П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2019 року місто Київ

справа № 752/8823/19 провадження №22-ц/824/11464/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Матвієнко Ю.О., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.

розглянув апеляційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» - Білої Ірини Володимирівни

на ухвалу Голосіївського районного суду м.Києва від 12 червня 2019 року, постановлену у складі судді Чередніченко Н.П.,

у справі за заявою ОСОБА_1 про відновлення втраченого провадження та скасування заходів забезпечення позову Відкритого акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про розірвання договорів, стягнення заборгованості за кредитними договорами, звернення стягнення на предмет іпотеки та заставне майно,-

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Голосіївського районного суду м.Києва від 12 червня 2019 року відновлено втрачене провадження у цивільній справі за позовом ВАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про розірвання договорів, стягнення заборгованості за кредитними договорами, звернення стягнення на предмет іпотеки та заставне майно, - в частині вирішення питання про забезпечення позову.

Скасовано заходи забезпечення позову у вигляді тимчасового обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документу, вжиті ухвалою Сімферопольського районного суду Автономної Республіки Крим від 22 жовтня 2009 року у справі № 2-3854/2009 (2-522/2010) за позовом ВАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про розірвання договорів, стягнення заборгованості за кредитними договорами, звернення стягнення на предмет іпотеки та заставне майно.

Не погоджуючись з такою ухвалою, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Комерційний Банк «Надра» - Біла І.В. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та відмовити ОСОБА_1 у задоволенні заяви в частині скасування заходів забезпечення позову.

В апеляційній скарзі посилається на те, що судом першої інстанції не взято до уваги фактична недоведеність необхідності скасування заходів забезпечення позову, як власне і відсутність доказів на підставі яких можна прийти до висновку про наявність підстав для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначала, що станом на сьогоднішній день система АС ВП ще не повністю завершена та, більше того, не містить вичерпного переліку відкритих проваджень стосовно боржників. Відповідна система АСВП мала бути створена відповідно до наказу МЮУ від 5 серпня 2016 року та мала змінити ЄДР ВП, але після її створення пошук ВП став не можливий. АС ВП заповнюється відповідальними співробітниками державної виконавчої служби, у яких знаходяться виконавчі провадження у безпосередній роботі у паперовому вигляді. Окрім тих виконавчих проваджень, що залишились відкритими на території окупованих територій, у АС ВП також неможливо знайти зведені виконавчі провадження, які бути відкриті у ранній період створення ЄДР ВП. У більшості своїй - чим старіше провадження, тим більша вірогідність його відсутності у АС ВП, а зведені виконавчі провадження у ній взагалі у ній не відображаються. А тому висновок суду про те, що ОСОБА_1 не є боржником в жодному виконавчому провадженні, є безпідставним.

Підставою для скасування заходів забезпечення позову є відсутність процесу примусового виконання відповідного рішення, чого у цій справі не доведено, а наявні в матеріалах справи докази є недостовірними та недостатніми для винесення рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову.

Крім цього, апелянт вважає, що скасування заборони виїзду ОСОБА_1 за кордон може призвести до незаконного вивезення автомобіля, який є заставним майном банку.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Зазначала, що відсутність в Єдиній автоматизованій системі виконавчих проваджень інформації у відношенні ОСОБА_1 вказує на відсутність відкритих виконавчих проваджень у відношенні неї, а отже про незаконність її обмеження у праві на свободу пересування, гарантованого ст. 33 Конституції України та ст.2 четвертого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Банк стверджує, що скасування обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон буде перешкоджати реальному виконанню судового рішення. Натомість банк не надав жодних доказів того, що сам банк протягом останніх п`яти років здійснював будь-які дії, спрямовані на примусове виконання рішення суду. Банк не надав, доказів звернення до виконавчої служби за місцем реєстрації заявника (або тимчасової реєстрації як внутрішньо переміщеної особи) із заявою про примусове стягнення із заявника грошових коштів, або документів, які б стверджували про те, що банк не втратив інтерес до виконання рішення суду та не пропустив строк для пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання. Твердження банку, що скасування заборони виїзду за кордон заявнику призведе до вивезення заставленого транспортного засобу за межі України є нелогічним та нічим не доведеним, що вказує на безпідставність вимог апеляційної скарги.

В судовому засіданні ОСОБА_1 заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, про причини своєї неявки суд не повідомили, у зв`язку з чим колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у їх відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення особи, яка з`явилася в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої у справі ухвали, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом установлено, що ухвалою Сімферопольського районного суду Автономної Республіки Крим від 22 жовтня 2009 року відкрито провадження у цивільній справі №2-3854/2009 за позовом ВАТ КБ "Надра" до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про розірвання договорів, стягнення заборгованості за кредитними договорами, звернення стягнення на предмет іпотеки та заставне майно.

Ухвалою Сімферопольського районного суду Автономної Республіки Крим від 22 жовтня 2009 року задоволено заяву ВАТ КБ "Надра" про забезпечення позову, зокрема, накладено арешт на майно (грошові кошти), що належать ОСОБА_1 , а також тимчасово обмежено громадянку України ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документу, до ухвалення рішення у справі за позовом ВАТ КБ "Надра" до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про розірвання договорів, стягнення заборгованості за кредитними договорами, звернення стягнення на предмет іпотеки та заставне майно.

Після закінчення календарного року обліково-статистична картка на цивільні справу №2- 3854/2009, як таку, що не розглянута по суті, перереєстрована за №2-522/2010.

Заочним рішенням Сімферопольського районного суду Автономної Республіки Крим від 8 лютого 2010 року задоволені позовні вимоги ВАТ КБ "Надра" до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про розірвання договорів, стягнення заборгованості за кредитними договорами, звернення стягнення на предмет іпотеки та заставне майно.

Згідно листа прикордонної служби України Головного центру обробки спеціальної інформації від 30 листопада 2015 року станом на 27 листопада 2015 року ухвала про скасування заходів забезпечення у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України громадянки України ОСОБА_1 , застосованих ухвалою Сімферопольського районного суду АР Крим від 22 жовтня 2009 року у цивільній справі №2-3854/2009, на адресу Адміністрації Державної прикордонної служби України не надходила.

З витягу з Автоматизованої системи виконавчих проваджень від 8 квітня 2019 року відсутня інформація щодо відкритих виконавчих проваджень, у яких ОСОБА_1 значиться боржником.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 про відновлення втраченого провадження, суд першої інстанції виходив із того, що матеріали цивільної справи №2-522/2010 знаходяться на тимчасово окупованій території, а тому є підстави вважати, що зазначене провадження втрачено, доступу до них немає, а у заявника ОСОБА_1 виникла необхідність звернутися до суду в рамках даного цивільного провадження із клопотанням про скасування заходів забезпечення позову. Провадження відновлено в частині питання про забезпечення позову. Задовольняючи клопотання ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України суд першої інстанції виходив із того, що провадження у справі за позовом ВАТ КБ "Надра" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про розірвання договорів, стягнення заборгованості за кредитними договорами, звернення стягнення на предмет іпотеки закінчено, а відносно ОСОБА_1 не відкрито жодного виконавчого провадження.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки такий відповідає дійсним обставинам справи та ґрунтуються на вимогах процесуального закону.

Рішення суду в частині частково відновлення втраченого провадження не оскаржується, оскільки таких доводів апеляційна скарга не містить, а тому відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України судом апеляційної інстанції в цій частині не переглядається.

Статтею 151 ЦПК України (в редакції закону, що діяла до 15 грудня 2017 року) передбачено, що суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову.

Статтею 152 ЦПК України (в редакції закону, що діяла до 15 грудня 2017 року) передбачалася можливість вживати такий вид забезпечення позову як заборона вчиняти певні дії, а у разі необхідності суд мав можливість застосувати інші види забезпечення позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 154 ЦПК України (в редакції закону, що діяла до 15 грудня 2015 року), заходи забезпечення позову могли бути скасовані судом, який розглядає справу. Крім того, якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовувались до набрання судовим рішенням законної сили. Проте, суд мав можливість одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову (ч. 6 ст. 154 ЦПК України, в редакції закону, що діяла до 15 грудня 2017 року).

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» (у редакції що діяла на час розгляду постановлення ухвали від 22 жовтня 2010 року), право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадку, якщо до нього подано цивільний позов - до закінчення провадження у справі.

Отже, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України це певного виду санкція, яка застосовувалася у зв`язку з поданням до особи цивільного позову до закінчення провадження у справі.

Така, визначена ухвалою Сімферопольського районного суду Автономної Республіки Крим від 22 жовтня 2010 року, санкція стосовно відповідача ОСОБА_1 , носила тимчасовий характер і вживалась судом до закінчення провадження у справі.

Оскільки ухвалою Сімферопольського районного суду Автономної Республіки Крим від 22 жовтня 2010 року заходи забезпечення позову встановлювались до закінчення провадження у справі, то такі заходи підлягали скасуванню судом за правилами частини 6 статті 154 ЦПК України (в редакції закону України, що діяла до 15 грудня 2017 року).

Приписами ст. 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України,гарантовано свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Стаття 12 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права визначає право кожної людини покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані права не можуть бути об`єктом посягань ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав та свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними у цьому Пакті.

Відповідно до ч.2-3 ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

На здійснення цих прав не встановлюються жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними у демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для забезпечення громадського порядку, запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до положень ст.158 ЦПК України (в редакції закону, що діє з 15 грудня 2017 року) суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. За результатами розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, постановляється ухвала. Відмова у скасуванні забезпечення позову не перешкоджає повторному зверненню з таким самим клопотанням при появі нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування забезпечення позову. У разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Згідно із частиною 1 статті 8 Закону України "Про виконавче провадження" реєстрація виконавчих документів, документів виконавчого провадження, фіксування виконавчих дій здійснюється в автоматизованій системі виконавчого провадження, порядок функціонування якої визначається Міністерством юстиції України.

Вільний та безоплатний доступ до інформації автоматизованої системи виконавчого провадження забезпечує Міністерство юстиції України у мережі Інтернет на своєму офіційному веб-сайті з можливістю перегляду, пошуку, копіювання та роздрукування інформації, на основі поширених веб-оглядачів та редакторів, без необхідності застосування спеціально створених для цього технологічних та програмних засобів, без обмежень та цілодобово.

Відповідно до пункту 2.1. та 2.2. частини 2 затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 43/5 від 20 травня 2003 року Положення про Єдиний державний реєстр виконавчих проваджень (який був чинний на момент набрання чинності заочним рішенням Сімферопольського районного суду Автономної Республіки Крим від 08 лютого 2010 року) дані виконавчих документів, що надійшли до органу ДВС, підлягають обов`язковому внесенню до Єдиного реєстру; унесення до Єдиного реєстру даних про виконавчий документ здійснюється у відповідному органі ДВС протягом двох робочих днів з дня надходження виконавчого документа до державного виконавця.

Пунктом 2.3. вказаного наказу передбачено, що даними, які вносяться до Єдиного реєстру у органі ДВС є: найменування органу ДВС, до якого надійшов на виконання виконавчий документ; дата надходження виконавчого документа до державного виконавця; назва виконавчого документа, номер та дата видачі; найменування органу, посадової особи, що видали документ.

Згідно із пунктом 3.1. частини 3 зазначеного Наказу до Єдиного реєстру обов`язково вносяться відомості про проведення всіх виконавчих дій.

Відповідно до Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №2432/5 від 05 серпня 2016 року (чинного на момент розгляду цієї справи) Єдиний державний реєстр виконавчих проваджень - окремий спецрозділ, який є архівною складовою частиною Системи та містить відомості про виконавчі провадження, зареєстровані до запровадження Системи, відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 20 травня 2003 року № 43/5 «Про затвердження Положення про Єдиний державний реєстр виконавчих проваджень», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 21 травня 2003 року за № 388/7709, та наказу Міністерства юстиції України від 28 квітня 2015 року № 614/5 «Про затвердження Тимчасового порядку автоматичного розподілу виконавчих документів між державними виконавцями і контролю строків виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб)», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 квітня 2015 року за № 478/26923.

Таким чином, за відсутності у Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень інформації про виконавче провадження відносно боржника ОСОБА_1 та невизнання нею відповідної обставини, надана копія постанови про розшук майна іншого боржника у справі - ОСОБА_2 , не може бути визнана належним доказом наявності відкритого виконавчого провадження відносно ОСОБА_1 .

Крім цього, в зазначеній справі не має значення чи відкрито виконавче провадження, оскільки у цивільному процесуальному кодексі відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому ст.ст. 151-153 ЦПК України (в редакції закону, що діяла до 15 грудня 2017 року), а також в ст. ст. 149-150, 153 ЦПК України ( в редакції закону, що діє з 15 грудня 2017 року), застосовувати такій захід забезпечення позову як тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, у зв`язку з порушенням у суді цивільної справи, а тому такі доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що скасування заборони виїзду ОСОБА_1 за кордон може призвести до незаконного вивезення автомобіля, який є заставним майном, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки ці дії не пов`язані між собою. Можливість вивезення за кордон заставного автомобіля не залежить від наявності у ОСОБА_1 обмежень у праві виїзду за кордон.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав уважати, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування чи зміни не вбачається, тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржувану ухвалу - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» - Білої Ірини Володимирівни, - залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду м.Києва від 12 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повна постанови складена 6 листопада 2019 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

Ю.О. Матвієнко