи та на це посилається ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі, судом першої інстанції ухвалено заочне рішення за відсутності учасників справи, зокрема, ОСОБА_1 , щодо належного повідомлення якої у справі відсутні відповідні докази.

На підставі статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів.

При цьому в матеріалах справи повинні бути належні докази такого повідомлення. Якщо відповідні докази відсутні, то відповідач не може вважатися повідомленим належним чином, і підстав для заочного розгляду справи не існує.

У матеріалах справи міститься конверт та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з відміткою «Судова повістка», направлений судом на адресу ОСОБА_1 та повернений за закінченням терміну зберігання (а.с. 36), що свідчить про неналежне повідомлення відповідача.

Таким чином, 25 листопада 2015 року суд першої інстанції розглянув справу за відсутності позивача і відповідача та ухвалив заочне рішення, не перевіривши при цьому отримання судової повістки відповідачем.

Нормами пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України встановлено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Виходячи з наведеного, колегія суддів доходить висновку, що розглянувши справу за відсутності ОСОБА_1 , місцевий суд порушив норми процесуального права, що відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про неналежне повідомлення відповідача про розгляд справи, що позбавило її права на участь у судовому засіданні, є обґрунтованими, а порушення судом норм процесуального права є підставами для скасування оскаржуваного рішення і ухвалення нового.

Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючі докази, мають обов`язок обґрунтовувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Відповідно до статті 374 ЦК України суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а заочне рішення місцевого суду - скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Разом з тим, ураховуючи, що скасування заочного рішення суду першої інстанції зумовлено порушенням норм процесуального права, а саме, ухвалення рішення за відсутності відповідача без його належного повідомлення, та не призвело до ухвалення іншого по суті рішення, ніж оскаржуване, підстави для зміни розподілу судових витрат відсутні. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду слід покласти на відповідача.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2015 року - скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства «Альфа - Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа - Банк» заборгованість по кредитному договору №700014412 від 30 квітня 2013 року у розмірі 99 418,29 грн, з яких: за кредитом - 94 695,37 грн, відсотки - 807,49 грн, штраф - 3 915,43 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа - Банк» судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 491,28 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 листопада 2019 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай