Головуючий у І інстанції Шевченко Т.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Іванової І.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Зубленку Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Головного територіального управління юстиції у м. Києві про захист права власності та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_4 звернуласядо суду з вказаним позовом та просила про його задоволення, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона є власником 1/2 частини житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування житлового будинку, посвідченого 22 жовтня 2004 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бібік С.В., та договору дарування 7/18 часток земельної ділянки, посвідченого 22 жовтня 2004 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бібік С.В.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2011 року задоволено позов ОСОБА_4 про поділ в натурі житлового будинку та земельної ділянки, однак здійснити державну реєстрацію свого права власності на частину будинку та частину земельної ділянки ОСОБА_4 не змогла, оскільки їй в цьому було відмовлено рішенням № 18658682 від 16 січня 2015 року державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Рябоконь О.І. Однією з підстав відмови, зазначених у рішенні державного реєстратора, було те, що в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за такою ж адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано право власності на житловий будинок за іншою фізичною особою.

На думку ОСОБА_4 , вона не може здійснити державну реєстрацію права власності, оскільки в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за такою ж адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано право власності на житловий будинок за відповідачем ОСОБА_2 , який таємно, без її згоди і відома переоформив її нерухомість на себе. Правовстановлюючі документи відповідача ОСОБА_2 позивач вважає фіктивними, у зв`язку із чим просила суд визнати недійсними: свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 23.09.2008 року на ім`я ОСОБА_5 , та свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 07.07.2011 року на ім`я ОСОБА_2 .

В ході розгляду справи судом, 24 березня 2018 року позивач ОСОБА_4 померла, в зв`язку із чим протокольною ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва ОСОБА_1 було залучено до участі у справі в якості правонаступника ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києвавід 21 травня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав на рішення апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від представника Головного територіального управління юстиції у місті Києві Підгородецької О.Ю., остання просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

В апеляційному суді позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення з викладених у ній підстав.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 за життя була власником 1/2 частини житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування жилого будинку, посвідченого 22 жовтня 2004 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бібік С.В. (том 1, а.с.10-11), та 7/18 часток земельної ділянки (1/2 від 0,0974 га) за вказаною адресою, кадастровий номер 8 000 000 000:79:118:0035, на підставі договору дарування 7/18 часток земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бібік С.В. (том 1, а.с.12-13), та Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №050140, виданого 27 січня 2009 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) (том 1, а.с.14). Інша 1/2 частина вказаного житлового будинку та земельної ділянки належить ОСОБА_3 .

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2011 року, виправленим ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 28 грудня 2011 року, задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ житлового будинку та земельної ділянки в натурі (том 1, а.с.15-16).

Рішенням № 18658682 від 16 січня 2015 року державного реєстратора прав на нерухоме майно ОСОБА_6 . Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві відмовлено ОСОБА_4 у державній реєстрації прав та їх обтяжень. У рішенні зазначено, що з поданих документів неможливо з`ясувати виділення частини житлового будинку літ. А в окрему одиницю, так як в резолютивній частині судового рішення є слово частка житлового будинку, проте не зазначено, що ця частина складає окрему одиницю. Згідно технічного паспорту, виготовленого станом на 10.09.2004 року, щодо цілої будівлі літерою "А" - загальною площею 141,00 кв.метрів, житловою площею 59,20 кв.метрів, також містить помилки щодо літер, оскільки мало місце самовільне будівництво прибудови, яка була введена в експлуатацію на підставі дозволу УДАБК № 59 від 29.01.2004 року. Схематичний план виготовлений з зазначенням літ А. А", не відповідає плану будинку, експлікації…., де зазначена тільки літера А (том 1, а.с.17).

24 березня 2018 року позивач ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (том 1, а.с.93). Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вірун О.О. 29 березня 2018 року на підставі заяви про прийняття спадщини за законом від чоловіка померлої ОСОБА_1 заведена спадкова справа № 05/2018 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 . Також в спадковій справі наявні заяви про прийняття спадщини за законом від сина померлої ОСОБА_7 та від доньки померлої ОСОБА_7 (том 1, а.с.169-203).

Судом також встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є власником домоволодіння під номером АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 07 липня 2011 року Другою київською державною нотаріальною конторою (том 1, а.с.23). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом вказане домоволодіння складається з житлового будинку - дерев`яного, житловою площею - 23.50 кв.метрів, зазначеного на плані літерою "А", а також слідуючих господарчих та побутових будівель та споруд: гаража, зазначеного на плані літерою "В", погреба, зазначеного на плані літерою "Г", вбиральні, зазначеної на плані літерою "Д", споруд, зазначених на плані "№№1-2, №№І-ІІ". Власником даного домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Дванадцятою київською державною нотаріальною конторою 23 вересня 2008 року, була ОСОБА_5 (дружина відповідача), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . В свою чергу, ОСОБА_5 успадкувала дане домоволодіння після смерті матері ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.09.2008 року вказане домоволодіння належало ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, виданого виконавчим комітетом Ленінградської районної Ради народних депутатів 16 березня 1990 року на підставі рішення виконавчого комітету Ленінградської районної Ради народних депутатів від 13 березня 1990 року за № 127 та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 09 квітня 1990 року за № 29477 (том 1, а.с.121).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_4 посилалась на те, що не може здійснити державну реєстрацію права власності, оскільки в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за такою ж адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано право власності на житловий будинок за відповідачем ОСОБА_2 .

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих правових норм правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З матеріалів справи вбачається, і це встановлено судом, що відповідач ОСОБА_2 є власником домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_4 та ОСОБА_3 належать житловий будинок та земельна ділянка (по 1/ 2 ) , розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Таким чином, вищевказані будинки мають різні технічні характеристики і є різними об`єктами нерухомого майна, в зв`язку із чим право власності ОСОБА_2 на домоволодіння, розташоване у Святошинському районі м. Києва, жодним чином не порушує права ОСОБА_1 , який успадкував право на частку у праві власності на домоволодіння, розташоване у Голосіївському районі м. Києва.

Зважаючи на те, що позивачем суду не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позові.

Доводи апеляційної скарги позивача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, як підставу для скасування рішення суду, законності та обґрунтованості рішення суду не спростовують, оскільки відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування рішення суду лише, якщо ці порушення призвели до неправильного вирішення справи, натомість справа судом вирішена правильно, відповідно до норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: