КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2019 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 761/5935/13-ц

номер провадження: 22-ц/824/11744/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Ющенко Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва 14 червня 2013 року у складі судді Юзькової О.Л., у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2013 року публічне акціонерне товариства «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 27 лютого 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк» (далі - ВАТ «Родовід Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №28.4.1/АК-076.07.2, за умовами якого банк відкрив позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності кредитну лінію на загальну суму 27 092,00 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитним коштами у розмірі 9 % річних, на строк до 27 лютого 2012 року. На забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором, 27 лютого 2007 року між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки, за умовами якого ОСОБА_1 зобов`язалась відповідати перед кредитором за належне виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором від 27 лютого 2007 року станом на 15 січня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 17 905,24 доларів США та 177 130 грн 87 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 17 905,24 доларів США, пені за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості у розмірі 149 723 грн 64 коп., трьох процентів від простроченої кредитної заборгованості у розмірі 24 953 грн 94 коп. та інфляційних втрат у розмірі 2 453 грн 29 коп.

З урахуванням наведеного, а також враховуючи, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, ПАТ «Родовід Банк»просило стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № 28.4.1/АК-076.07.2 від 27 лютого 2007 року у вказаному вище розмірі.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 14 червня 2013 року позовні вимоги ПАТ «Родовід Банк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «Родовід Банк» суму заборгованості за кредитом у розмірі 17 905,24 доларів США, пеню, три проценти річних та інфляційні витрати, у загальному розмірі 177 130 грн 87 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ПАТ «Родовід Банк» до неї, ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 не була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. Вказує, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що сторонами кредитного договору був визначений строк виконання зобов`язання щодо погашення заборгованості до 27 лютого 2012 року, заборгованість виникла 11 квітня 2007 року, а з позовом банк звернувся до поручителя 29 жовтня 2014 року, тобто, після спливу шестимісячного строку з моменту настання строку погашення чергового платежу, а тому порука припинилась відповідно до вимог ч.4 ст.559 ЦК України. За таких обставин вважає, що позовні вимоги ПАТ «Родовід Банк» до неї, як поручителя та солідарного боржника за кредитним договором, задоволенню не підлягають. Крім того зазначає, що позивачем було помилково включено пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми виданого кредиту та індексу інфляції.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

У ч.3 ст.3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій і вирішення справи.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону заочне рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до ч.2 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства належить змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положення цього конституційного принципу закріплені у ст.ст. 10, 11 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, якими встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Повідомлення про судове засідання відноситься до елементу змагальності сторін та є обов`язком суду.

За змістом ч.1 ст.27 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, особи, які беруть участь у справі, мають право брати участь у судових засіданнях.

За змістом ч.1 ст.158, ч.1 ст.169 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, належне повідомлення судом осіб, які беруть участь у справі, про її розгляд у судовому засіданні є обов`язковим. Неявка в судове засідання сторін, про яких нема відомостей, що їм вручені судові повістки, перешкоджає розгляду справи.

Порядок повідомлення учасників процесу про час і місце розгляду справи встановлений ст.ст.74-76 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, про належне повідомлення особи про час і місце розгляду справи може свідчити розписка.

Неповідомлення судом учасників процесу про дату судового засідання є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, частиною першою якої передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з ч.1 ст.224 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва від 26 березня 2013 року відкрито провадження у даній справі.

Судові засідання призначались судом на 23 квітня 2013 року о 15 год. 00 хв., 27 травня 2013 року о 15 год. 00 хв., а також 14 червня 2013 року о 08 год. 30 хв. (а.с.28, 30, 37).

Однак, матеріали справи не містять відомостей про те, що відповідач ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, натомість суд першої інстанції розглянув справу без її участі та ухвалив заочне рішення.

При цьому, посилання суду першої інстанції у оскаржуваному заочному рішенні на те, що відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, про час, місце та день слухання справи повідомлялась у встановленому законом порядку, є помилковими, оскільки в матеріалах справи відсутні докази про те, що ОСОБА_1 була повідомлена про розгляд справи належним чином відповідно до вимог ст.ст.74-76 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Таким чином недотримання судом норм процесуального права призвело до порушення права ОСОБА_1 на справедливий суд, що в силу п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування заочного рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ПАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та стягнення судового збору.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскаржуване заочне рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ПАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та стягнення судового збору, не може бути залишене в силі.

Вирішуючи позовні вимоги ПАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 27 лютого 2007 року між ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 28.4.1/АК-076.07.2 за умовами якого банк відкрив позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності кредитну лінію на загальну суму 27 092,00 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитним коштами у розмірі 9 % річних, на строк до 27 лютого 2012 року (а.с.9-11).

На забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором, 27 лютого 2007 року між ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки, за умовами якого ОСОБА_1 зобов`язалася солідарно відповідати перед кредитором за належне виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором № 28.4.1/АК-076.07.2 від 27 лютого 2007 року (п.1.1 договору поруки).

У п.2.1 договору поруки передбачено, що у випадку невиконання позичальником своїх зобов`язань за платежами, що передбачені кредитним договором, поручитель на підставі письмового повідомлення позичальника або банку, не пізніше наступного дня робочого дня після одержання такого письмового повідомлення, погашає за рахунок власних коштів на рахунок банку в повному обсязі заборгованість позичальника за кредитним договором.

Згідно з п.1.3 договору поруки, поручитель бере на себе зобов`язання відповідати перед банком в тому ж обсязі на тих же умовах та в ті ж строки, що і позичальник.

