КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 367/836/18 Головуючий у І інстанції Карабаза Н.Ф.
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 листопада 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Журби С.О., Голуб С.А.,

за участі секретаря Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про застосування наслідків нікчемності правочину, -

ВСТАНОВИВ:

у січні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до Ірпінського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_1 в якому просила застосувати наслідки нікчемності правочину шляхом стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 65 877 гривень та 8 600 доларів США за курсом до відповідної іноземної валюти, установленим НБУ на день ухвалення рішення, а також покласти на відповідача судові витрати, понесені позивачем.

Свої позовні вимоги мотивувала тим, що 12 квітня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено попередній договір купівлі - продажу квартири, приміщення № Д -3 загальною площею 38 кв. м, що знаходиться на цокольному поверсі в житловому будинку, який буде збудовано за адресою: АДРЕСА_2.

За умовами даного договору сторони зобов`язалися в майбутньому, в строк не пізніше IV кварталу 2013 року, але не пізніше 31 грудня 2013 року, укласти основний договір купівлі-продажу квартири у нотаріальній формі та на умовах, визначених цим договором.

На виконання умов попереднього договору позивачка сплатила відповідачу наступні суми: - 65877,00 грн. та 8600 доларів США.

Вказала, що оскільки основний договір купівлі-продажу повинен бути посвідченим нотаріально, то і попередній договір від 12 квітня 2013 року, укладений між сторонами, теж підлягав нотаріальному посвідченню. Оскільки сторонами не дотримано обов`язкової нотаріальної форми посвідчення договору, даний правочин є нікчемним, а все одержане на підставі цього правочину підлягає поверненню.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 10 липня 2019 року позов задоволено. Визнано нікчемним правочин, а саме попередній договір, укладений 12 квітня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Застосовано наслідки нікчемності правочину, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 285 091 гривень та судові витрати в сумі 3 115,79 гривень.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати з підстав неповноти встановлення обставин, які мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог позивача.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що судом не надано відповідної оцінки доказам, поданим сторонами, і які стосуються проведених виплат за попереднім договором. Наголошує, що встановлені факти судом першої інстанції викладені в рішенні із значними помилками. Вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції в частині визначення суми коштів, що підлягає стягненню відповідача. Зокрема зазначає, що суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги в якості доказу поданий позивачем документ щодо оплати 6000 у.о., оскільки із самого змісту документу вбачається, що оплату проведено за попереднім договором щодо іншого об`єкту, а саме: квартири АДРЕСА_3 , в той час, як об`єктом за попереднім договором між сторонами було нежитлове приміщення №Д-3.

Крім того, судом невірно вказано дату укладання договору в резолютивній та мотивувальній частинах рішення, а саме «20» квітня замість «12» квітня. Виходячи з цього між сторонами не укладався договір вказаного числа. Таким чином, рішення є некоректним і не стосується конкретного правочину.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов також необґрунтованого висновку про те, що усі платежі здійснювались в доларах США, що не відповідає дійсності і не було підтверджено в ході судового розгляду. Зазначив, що перша оплата була здійснена позивачем під час укладення попереднього договору в сумі 65 877 грн., як прямо і зазначено в п. 2.1 Договору. Друга оплата відбулась 14.12.2013 року в сумі, яка на той час була еквівалентна 2000 доларів США. Третя оплата - 24.12.2014 року в сумі, яка на той час була еквівалентна 600 доларам США. Усі платежі здійснювались в гривні, як передбачено п. 2.3 Договору, укладеного між сторонами.

Також ОСОБА_1 наголошує на тому, що позовна заява ОСОБА_2 була подана з пропущенням строку позовної давності. При цьому, клопотання про поновлення строків із зазначенням поважних причин їх пропущення позивачем надано не було, чому суд першої інстанції відповідної оцінки не дав.

22 серпня 2019 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , в якому представник позивача зазначає про необґрунтованість доводів апеляційної скраги, просить залишити її без задоволення, а рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 липня 2019 року - без змін.

У відзиві, зокрема, вказує, що допущена судом першої інстанції описка у даті попереднього договору «20» квітня замість «12» квітня може бути виправлена шляхом постановлення відповідної ухвали і не впливає на законність ухваленого судом рішення.

Крім того, вважає, що посилання відповідача на відмінності в об`єкті нерухомого майна, за яке сплачувалися кошти, не має значення, адже вказані взаємопротилежні умови договору дають підставу стверджувати, що сторонами не було узгоджено таку істотну умову, як конкретний об`єкт нерухомого майна у будинку АДРЕСА_4 . Таким чином, судом надано правильну оцінку фактам передання позивачем відповідачу коштів на виконання нікчемного правочину.

Представник позивача просив апеляційну скаргу відхилити та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

28 жовтня 2019 року на адресу Київського апеляційного суду надійшла відповідь на відзив від ОСОБА_1 в якому він наголошує, що обставини, зазначені у відзиві, не спростовують доводів, які викладені в апеляційній скарзі, тому вони є необґрунтованими та не можуть бути підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення.

В судовому засіданні сторони підтримали свої позиції, викладені у апеляційній скарзі та відзиві до неї.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого судом рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено що 20 квітня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали попередній договір.

Відповідно до п. 1.1 вказаного договору ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зобов`язуються в майбутньому, в строк не пізніше кінця IV кварталу 2013 року (але не пізніше 31 грудня 2013 року) укласти договір купівлі-продажу (Основний договір) квартири (в подальшому - Об`єкт) розташованого на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2 у нотаріальній формі та на умовах визначених цим договором.

Відповідно до п. 2.1 вказаного договору в підтвердження наміру придбати об`єкт та з метою забезпечення оформлення договору купівлі-продажу (Основного договору). Покупець передав, а продавець прийняв до підписання цього договору кошти в сумі 65877 грн., що є еквівалентом суми 8103 $ долари США. До 05 травня 2014 року покупець зобов`язується сплатити грошові кошти, що є еквівалентом 9852 $ долари США. Ця сума повинна бути сплачена починаючи з 01 липня 2013 року частинами щоквартально з 01 по 05 число поточного місяця розрахунку сумами не менш, ніж еквівалент 2463 $ долари США.

Згідно зі статтями 627, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 635 Цивільного кодексу України зазначено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Відповідно до частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Відповідно до статті 215 ЦК України, необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до ч.1 ст. 220 Цивільного кодексу України, у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно п. 13 Постанови пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» додатково роз`яснено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 657 Цивільного кодексу України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Судом встановлено, а також сторонами не заперечується, що Попередній договір, укладений сторонами 12.04.2013 року не був нотаріально посвідчений.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції вважав доведеним факт передачі ОСОБА_2 грошових коштів ОСОБА_4 на виконання умов нікчемного правочину - попереднього договору від 12квітня 2013 року, томузастосував наслідки нікчемності правочину, стягнувши з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 - 285091 грн., що складається з 65 877 грн. та 219 214 грн. (що є еквівалентом 8600 доларів США).

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в частині не доведення позивачем факту передачі позивачем відповідачу грошових коштів в сумі 6000 доларів США 14.12.2013 року, оскільки вважає, що суд першої інстанції надав вірну оцінку Додатковій угоді до Попереднього Договору (а.с. 8), з якої вбачається, що грошові кошти передавались позивачем ОСОБА_2 відповідачу ОСОБА_1 .

Крім того, апеляційний суд відхиляє також доводи скарги щодо сплати ОСОБА_2 грошових коштів у гривні, а не в доларах США, оскільки зазначене спростовується змістом Додаткових угод, наявних в матеріалах справи, відповідно до яких сплата відбувалась в у.о. (умовних одиницях), які у сукупності з умовами Попереднього договору від 12квітня 2013 року, де вартість об`єкта визначена в доларах США, свідчать про сплату коштів саме в доларах США, а не в іншій валюті.

В той же час, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги в частині ненадання судом першої інстанції належної оцінки заяві відповідача щодо застосування строку позовної давності.

Так, згідно зі ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 253 , ч. 3 ст. 261 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

Тобто для вимог про застосування наслідків нікчемного правочину перебіг строку позовної давності починається від дня, коли почалося виконання даного правочину.

З матеріалів справи вбачається і не заперечується сторонами, що на виконання попереднього договору від 12.04.2013 року ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 65 887 гривень (що є еквівалентом суми 8103 долари США) до підписання цього договору.

Таким чином, на думку колегії, строк позовної давності розпочався з 13 квітня 2013 року і закінчився 13 квітня 2016 року, в той час як позивачка звернулась до суду з даним позовом лише в січні 2018 року, тобто з пропуском передбаченого законом строку позовної давності.

При цьому, колегія суддів апеляційного суду відхиляє доводи сторони позивача щодо переривання вказаного строку у зв`язку з направленням ОСОБА_1 на адресу позивачки у 2015 році листа з пропозицією укласти основний договір.

Так, відповідно до частини 1 статті 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

В той же час, слід взяти до уваги, що нікчемний правочин є недійсним з моменту його укладення, не створює ніяких правових наслідків, крім наслідків, пов`язаних з його недійсністю. Отже, відсутні підстави вважати, що відповідачем вчинялись дії, що свідчили про визнання ним свого обов`язку, оскільки нікчемний правочин такого обов`язку не породжує.

Суд першої інстанції, розглядаючи спір, вказаних вимог закону не врахував, не дав належної оцінки поданій відповідачем заяві про застосування строку позовної давності, що є підставою для скасування рішення по даній справі та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, з огляду на відсутність клопотання про його продовження.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатми розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішенна або змінити рішення.

А, згідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповно з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застсування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно до частин шостої та тринадцятої статті 141 ЦПК Україниякщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з урахуванням вимог пункту 2 частини 1 статті 141 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку про стягнення з позивача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати на оплату судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 4673, 69 гривень.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 141, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 липня 2019 року - скасувати. Ухвалити нове рішення по даній справі, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про застосування наслідків нікчемності право чину - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір в розмірі 4673 (чотири тисячі шістсот сімдесят три) гривень 69 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 листопада 2019 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Журба С.О.

Голуб С.А.