Постанова

Іменем України

09 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 306/603/16-ц

провадження № 61-13638св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Лідовця Р. А.,

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 01 серпня 2016 року в складі колегії суддів: Кожух О. А.,

Кеміня М. П., Ігнатка Б. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року Публічне акціонерне товариствокомерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 27 квітня 2005 року між банком

та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, згідно з умовами якого останній отримав кредит на споживчі потреби у розмірі 49 900,00 грн

на термін до 27 квітня 2007 року з виплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,84 % на місяць на суму залишку заборгованості

за кредитом, зі сплатою комісії у розмірі 1 %, а також сплати винагороди

у розмірі згідно з пунктом 1.3 договору.

ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання перед банком належним чином не виконував, у зв`язку з чим у нього станом на 11 березня 2016 року виникла прострочена заборгованість у розмірі 43 989,06 грн.

Ураховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути

з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за відсотками за кредитним договором від 27 квітня 2005 року, нараховану на прострочену суму заборгованості за кредитом у період з 11 березня 2013 року по 11 березня 2015 року, у розмірі 43 989,06 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 11 травня 2016 року у складі судді Василихи Ж. В. у задоволенні позову

ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що умовами кредитного договору встановлено термін повернення коштів - 27 квітня 2007 року, позивач звернувся з цим позовом у березні 2016 року, тобто

з пропуском трирічного строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем, що є підставою для відмови у позові.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 01 серпня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Рішення Свалявського районного суду від 11 травня 2016 року скасовано та увалено нове рішення. Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за відсотками за кредитним договором № МКS0РК00000019 від 27 квітня 2005 року, нарахованими на прострочену заборгованість за кредитом у розмірі 43 989,06 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відповідач не повернув кошти за кредитним договором у належному розмірі, тому проценти за кредитом та пеня за процентами підлягають стягненню з відповідача

у межах строку позовної давності. Відповідно до наданого банком розрахунку відсотки нараховані з 29 березня 2013 року по 27 лютого

2015 року. Банк звернувся до суду з позовом 28 березня 2016 року, тобто

в межах трирічного строку, тому позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ від 05 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу

№ 306/603/16-ц з Свалявського районного суду Закарпатської області.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ від 13 лютого 2017 року вказану справу призначено до розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв у межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

15 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

07 червня 2019 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями справу передано судді-доповідачеві.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення апеляційного суду

незаконне та підлягає скасуванню. Апеляційний суд, вирішуючи спір, не застосував до вказаних правовідносин закон, який підлягав застосуванню, а саме положення статтей 256-268 ЦК України.

Відзив (заперечення) на касаційну скаргу учасниками процесу не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

27 квітня 2005 між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та

ОСОБА_1 укладений кредитний договір № MKS0PK00000019, згідно

з умовами якого останній отримав кредит на споживчі потреби у розмірі

49 900,00 грн, зобов`язався сплачувати відсотки за користування кредитом

у розмірі 1,84 % на місяць, комісію та винагороду, та повернути кошти

до 27 квітня 2007 року (а.с. 6-7).

Відповідно до пункту 1.1 вказаного кредитного договору ОСОБА_1 зобов`язався здійснювати повернення коштів щомісячно у період

із 22 по 27 число кожного місяця та надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі достатній для погашення заборгованості за кредитним договором, яка включає (вбирає) заборгованість за відсотками за користування кредитом.

Згідно з розрахунком, наданим ПАТ КБ «ПриватБанк», заборгованість

за відсотками ОСОБА_1 за період з 11 березня 2013 року по 11 березня 2016 року становить 43 989,06 грн (а.с. 5).

11 травня 2016 року ОСОБА_1 подав заяву про застосування позовної давності та відповідно до вимог статті 267 ЦК України просив суд відмовити

у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 26).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції

не відповідає.

Звертаючись до суду з позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути

з відповідача лише заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочену заборгованість з 11 березня 2013 року по 11 березня 2015 року, у сумі 43 989,06 грн.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк», посилався на те, що кошти за кредитним договором у належному розмірі відповідач банку не повернув, тому проценти за кредитом та пеня за процентами підлягають стягненню з відповідача у межах строку позовної давності. При цьому кредитним договором передбачено щомісячне нарахування відсотків, а отже, перебіг позовної давності щодо кожного платежу починається після несплати чергового платежу. Відповідно до розрахунку, наданого банком, відсотки нараховані з 29 березня 2013 року по 27 лютого 2015 року. Банк звернувся до суду з позовом 28 березня 2016 року, тобто в межах трирічного строку.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому, поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Отже, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 24 місяці - до 27 квітня 2007 року включно.

Отже, у межах строку кредитування, тобто до 27 квітня 2007 року, відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами у період з 22 до 27 число кожного місяця. Починаючи з 27 квітня 2007 року, відповідач зобов`язаний незалежно від пред`явлення позивачем вимоги повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Апеляційний суд указаних вимог закону не врахував та дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 на користь банку заборгованості за відсотками за період після спливу дії кредитного договору.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Судом встановлено, що 11 травня 2016 року ОСОБА_1 подав заяву про застосування позовної давності та відповідно до вимог статті 267 ЦК України просив суд відмовити у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 26).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Натомість, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що остаточний термін повернення кредитних коштів - 27 квітня 2007 року, позивач звернувся з цим позовом у березні 2016 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, тому відповідно до вимог частини четвертої

статті 267 ЦК України обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Отже, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, та помилково було скасоване рішенням апеляційного суду.

Частиною першою статті 413 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки апеляційним судом скасовано законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції, то рішення апеляційного суду відповідно до положень статті 413 ЦПК України підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 01 серпня 2016 року скасувати.

Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 11 травня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк