РІШЕННЯ

Іменем України

04.11.2019 року м. Львів

Франківський районний суд міста Львова у складі:

головуючого судді Дзеньдзюри С.М.

секретаря судового засідання Іваник Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Львові заяву ОСОБА_1 за участю заінтересованих осіб: Міністерства соціальної політики України, Російської Федерації про встановлення факту, що має юридичне значення, -

встановив:

Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення юридичного факту, а саме того, що вимушене його переселення з окупованої території Донецької області України відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України. В обґрунтування заяви покликається на те, що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Донецьк Донецької області. Був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 . У грудні 2014 року був вимушений переселитись з АДРЕСА_2 до АДРЕСА_4 , що підтверджується відповідною відміткою в паспорті. Згодом змінив адресу проживання, а саме на АДРЕСА_3 , яка є фактичним місцем його проживання, про що свідчить довідка про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції від 19.10.2016 року № НОМЕР_2 . Вважає, що внаслідок ситуації, що склалась на частині окупованої території Донецької області грубо порушено охоронювані міжнародними договорами та конвенціями його права, оскільки до початку збройної агресії Російської Федерації та подальшої незаконної окупації частини території Донецької області він, будучи повноправним громадянином своєї країни, мав налагоджений побут, вільно розпоряджався своїм майном, спілкувався з друзями та знайомими і загалом вів звичний для себе спосіб життя. Внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України порушено низку його прав, таких як: право на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного та сімейного життя, право на свободу думки, совісті та релігії. Зовнішні фактори російської агресії перевищили межу тривоги, занепокоєння та стресового напруження, фактичне проживання в умовах війни давало підстави реально сприймати загрозу бути вбитим озброєними російськими окупантами. Дані обставини призвели до неможливості подальшого проживання в місті Донецьк, а тому в грудні 2014 року змушений був залишити м. Донецьк та переїхати до м. Львова, аби мати елементарну змогу жити, не турбуючись про свою безпеку. Встановлення юридичного факту обумовлене метою визначити свій статус як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949р., що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Так як іншого (позасудового) порядку встановлення зазначеного факту не передбачено, тому звернувся до суду з відповідною заявою, яку просить задовольнити.

Заявник в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. 31.10.2019р. подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, подану заяву про встановлення юридичного факту підтримує в повному обсязі з підстав, у такій зазначених.

Представники заінтересованих осіб в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку. Заяв про розгляд справи за їх відсутності не подавали. Їхня неявка у відповідності до частини 1 статті 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, оскільки учасники справи в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

З`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що заяву необхідно задовольнити з наступних підстав.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Донецьк Донецької області, з 31.05.2005 зареєстрований та постійно проживав за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією паспорта заявника серії НОМЕР_1 , виданого Київським РВ ДМУ УМВС України у Донецькій області 06.04.2000р.

Згідно з довідкою від 19.10.2016 № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, виданою Франківським відділом соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, заявник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , переміщений з тимчасово окупованої території району проведення антитерористичної операції м . Донецьк до АДРЕСА_3 .

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтею 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України у тому числі може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру.

У частині першій статті 4, частині першій статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньопереміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про точну причину переміщення особи з місця свого постійного проживання.

Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» порядку підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України не передбачено. Не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення, якщо від цього юридичного факту у цієї особи виникають, змінюються або припиняються певні правовідносини.

У відповідності до частини шостої статті 5 Закону України від 15 квітня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації громадянам України у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації.

Частиною четвертою статті 2 Закону України від 18 січня 2018 року «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно до абзацу 6 преамбули вказаногоЗакону датою початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, є дата, визначена Законом України від 15 квітня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а саме: 20 лютого 2014 року.

Україна сприяє забезпеченню відновлення порушених матеріальних прав цивільного населення на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях (стаття 6 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях»).

Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частин першої та другої статті 124 Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян.

Право на судовий захист передбачає конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Частина четверта статті 10 ЦПК України і стаття 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»покладає на суд обов`язок при розгляді справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1 Конвенції, включають два аспекти, а саме: з одного боку негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території.

У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов`язань. Такі зобов`язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю над відповідною територією, так і заходів для забезпечення особистих прав заявника.

Згідно з частиною першою та пунктом п`ятим частини другої статті 293 ЦПК України, окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно з частиною другою статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян.

Відповідно до частини третьої статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права.

Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII затверджено звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, в якому, зокрема, вказано, що від початку агресії наприкінці лютого 2014 року Російська Федерація систематично порушує загальновизнані норми міжнародного права, права людини, в тому числі право на життя мирних громадян України, які стали заручниками терористів на окупованій території Донбасу.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що заявником доведено факт того, що вимушене переселення у грудні 2014 року з окупованої території Донецької області відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області. Від встановлення такого факту залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав саме заявника ОСОБА_1 . При цьому відповідний юридичний факт є індивідуальним, оскільки за вищевказаних обставин має правові наслідки лише для заявника.

Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд прийшов до переконання, що заява є обґрунтованою та таку необхідно задовольнити.

Керуючись статтями 10, 12, 13, 76-80, 89, 259, 263, 264, 273, 293, 315, 319, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Заяву ОСОБА_1 за участю заінтересованих осіб: Міністерства соціальної політики України, Російської Федерації про встановлення факту, що має юридичне значення, - задовольнити.

Встановити факт, що має юридичне значення, а саме те, що вимушене переселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживаючого за адресою АДРЕСА_3 , у грудні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з моменту проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Учасники справи:

Заявник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт серії НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_3 .

Заінтересована особа: Російська Федерація, Посольство Російської Федерації в Україні, 03049, м.Київ, Повітрофлотський проспект, 27.

Заінтересована особа: Міністерство соціальної політики України, , 01601, м.Київ, вул.Еспланадна, 8/10.

Суддя Дзеньдзюра С.М.