КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції - Бондаренко О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Комунальне підприємство Білоцерківської міської ради Житлово-експлуатаційна контора №7 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом, відповідно до якого просила визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 та стягнути з ОСОБА_1 на її користь витрати по сплаті судового збору в розмірі 704,80 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 20 травня 2009 року було розірвано шлюб між нею та ОСОБА_1 про що в Книзі реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області зроблено актовий запис №325.

ОСОБА_3 вказує, що відповідно до договору купівлі-продажу від 14 вересня 2005 року вона є власником квартири АДРЕСА_1 й починаючи з червня 2009 року відповідач по справі зібрав власні речі та виїхав на постійне проживання до своєї матері в смт. Терезине, Білоцерківського району, Київської області, де проживає й на даний час. Факт не проживання ОСОБА_1 у вказаній квартирі підтверджується, зокрема, актом про фактично проживаючих осіб №563 від 28 листопада 2018 року, що складений ЖЕКом № 7, а також показами сусідів.

Також позивач зазначає, що відповідач не бажає в добровільному порядку зніматись з реєстраційного обліку, чим створює перешкоди у вільному користуванні майном, адже позивачка таким чином змушена нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг та не може оформити субсидію.

Відповідач по справі ОСОБА_1 подав зустрічну позовну заяву, відповідно до якої просив визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру АДРЕСА_1 та визнати за ним та за ОСОБА_3 по Ѕ частині квартири АДРЕСА_1 .

Зустрічні позовні вимоги мотивовано тим, що квартиру АДРЕСА_1 було куплено під час шлюбу та за спільні гроші подружжя. Також позивач зазначає, що він постійно працював, дбав про матеріальне забезпечення родини, кошти витрачав на сумісні потреби.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 липня 2019 року позовну заяву ОСОБА_3 задоволено. Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 .

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просив скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 липня 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 .

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на неправильне застосування норм матеріального права. Апелянт зазначає, що в тому випадку коли одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи зазначене, ОСОБА_1 вказує, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором й просив задовольнити подану апеляційну скаргу.

23 жовтня 2019 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_3 , відповідно до якого вказано, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим в рамках діючого законодавства України. Також зазначається, що весь тягар зобов`язань по сплаті заборгованості по кредитному договору спірного майна несла ОСОБА_3 аж до 05 грудня 2018 року, а в період з 2009 року (з моменту припинення сімейних відносин) по 05 грудня 2018 року ОСОБА_3 самостійно сплачувала кредит, комунальні послуги та несла витрати на поліпшення майна. На підставі викладеного ОСОБА_3 просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, вирішуючи спір по суті та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 та відмовляючи у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із того, що позивачем у справі ОСОБА_3 було доведено належними та допустимими доказами факт того, що нею було придбано квартиру за власні кошти, які складаються із: грошових коштів від продажу подарованої їй квартири; грошових коштів, отриманих в кредит; грошових коштів, наданих її матір`ю. Разом з тим, суд першої інстанції вказує, що ОСОБА_1 не спростував вказаних доводів позивача й на підтвердження власних доводів не надав суду жодного доказу.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції не погоджується виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на наступне.

Так, судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 лютого 1997 року й рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 березня 2010 року його було розірвано (а.с.26).

Згідно з актом № 563 від 28 листопада 2018 року, складеного та посвідченого КП БМР ЖЕК № 7, в присутності мешканців будинку АДРЕСА_1: ОСОБА_4 ( кв.1 ), ОСОБА_5 ( кв. 35 ) та позивача, вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 з числа зареєстрованих осіб проживають: ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , проте ОСОБА_1 з травня 2009 року по теперішній час не проживає (а.с.13).

Відповідно до положень ч.2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до положень ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 14 вересня 2005 року, який укладено між ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , яка діє від свого імені та від імені ОСОБА_8 , ОСОБА_9 (з однієї сторони іменовані як «продавець») і ОСОБА_3 (покупець) вбачається, що продавець зобов`язується передати у власність покупця квартиру АДРЕСА_1 . Продаж квартири вчиняється за 93 330 грн (а.с.10). Вказаний факт також підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів від 14 вересня 2005 року та витягом про реєстрація права власності на нерухоме майно від 15 вересня 2005 року (а.с.11-12).

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. У результаті розірвання шлюбу співвласники перестають бути подружжям, однак правовий режим їхнього майна, набутого за час шлюбу, залишається попереднім-спільною сумісною власністю, але вже колишнього подружжя. Колишнє подружжя може бути співвласниками протягом невизначеного строку, аж до поділу майна, знищення його, тощо.

Як встановлено у судовому засіданні сторони у справі, розірвавши шлюб у 2009 році, будь-яких угод щодо поділу спільно набутого майна не укладали, та не проводили вказаний поділ у судовому порядку. Окрім того не надано позивачкою також доказів того, що вона оспорювала право спільної сумісної власності відповідача на квартиру АДРЕСА_1 , яка була придбана подружжя в період шлюбу.

Не подавалося позивачкою до суду і доказів, що вказане майно є її особисто власністю із підстав визначених ч.1 ст. 57 СК України.

Посилання позивачки та суду першої інстанції на обставини придбання спірної квартири за особисті кошти позивачки у порядку, визначеному ст. 57 ч.1 п. 3 СК України, є безпідставними, оскільки із матеріалів справи вбачається, що вказана квартира була придбана подружжям за 93300 грн. (п.2.1 Договору купівлі-продажу від 14 вересня 2005 року).

Із матеріалів справи вбачається, що дійсно відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 14 вересня 2005 року, укладеного між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_10 (покупець) вказано, що продавець зобов`язується передати покупцю квартиру АДРЕСА_4 , а покупець зобов`язується прийняти вказану квартиру і сплатити за неї обговорену грошову суму. Продаж квартири вчиняється за 10 100 грн. Загальна вартість квартири становить 10 054 грн (а.с.88). Таким чином, вартість проданої позивачкою квартири складає 10110 грн, що лише 1/9 частини вартості придбаної подружжя квартири.

Посилання позивачки на те, що інші витрати пов`язані із придбанням спірної квартири несла вона особисто не підтвердженні належними та допустимими доказами.

Із матеріалів справи вбачається, що 14 вересня 2005 року між ОСОБА_3 та АТ «УкрСиббанк» було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 0 на суму 36000 грн, який відповідно до п.3 ст. 1049 ЦК України станом на 05 грудня 2018 року припинив свою дію. Надання позивачкою довідки про сплату нею прострочених сум за кредитним договором не є доказом того, що вказані зобов`язання за основною сумою не сплачувалися в період перебування сторін у шлюбі та не тягне за собою підстав, передбачених ст. 57 ч.1 СК України, оскільки зазначена сума не підтверджує сплату позивачкою вартості всієї квартири за особисті кошти.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що квартиру АДРЕСА_1 , була придбана подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в період шлюбу, а тому в силу вимог ч.2 ст. 60 СК України є спільним сумісним майном подружжя. Так як між подружжям не укладалося угод щодо визначення частин на вказане майно виходячи із вкладень, тому зазначені частки, виходячи з положень ч.1 ст. 70 СК України, є рівними.

Щодо вирішення судом першої інстанції первісного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користуватися житловими приміщенням, то колегія суддів враховує наступне.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97 ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном.

Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст.391 ЦК України передбачено, що власник майна має праве вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, як вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає прав на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Враховуючи, що відповідач у справі є співвласником спірного житлового приміщення, тому апеляційний суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для визнання його таким, що втратив право на користування спірною квартирою, оскільки в силу вимог ст. 319, 321, 391 ЦК України власник майна не може бути позбавлений права володіння, користування та розпорядження майном, що гарантовано ст. 41 Конституції України.

Згідно з п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Наведені порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду згідно з ч.1 ст.376 ЦПК України та ухвалення нового рішення про задоволення зустрічного позову у повному обсязі та відмови у задоволенні первісного позову.

Матеріали справи свідчать, що відповідач є інвалідом 2 групи, та в силу вимог ст.5 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору при подачі позову та апеляційної скарги, тому зазначені витрати повинні бути компенсовані в дохід держави за рахунок позивачки відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України .

На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції України ст. 60, 63, 70 СК України, ст. 319, 321 ЦК України , ст. 141, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд , -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 липня 2019 року, скасувати.

Ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір в розмірі 699, 97 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний тест постанови виготовлено 08 листопада 2019 року

Головуючий суддя: М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв