ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

05 листопада 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/2433/19

Головуючий у першій інстанції Маслюк Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1407/19

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді - Бобрової І.О.,

суддів Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

із секретарем Зіньковець О.О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Новозаводська районна у м.Чернігові рада як орган опіки та піклування,

розглянув у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 12 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відібрання дитини,

місце постановлення рішення судом першої інстанції м.Чернігів,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції 22.09.2019,

У С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила відібрати малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та передати його їй, як його матері, стягнувши з відповідача судові витрати, а також допустити негайне виконання рішення суду щодо відібрання дитини.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з відповідачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну дитину сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюб розірвано за рішенням суду 19.06.2018. У травні 2016 року вона з синами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (своїм сином від іншого шлюбу) переїхала на постійне місце проживання до м АДРЕСА_1 Львова, АДРЕСА_2 зареєструвались АДРЕСА_3 АДРЕСА_4 , у квартирі, що належить її матері. У жовтні 2017 року відповідач приїхав у м.Львів, попросив побачитися із сином на прогулянці, після якої він дитину їй не повернув. Рішенням суду від 31.10.2018, яке набрало законної сили 14.02.2019, визначено місце проживання ОСОБА_7 разом з матір`ю, Відповідач зазначене рішення суду не виконує, що змусило її звернутися із позовом про відібрання дитини.

Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 12 вересня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, відібрано малолітнього ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від ОСОБА_2 та передано його матері ОСОБА_1 . Вирішено витання про розподіл судових витрат. Допущено негайне виконання рішення суду в частині відібрання дитини та повернення дитини матері.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд визнав встановленими, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Скаржник зазначає, що він не заперечує, що рішення суду про визначення місця проживання дитини є обов`язковим до виконання, проте вважає, що на даний час суттєво змінилися обставини, які мають значення для вирішення питання про відібрання дитини. Зазначає, що ним були подані до судового засідання 12.09.2019 нові докази, які не подавались раніше внаслідок необхідності витрачання тривалого часу, якого вимагали відповідні дослідження. Зазначені докази були зібрані ним з метою влаштування дитини до школи, а тому про них він не міг попередити суд у підготовчому судовому засіданні. Порушення судом норм процесуального права призвело до того, що докази не були долучені та досліджені в судовому засіданні, хоча вони стосуються обставин, які мають істотне значення для вирішення справи. Не погоджується із висновком суду про те, що повернення дитини матері створює загрозу її життю та здоров`ю або негативно впливатиме на її розвиток, зважаючи на наявність консультативного висновку від 27.08.2019 №14-08 про те, що дитина відноситься до категорії дітей з особливими освітніми потребами, потребує індивідуальної форми навчання, подальшої корекції когнітивної та емоційно-вольової сфер, постійного контролю та супроводу батька. Відповідач стверджує, що ним створені всі умови для повного забезпечення фізичного, психічного та емоційного здоров`я дитини, в той час як позивач не має змоги на даний час створити такі умови. Звертає увагу, що позивач прописана та проживає разом із старшим сином в однокімнатній квартирі, що належить її матері, в якій також вона здійснює свою підприємницьку діяльність, тому проживання дитини в таких умовах не може відповідати її (дитини) інтересам. На теперішній час дитина, за твердженням скаржника, категорично заперечує можливість проживання із матір`ю. Висновки діагностичного дослідження з метою визначення ставлення дитини до своїх батьків підтверджують наявність тісного емоційного зв`язку між ним та сином, переїзд до іншого місця проживання може бути недоречним та спровокувати психологічну травму. За твердженням відповідача саме позивач здійснила напад на працівників групи « ОСОБА_9 » у присутності інших дітей, але при зверненні із заявою про порушення кримінального провадження вказала, що саме їй було завдано тілесні ушкодження. ОСОБА_2 просить врахувати при розгляді справи висновок Верховного Суду від 03.10.2018, постановлений у справі з подібних правовідносин. Відповідач заперечує проти зміни місця проживання дитини, оскільки обставини істотно змінилися порівняно з тим періодом, коли було винесено судом рішення про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, вважаючи його ухваленим з додержанням норм матеріального та процесуального права. Позивач погоджується із висновком суду про те, що наразі дитина проживає з батьком без жодної правової підстави, оскільки місце проживання дитини визначено у судовому порядку. Рішенням виконавчого комітету Новозаводської районної у м.Чернігові ради №216 від 27.08.2019 затверджено висновок щодо розв`язання спору про відібрання дитини. Представник органу опіку та піклування зазначений висновок повністю підтримав. Позивач зазначає, що в рамках виконавчого провадження за виконавчим листом про відібрання дитини від батька та повернення його матері, державним виконавцем направлено подання щодо притягнення відповідача до кримінальної відповідальності. Посилається на те, що місце знаходження та проживання малолітньої дитини на даний час невідоме, як і невідоме місце навчання дитини. Питання розгляду подання про розшук дитини призначено в суді на 13.11.2019. Для проживання її та двох дітей маються дві квартири у м.Львові, вона має можливості забезпечити малолітньому сину всі необхідні умови проживання, виховання, навчання, розвитку, медичної допомоги. Позивач вважає надані відповідачем копії консультативного висновку Чернігівського навчально-реабілітаційного центру від 27.08.2019, висновку про комплексну психолого-педагогічну оцінку розвитку дитини від 23.08.2019, висновку практикуючого психолога від 09.10.2019, характеристики керівника групи «Малюк» недопустимими, недостовірними доказами про обставини, які в них зазначені щодо сторін і дитини. ОСОБА_1 вважає, що батько своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини, що підтверджується трьома кримінальними провадженнями.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 2,5 ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення суду відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що дитина проживає разом із батьком без жодної правової підстави, оскільки у судовому порядку місце проживання дитини було визначено разом з матір`ю, а відповідач у добровільному порядку не бажає передати дитину матері. Також суд врахував, що матеріали справи не місять доказів, що повернення дитини за місцем її проживання створює загрозу її життю та здоров`ю або негативне впливатиме на її розвиток, не було встановлено і обставин, що повернення дитини буде суперечити її інтересам.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 11.09.2012, який розірвано заочним рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 19.06.2018.