Виконання зобов`язань поручителем за цим договором є безумовним (п.1.4 договору поруки).

Пунктом 4.1 договору поруки передбачено, що договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного погашення позичальником та/або поручителем заборгованості за кредитним договором.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором від 27 лютого 2007 року станом на 15 січня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 17 905,24 доларів США та 177 130 грн 87 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 17 905,24 доларів США, пені за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості у розмірі 149 723 грн 64 коп., трьох процентів від простроченої кредитної заборгованості у розмірі 24 953 грн 94 коп. та інфляційних втрат у розмірі 2 453 грн 29 коп., що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості (а.с.17-20).

Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема, договорів.

Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (ч.1 ст. 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України).

У разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений ч.4 ст.559 ЦК України (у реакції статті на час виникнення спірних правовідносин) строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Частиною 4 ст. 559 ЦК України (у реакції статті на час виникнення спірних правовідносин) передбаченітри випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позов до поручителя.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч.4 ст.559 ЦК України, у реакції статті на час виникнення спірних правовідносин) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію цього виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні ч.4 ст.559 ЦК України (у реакції статті на час виникнення спірних правовідносин) словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Керуючись положеннями ч.4 ст.559 ЦК України (у реакції статті на час виникнення спірних правовідносин) необхідно зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч.2 ст.1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само, як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1451цс16. Підстав відступити від такого правового висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах також не встановив Верховний Суд у постанові №2-1283/11 від 21 березня 2018 року.

У відповідності до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За змістом частини ч.4 ст.559 ЦК України (у реакції статті на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Відповідно до ч.1 ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч.1 ст.252 ЦК України).

Разом з тим, із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст.ст. 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки у розумінні ст.251, ч.4 ст.559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч.4 ст.559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові №2-1283/11 від 21 березня 2018 року.

Згідно з п.1.1 кредитного договору від 27 лютого 2007 року кінцевим терміном повернення кредиту є 27 лютого 2012 року.

Тобто, строком виконання основного зобов`язання є 27 лютого 2012 року, тому банк мав право протягом шести місяців (ч.4 ст.559 ЦК України,у реакції статті на час виникнення спірних правовідносин) від дати настання строку виконання основного зобов`язання звернутись у передбачений процесуальним законом спосіб з вимогами до поручителя про стягнення заборгованості, а саме, до 27 серпня 2012 року звернутись до суду з позовом до поручителя ОСОБА_1

Однак, з таким позовом ПАТ «Родовід Банк»звернулось до суду лише 28 лютого 2013 року, тобто з пропуском строку звернення з позовною заявою до поручителя (а.с. 1-23).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що порука ОСОБА_1 за договором поруки від 27 лютого 2007 року припинена внаслідок пропуску кредитором строку звернення з позовною заявою до поручителя, оскільки порука припинилась через шість місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, а тому позовні вимоги ПАТ «Родовід Банк» до поручителя ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ПАТ «Родовід Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором з боржника ОСОБА_2 у зв`язку з тим, що позивачем незаконно розраховано пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми виданого кредиту, безпідставно стягнуто інфляційній втрати, а також, що позивачем пропущено спеціальний строк позовної давності до вимог про стягнення пені, апеляційним судом не приймаються до уваги з таких підстав.

Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме: рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (п. 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32), визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Оскільки внаслідок припинення поруки ОСОБА_1 не несе солідарної відповідальності за зобов`язаннями боржника ОСОБА_2 за кредитним договором, тому стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором не порушує прав ОСОБА_1 , а сам ОСОБА_2 заочне рішення суду першої інстанції не оскаржив, а відтак з урахуванням встановленого ст. 13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в цій частині апеляційним судом не приймаються до уваги.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 4 803 грн 71 коп. (а.с.133).

Оскільки колегія суддів скасовує заочне рішення в частині задоволення позовних вимог ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та ухвалює нове рішення в цій частині про відмову в позові, то понесені ОСОБА_1 витрати підлягають стягненню з позивача на її користь пропорційно до розміру позовних вимог, у задоволенні яких було відмовлено, що становить 2 401 грн 86 коп.

Щодо заяви про поворот виконання рішення, поданої представником ОСОБА_1 - ОСОБА_3 до суду апеляційної інстанції, яка обґрунтовувалась тим, що з березня 2019 року з відповідача ОСОБА_1 стягується заборгованість в примусовому порядку на підставі постанови старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 04 березня 2019 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію стипендію та ніші доходи боржника.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.444 ЦПК України суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він відмовляє в позові повністю.

Враховуючи, що апеляційний суд зробив висновок про скасування оскаржуваного заочного рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, а також у зв`язку із наявністю у матеріалах справи звіту про здійснення відрахування та виплати із заробітної плати ОСОБА_1 на підставі постанови старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 04 березня 2019 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію стипендію та інші доходи боржника (ВП 49864476) та наявністю самої постанови старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 04 березня 2019 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію стипендію та інші доходи боржника (ВП 49864476), заява про поворот виконання заочного рішення за правилами ч.1 ст.444 ЦПК Українипідлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 444 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 червня 2013 року в частині задоволення позову публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договоромта стягнення судового збору - скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договоромта стягнення судового збору - відмовити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 401 грн 86 коп.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Допустити поворот виконання заочного рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 червня 2013 року у відношенні ОСОБА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді