Рішення

Іменем України

Справа № 712/7594/19

Провадження 2/712/1901/19

07 листопада 2019 року Соснівський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого/судді - Марцішевської О.М.

за участю секретаря судового засідання - Олефіренко В.В.

представника позивача адвоката Заруби С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , треті особи: Департамент організаційного забезпечення Черкаської міської ради, Управління організаційного забезпечення Черкаської міської ради, ОСОБА_4 , служба у справах дітей Черкаської міської ради про визнання осіб такою, що втратили право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) 06.06.2019р. звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), посилаючись на те, що позивач є власником 9/20 частини будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором про довічне утримання від 05.04.1999 року, серія НОМЕР_1 та технічним паспортом від 15.03.1999 року. Відповідач є колишньою дружиною сина позивача, яка з 10.02.2015 зареєструвалася в домоволодінні позивача, однак ніколи не проживала та не проживає тут на даний момент, особисті речі її в будинку відсутні, комунальні послуги вона не сплачує. Факт не проживання відповідача за адресою: АДРЕСА_1 підтверджується актами опитування сусідів від 29.11.2018, від 04.06.2019. Просить суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття її з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 .

26.06.2019р. провадження у справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження.

13.09.2019 року позивачкою подана заява про збільшення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 із залученням в якості третіх осіб Управління організаційного забезпечення Черкаської міської ради, ОСОБА_4 та службу у справах дітей Черкаської міської ради та вимогами визнати ОСОБА_2 та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття її з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 20.09.2019р. до участі в справі залучено службу у справах дітей Черкаської міської ради.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила задоволити. Додатково пояснила, що внаслідок реєстрації відповідачки з дитиною права позивачки порушуються внаслідок збільшення витрат на оплату комунальних послуг, чим позивач поставлена у скрутне матеріальне становище, так як участі в оплаті комунальних послуг відповідачка не бере, при цьому у зв`язку з фактом її формальної реєстрації без фактичного проживання позивачка позбавлена можливості оформити житлову субсидію.

Відповідач ОСОБА_2 , яка діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, відзиву на позов не подала.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, нотаріально посвідченою заявою від 23.10.2019 року надав згоду на зняття з реєстрації неповнолітнього сина ОСОБА_3 за адресою за адресою: АДРЕСА_1 . Інші учасники в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Відповідно до п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-VІІІ «Про судоустрій та статус суддів», районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію.

Заслухавши представника позивача, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником 9/20 частини житлового будинку по АДРЕСА_2 на підставі договору довічного утримання від 05.04.1999 року, засвідчений державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори Зуєвою Н.В. та довідки ЧООБТІ від 05.11.2019 року.

27.12.2014р. був зареєстрований шлюб між сином позивачки ОСОБА_4 та відповідачкою ОСОБА_2 , від шлюбу мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 19.10.2018 року вказаний шлюб був розірваний. Рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси ОСОБА_4 визнаний таким, що втратив право користування у належній позивачці частині житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки від Управління з питань державної реєстрації від 04.07.2019р. та даними будинкової книги за адресою АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідно до актів від 04.06.2019 року, 29.11.2018 року відповідач в частині житлового будинку по АДРЕСА_2 більше чотирьох років не проживає, речей її в будинку не має. Вказані обставини підтверджені також показами свідка ОСОБА_6 .

Згідно з положеннями ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьківта самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Положеннями ч. 1 ст. 383 ЦК України і ст. 150 ЖК УРСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

На підставі ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить ЦК України (ст. 405).

Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту (ч. 3 ст. 156 ЖК УРСР).

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із усталеною практикою ЄСПЛ термін «житло» означає насамперед місце, де особа є «вдома».

Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло єпорушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (п. 43 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»).

Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (п. 56 рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»).

При вирішенні питання «необхідності у демократичному суспільстві» втрати членом сім`ї власника житла права на його користування, слід керуватися принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар.

Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й з урахуванням виду спірних правовідносин, іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст. 317 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

В силу ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За приписами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Розглядаючи право користування житлом члена сім`ї власника урозумінні ст. 1 Протоколу 1 Конвенції як право на майно, слід виходити з того, що воно не є абсолютним і законом встановлені умови його чинності. На підставі ст. 29 ЦК України, ч. 1 і ч. 3 ст. 156 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України такими умовами, зокрема є проживання у житлі користувачем, здійснення витрат на його утримання, зберігання речей (майна).

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин є ч. 2 ст. 405 ЦК України, приписами якої визначено підстави втрати права користування житлом члена сім`ї власника у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Гарантією дотримання справедливого балансу між майновими правами власника житла та правом користування житлом члена сім`ї є позбавлення члена сім`ї - користувача такого права лише за рішенням суду про визнання його таким, що втратив право на користування житлом.

Із аналізу наведених вище норм слідує, що з вимогою про вирішення у судовому порядку спору про визнання члена сім`ї - користувача житла таким, що втратив право користування ним має право власник або співвласник житла, членом сім`ї якого є користувач житла. А при вирішенні спору встановленню підлягає доведеність на підставі ст.ст. 12, 81 ЦПК України відсутності користування членом сім`ї власника житлом протягом визначеного законом строку без поважних причин, у тому числі нездійснення витрат на утримання житла, відсутність у житлі майна користувача, що означає втрату інтересу у особи як до житла.

З огляду на викладене, позбавлення особи згідно із законом права користування житлом, до якого вона втратила інтерес відповідатиме легітимній меті здійснення власником своїх прав, не буде непропорційним втручанням у право на житло, що змусить її нести надмірний тягар, забезпечить справедливий баланс між правами власника у розумінні ст.1 Протоколу 1 та правом особи на повагу до житла за замістом ст. 8 Конвенції.

Як роз`яснено у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року, вирішення питання про зняття особи з реєстрації обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. ( ст.ст. 71, 72, 116, 156, ЖК УРСР; ст. 405 ЦК України). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Право на реєстрацію у житловому приміщенні є похідним від наявності права на користування житлом.

Правовідносини, які склались між сторонами регулюються нормами ст. 405 ЦК України, відповідно до частини другої якої член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, оскільки зібраними у справі доказами підтверджено, що відповідачка з неповнолітнім сином з 2015 року понад рік не проживають в належній позивачці частині житлового будинку без зняття з реєстрації. Доказів, що зумовлюють поважність проживання відповідачки за іншою адресою у період часу, що перевищує визначений ст. 405 ЦПК України допустимий строк, суду не надано. Суд також враховує, що Верховний Суд у постанові від 01 лютого 2018 року у справі № 283/1443/16-ц дійшов висновку, що проживання в іншій місцевості особи у зв`язку з роботою не є поважною причиною її непроживання у спірному житловому приміщенні.

Що стосується права неповнолітньої дитини на користування спірним житлом, суд бере до уваги, що оскільки неповнолітні діти не можуть самостійно визначати своє місце проживання, тому сам по собі факт їх непроживання в спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом. Разом з тим, суд враховує, що законом у першу чергу на батьків покладається обов`язок забезпечувати житлові права їх неповнолітніх дітей. Відповідачка ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_4 , які є батьками неповнолітнього ОСОБА_7 , мають можливість забезпечити житлові права своєї дитини, оскільки перебувають у працездатному віці, отже мають можливість працювати та за рахунок заробітку забезпечити житлом свою дитину, крім того як батьки є зобов`язаними за законом забезпечити житлові умови своєї дитини.

Оскільки участі в оплаті комунальних послуг у спірному житловому помешканні відповідачка не бере та понад установлений законом строк не користувється спірним житлом для проживання з дитиною, формальна реєстрація відповідачки та її неповнолітньої дитини у спірному житловому приміщенню створює перешкоди позивачці у користуванні належним їй майном, збільшуючи витрати по утриманню житла позивача, яка змушена оплачувати самостійно комунальні послуги, також позбавлена можливості оформити житлову субсидію, чим по суті покладено на позивачку індивідуальний надмірний тягар обмеження її права власності.

Таким чином, суд доходить висновку, що заявлені позовні вимоги підляють до задоволення.

Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення у справі, що передбачено ст.280 ЦПК України.

Керуючись п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-УІІІ «Про судоустрій та статус суддів», ст.ст. 4,7,10,81,141, 263-266, 280-282 ЦПК України, ст.405 ЦК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задоволити повністю.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування 9/20 частиної житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруду за адресою: АДРЕСА_1 із зняттям з реєстраційного обліку.

Заочне рішення може бути переглянуто судом за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом тридцяти днів з дня його ухвалення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржено в загальному порядку до Черкаського апеляційного суду через місцевий суд (з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до Черкаського апеляційного суду) протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, відповідачем у випадку залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

ГОЛОВУЮЧИЙ:

Дата виготовлення повного тексту рішення 08 листопада 2019 р.

Веб-адреса рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень http://reyestr.court.gov.ua.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 )

Відповідач: ОСОБА_2 , яка діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Третя особа: Департамент організаційного забезпечення Черкаської міської ради (вул.. Б.Вишневецького, 36)

Третя особа: Управління організаційного забезпечення Черкаської міської ради (вул.Благовісна, 170 м. Черкаси)

Третя особа: ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 ).

Третя особа: служба у справах дітей Черкаської міської ради (вул.. Благовісна, 170 м. Черкаси)