Згідно з актовим записом від 21.03.2018 №2461 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.8).

З моменту народження малолітній ОСОБА_3 проживав разом зі своїми батьками, а також братом ОСОБА_10 .

З 01.12.2017 ОСОБА_3 зареєстрований за адресою АДРЕСА_4 (а.с.10), проте з жовтня 2017 року мешкає без реєстрації разом з батьком за адресою АДРЕСА_5 .

Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається зі спеціального Закону України «Про охорону дитинства» та інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у міжнародному праві та національному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони й піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження.

Європейський суд з прав людини в усталеній практиці неодноразово зазначав, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, N 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, N 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами частин першоїтретьої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них.

Згідно з частиною першою статті 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Із системного аналізу наведених норм вбачається, що у випадку відсутності згоди батьків щодо того, з ким із них буде проживати їх малолітня дитина, спір з цього приводу вирішується органом опіки та піклування або судом.

Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова 31.10.2018, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 14.02.2019 та постановою Верховного Суду від 15.05.2019, визначено місце проживання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1

Обґрунтовуючи позов, позивач ОСОБА_1 зазначала, що незважаючи на наведені судові рішення, відповідач продовжує утримувати у себе сина, що є підставою для відібрання дитини від батька та передачі її матері.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, відповідач ОСОБА_1 посилався на те, що положення ст. 162 СК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19) зроблено висновок, зміст якого зводиться до того, що положення статті 162 СК України покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання.

Судом установлено, що до моменту звернення із цим позовом місце проживання малолітньої дитини було визначено разом із матір`ю на підставі судового рішення, яке набрало законної сили і підлягає виконанню. При цьому адреса місця проживання в судовому рішенні не зазначена.

Колегія суддів враховує, що позивач звернулася з даним позовом про відібрання дитини після визначення судом в іншому провадженні місця проживання малолітнього сина ОСОБА_4 разом з матір`ю, отже суд першої інстанції при задоволенні вимоги про відібрання дитини обґрунтовано застосував положення статті 162 СК України.

Конвенція про права дитини у статті 12 визначає, що Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

В постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 зазначено, що в Україні не існує законодавчо визначених вікових обмежень для дитини щодо висловлення нею думок під час вирішення судом питань, що стосуються її життя, а отже в кожній справі суддя приймає рішення щодо цього питання враховуючи індивідуальні об`єктивні та суб`єктивні фактори.

Як пояснив в судовому засіданні відповідач, опитування дитини в суді є неможливим через те, що стан та мовлення дитини не відповідає віковим нормам, при цьому послався на висновки психологів та педагогів.

Позивач не заперечувала наявність у дитини дефектів дикції. Щодо психологічного та фізичного розвитку дитини пояснила, що через дії відповідача вона тривалий час не спілкувалася з сином.

З огляду на вік дитини та певні особливості розвитку, суд вважає, що дитина ще не досягла того віку і рівня зрілості, при якому слід вислухати її думку.

Посилання скаржника на необхідність врахування позиції Верховного Суду, викладеної у постанові Верховного Суду від 03.10.2018 у справі № 682/2778/17, не приймається до уваги, оскільки з врахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №755/10947/17, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Враховуючи фактичні обставини справи, встановлені судом, мотиви позивача та визначені нею підстави позову, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про застосування до спірних правовідносин висновку Великої Палати Верховного Суду 29 травня 2019 року у справі №357/17852/15-ц, та наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, що спрямовані на захист права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини.

Відповідно до висновку Новозаводської районної у м.Чернігові ради, як органу опіки та піклування, що затверджений рішенням №216 від 27.08.2019, визнано доцільним відібрати малолітнього ОСОБА_3 від батька ОСОБА_2 та передати його матері ОСОБА_1 .

Твердження відповідача про те, що після ухвалення рішення про визначення місця проживання дитини змінились обставини, які мають значення для вирішення питання про визначення місця проживання дитини та її відібрання від батька, не заслуговують на увагу. Відповідач не заперечував того факту, що питання щодо відхилення у розвитку малолітнього сина він постійно порушував при розгляді справи про визначення місця проживання дитини. Ці ж обставини він зазначав, оскаржуючи рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 31.10.2018 в апеляційному та касаційному порядку. З часу проживання дитини з ним, стан дитини значно покращився.

З огляду на те, що ті обставини, на які посилається відповідач вже були предметом дослідження при розгляді цивільної справи про визначення місця проживання дитини, і стан дитини після цього значно покращився, суд першої інстанції вірно не застосував абзац другий частини 1 ст.162 СК України.

З цих же підстав не можуть бути взяті до уваги і твердження ОСОБА_2 щодо незадовільних житлових умов позивача. Це питання досліджувалося при розгляді справи №751/3195/18. Крім того, житлові умови позивача покращилися, про що свідчить інформація додана до відзиву ОСОБА_1 на спростування доводів апеляційної скарги.

Доводи скаржника щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неприйняття додаткових доказів, які мають суттєве значення для розгляду справи є безґрунтовними. Порядок та строки подачі доказів визначений ст.84 ЦПК України. Посилання відповідача на тривалість часу, яку потребував збір даних доказів, не може нівелювати самої можливості в підготовчому судовому засіданні або у відзиві заявити суду про бажання зібрати та подати пізніше докази на підтвердження своїх заперечень проти позову. Та обставина, що частина документів збиралася для підготовки ОСОБА_4 до школи також вірно не була взята судом першої інстанції до уваги. Як вказано вище, питання щодо стану та розвитку дитини були предметом дослідження при прийнятті 31.10.2018 рішення Новозаводським районним суду м.Чернігова. Стан дитини з того часу, за словами відповідача, значно покращився, дитина навчається в загальноосвітній школі. Позов був поданий ОСОБА_1 08.04.2019. Відповідач скористався своїм правом передбаченим ст.180 ЦПК України та 06.05.2019 подав відзив на позовну заяву в якій сформулював свої заперечення, заявив клопотання про витребування доказів у позивача та допит свідка, приєднав письмові докази які вважав за потрібне. З огляду на вказане, колегія суддів не вбачає зі сторони суду першої інстанції порушень процесуального права.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів приходить до висновку про відсутність законних підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2

Розглядаючи справу відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, тобто в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні.

Судове рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 12 вересня 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 - без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О.Боброва

Н.В.Висоцька

Н.В.Шитченко

Повний текст постанови складений 07.11.2019.