ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2019 року

м. Харків

справа № 638/2920/18

провадження № 22-ц/818/4568/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Пилипчук Н.П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, стягнення коштів за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 червня 2019 року в складі судді Семіряд І.В., -

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, стягнення коштів.

Позов мотивовано тим, що 28.11.2016 року було укладено договір про намір укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . На виконання договору ОСОБА_1 було передано 27300 грн. ОСОБА_2 як завдаток. В свою чергу ОСОБА_2 зобов`язався підготувати необхідні документи для укладення договору купівлі-продажу будинку до 28.11.2016 року та повідомити позивача про дату та час проведення угоди. Однак ніякої пропозиції від ОСОБА_2 не надійшло та будинок продано ним не було. ОСОБА_1 неодноразово зверталась до відповідача з проханням повернути грошові кошти, які були нею внесені, але ОСОБА_2 вимоги щодо повернення грошових коштів виконані не були.

В зв`язку з цим просила стягнути з відповідача на її користь грошові кошти в сумі 27300 грн.

Представником відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подано відзив на позов, у якому посилався на необґрунтованість посилання позивача про нікчемність правочину, що спростовується положеннями Договору про наміри та положеннями ст. 635 ЦК України. Зазначив, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір про наміри, відповідно до п. 1.1. якого сторони закріпили наміри про те, що Продавець має намір передати у власність покупця, а Покупець прийняти у власність житловий будинок, однак вищевказаний договір не містив зобов`язань щодо укладення основного договору купівлі-продажу у встановлений строк, а лише визначав наміри сторін зібратися з метою укладення цього Договору в приміщенні агентства нерухомості. Наголосив, що підтверджує факт отримання ним від позивача суми у розмірі 27300 грн. в якості гарантії виконання Покупцем його зобов`язань. Під час укладення Договору про наміри ОСОБА_2 діяв від імені власника на підставі довіреності, якою передбачено право на розпорядження будинком. На підтвердження факту наявності в ОСОБА_2 наміру укласти договір купівлі-продажу також свідчить і те, що він виконав всі дії, необхідні для його укладення, передбачені договором про наміри, а саме за власний рахунок замовив та підготував документи. В узгоджену сторонами дату 28.12.2016 року ОСОБА_2 на виконання умов Договору про наміри з`явився до приміщення ТОВ «ППФ «Крона», а ОСОБА_1 до приміщення агентства нерухомості не з`явилась, а подальшому відмовилася від укладення договору купівлі-продажу. На думку відповідача, сума гарантійного платежу обґрунтовано залишається у розпорядженні продавця та покриває понесені ним витрати грошей та часу.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги, просила задовольнити, додатково пояснивши, що зазначені грошові кошти нею було внесено як авансовий внесок.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечували проти позовних вимог, з підстав, які викладені у відзиві проти позову, просили відмовити у задоволенні позову.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 червня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, стягнення коштів - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 авансовий внесок 27300 грн. 00 коп., сплачену суму судового збору у розмірі 704 грн. 80 коп., а всього 28004 грн. 80 коп.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів у розмірі 27300 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції залишив поза увагою норми закону та не врахував той факт, що позивач та відповідач керуючись принципом свободи договору, в Договорі про наміри від 28.11.2016 року узгодили умову про надання позивачем відповідачу гарантійної суми у розмірі 27300 грн. в якості гарантії виконання позивачем зобов`язань за Договором.

Також, апелянт зазначає, що в п. 10 Договору про наміри від 28.11.2016 року сторони узгодили, що в якості гарантії виконання зобов`язань позивач передала відповідачу гарантійну суму у розмірі 27300 грн. Пунктом 11 Договору про наміри від 28.11.2016 року сторони передбачили, що у випадку відмови позивача (незалежно від причин) від придбання об`єкта нерухомості на узгоджених умовах, гарантійна сума у повному обсязі залишається у власності відповідача. Крім того, зазначив, що позивач в узгоджену сторонами дату до обговореного приміщення не з`явилася, а в подальшому взагалі відмовилась від укладення договору купівлі-продажу.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 369 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки основний договір купівлі-продажу житлового будинку сторонами не було укладено, одержані відповідачем від позивача грошові кошти є не завдатком, а є авансом, які підлягають поверненню.

З таким висновком суду першої інстанції судова колегія погоджується виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 28.11.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено Договір про наміри.

Пунктом 1 зазначеного договору передбачено, що продавець має намір передати в власність покупцю, а покупець прийняти в власність та сплатити вартість об`єкту нерухомості , а саме житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до п.2 договору про наміри - для передачі об`єкта нерухомості в власності покупцю сторонам необхідно зібратись до 17-00 год. 28.12.2016 року в приміщенні ТОВ «ППФ «Крона» за адресою м. Харків, вул. Культури, 18, оф. 1.

Згідно з п. 10 згаданого договору покупець до підписання даного договору у якості гарантії виконання зобов`язань передав продавцю, а продавець прийняв гарантійну суму в розмірі 27300 грн.

Договір про наміри підписано ОСОБА_1 , як покупцем та ОСОБА_2 , як продавцем.

Після того, як договір купівлі - продажу між ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 укладено не було, позивачем направлено відповідачу лист, яким ОСОБА_1 пропонувала повернути авансовий внесок у сумі 27300 грн..

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтю 635 ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Необґрунтоване ухилення однієї із сторін від укладення основного договору, передбаченого попереднім договором, може бути підставою для відшкодування другій стороні збитків, завданих простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

З огляду на зазначене та положення ст. ст. 546, 548 ЦК України, завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання. Оскільки предметом попереднього договору є зобов`язання сторін у майбутньому укласти основний договір, то укладення такого договору не тягне за собою виникнення основного зобов`язання, виконання якого може бути забезпечено у відповідності до положень глави 49 ЦК України.

Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Таким чином, внесення завдатку, як способу виконання зобов`язання, може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку.

Оскільки договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 між сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, передана грошова сума є авансом, який підлягає поверненню позивачу.

Умовами Договору про наміри від 28.11.2016 року було передбачено конкретний термін укладення основного договору - 28.12.2016 року.

Системний аналіз ст. 635 ЦК України свідчить, що єдиним зобов`язанням сторін за попереднім договором є зобов`язання укласти основний договір у певний строк (термін), обумовлений таким попереднім договором. Ухилення від такого укладення є порушенням цього зобов`язання, однак якщо факт ухилення судами не встановлено, а сторони в обумовлений строк (термін) основний договір не уклали або одна зі сторін не направила іншій стороні пропозицію про його укладення, таке зобов`язання вважається припиненим (Постанова Верховного суду від 08 лютого 2018 р. у справі №910/11491/17).

Необґрунтоване ухилення однієї із сторін попереднього договору від укладення основного договору може бути підставою лише для відшкодування другій стороні збитків, завданих простроченням, оскільки зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку, встановленого попереднім договором (ч.ч. 2 і 3 ст. 635 ЦК України).

Доводи апеляційної скарги про те, що між сторонами був укладений саме договір завдатку, а тому зазначену суму не можна вважати авансом, колегією суддів не приймаються, оскільки, основний договір в обумовлений сторонами строк укладено не було, а чинним законодавством не передбачено залишення авансу або його частини у сторони попереднього договору у випадку не укладення основного договору і така умова попереднього договору суперечить вимогам чинного законодавства.

Згідно ст. ст. 12, 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 365, 366, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 05 листопада 2019 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

Н.П. Пилипчук