ПОСТАНОВА

Іменем України

06 листопада 2019 року м. Кропивницький

справа № 398/7588/14-ц

провадження № 22-ц/4809/1421/19

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючої судді Авраменко Т. М.

суддів Суровицької Л. В., Черненка В. В.

секретар Бодопрост М. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , представник - адвокат Ковальов Андрій Ігорович

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Український Агропродукт», представник - адвокат Швець Сергій Володимирович

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13 червня 2019 року у складі судді Нероди Л. М. у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український Агропродукт» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації у зв?язку з порушенням строків її виплати, середнього заробітку, моральної шкоди та витрат за надання юридичної допомоги,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український Агропродукт» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації у зв?язку з порушенням строків її виплати, середнього заробітку, моральної шкоди та витрат за надання юридичної допомоги.

Зазначав, що 17 березня 2009 року він був прийнятий на роботу згідно з трудовим договором до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український агропродукт» на посаду начальника комерційного відділу, 01 червня 2013 року переведений на посаду виконавчого директора, 15 березня 2014 року звільнений за ст.36 КЗпП України за згодою сторін. Відповідач з грудня 2013 року затримував виплату заробітної плати і в день звільнення не провів з ним розрахунок. Заборгованість по заробітній платі та компенсації за відпустку за його розрахунками становить близько 11000 грн., оскільки йому відповідач офіційно не повідомив про розмір заборгованості. Він неодноразово звертався до відповідача з проханням здійснити повний розрахунок, проте отримував відповіді про відсутність коштів. На прохання видати довідки про розмір його середнього заробітку та розмір заборгованості по заробітній платі відповідач не реагував. Також неправомірними діями відповідача йому завдано моральну шкоду, оскільки він вимушений був постійно принижуватись, прохаючи виплатити заробітну плату. На його утриманні перебуває неповнолітня дитина, його батьки пенсійного віку, хворіють. Він не мав коштів на утримання дитини та матеріальну допомогу батькам, оскільки був вимушений постійно позичати кошти. З цього приводу він постійно знаходиться у стресовій ситуації.

Просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 11000 грн., компенсацію у розмірі 475 грн. 25 коп., середній заробіток з часу звільнення і по теперішній час, моральну шкоду у розмірі 10000 грн. та 600 грн. витрат на юридичну допомогу.

В ході розгляду справи позовні вимоги неодноразово уточнював, просив стягнути заборгованість по заробітній платі в розмірі, зазначеному в довідці Пенсійного Фонду, та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні на час розгляду справи судом, надаючи суду відповідний розрахунок.

Заочним рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21 грудня 2016 року позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український Агропродукт» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації у зв?язку з порушенням строків її виплати, середнього заробітку, моральної шкоди та витрат за надання юридичної допомоги задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Український агропродукт» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 11000 грн. за період з грудня 2013 року по 15 березня 2014 року, компенсацію у розмірі 475 грн. 25 коп., середній заробіток, моральну шкоду у розмірі 10000 грн. та витрати за отримання юридичної допомоги у сумі 600 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 квітня 2017 року заяву відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Український агропродукт» про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення скасовано (т.1 а.с.123).

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13 червня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український Агропродукт» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації у зв?язку з порушенням строків її виплати, середнього заробітку, моральної шкоди та витрат за надання юридичної допомоги відмовлено за недоведеністю позивачем факту невиплати йому заробітної плати та розміру її заборгованості.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі. Зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про недоведеність наявності заборгованості із заробітної плати через відсутність довідки відповідача про її розмір. Проте, довідка про наявність чи відсутність заборгованості не може бути єдиним доказом у справі, оскільки формується відповідачем самостійно та у випадку небажання може бути ним не надана, як в даному випадку. Натомість, ним на підтвердження наявності заборгованості із заробітної плати були надані суду індивідуальні відомості про застраховану особу з Пенсійного фонду України, з яких вбачається розмір його заробітку за два останні місяці перед звільненням та факт наявності заборгованості. Саме відповідач повинен довести факт проведення з ним повного розрахунку в день звільнення, однак він таких доказів не надав.

Апеляційне провадження відкрито 27 серпня 2019 року (т.2 а.с.36), ухвалою від 09 вересня 2019 року справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи на 25 вересня 2019 року (т.2 а.с.46), в зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи розгляд справи відкладено на 07 жовтня 2019 року (т.2 а.с.60), в зв`язку з повторною неявкою в судове засідання розгляд справи відкладено на 06 листопада 2019 року (т.2 а.с.73). Ухвалою від 07 жовтня 2019 року строк розгляду справи продовжено на п`ятнадцять днів (т.2 а.с.74).

Копію апеляційної скарги відповідач та його представник отримали під розписку (т.2 а.с.39,41,44). Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

В засідання апеляційного суду учасники справи: сторони та їх представники, повідомлені про дату, час та місце розгляду справи під розписку (т.2 а.с.76-79, 80-82,85, 90, 91,92) третій раз не прибули.

Від представника позивача надійшло письмове клопотання про розгляд справи за його відсутності та задоволення апеляційної скарги (т.2 а.с.93).

Відповідач, керівник відповідача ОСОБА_2 Я ОСОБА_3 та представник відповідача адвокат Швець С.В. причини неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи не подали.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст.372 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову про стягнення заборгованості по заробітній платі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав довідку про розмір заборгованості та розмір середньоденного заробітку за останні два місяці, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак погодитися з таким висновком суду не можна, оскільки він зроблений судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права щодо обов`язку надання доказів та оцінки доказів.

Відмовляючи в позові за ненаданням позивачем доказів на підтвердження наявності заборгованості та середньоденного заробітку суд не в повній мірі врахував, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, основними засадами судочинства є зокрема, верховенство права, змагальність сторін, диспозитивність, пропорційність, неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

За правилами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема письмовими доказами ( стаття 76 ЦПК України). Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Виходячи із встановленого ст.13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач 17 березня 2009 року був прийнятий на посаду начальника виробничо-комерційного відділу ТОВ «Український Агропродукт», 01 червня 2013 року переведений на посаду виконавчого директора. Наказом №84-к від 15 березня 2014 року звільнений з посади за згодою сторін з 15 березня 2014 року (т.1 а.с.5).

На письмові звернення позивача та адвокатські запити в його інтересах, надіслані рекомендованими листами та врученими під розписку (т.2 а.с.7,9,15) відповідач не надав відомостей щодо розміру нарахованої заробітної плати, відсутності або наявності та розміру заборгованості із заробітної плати. Зазначену інформацію відповідач не надав і на письмовий запит суду (т.1 а.с.34).

З довідки Пенсійного Фонду України від 28 березня 2017 року вбачається, що позивачу відповідач нарахував заробітну плату зі сплатою з неї страхових внесків:

за грудень 2013 року 1800 грн.

за січень 2014 року 2000 грн.

за лютий 2014 року 2000 грн.

за березень 2014 року (15 днів) 5011 грн. 20 коп.

Всього за період з 01 грудня 2013 року по 15 березня 2014 року відповідач нарахував позивачу заробітну плату в сумі 10811 грн.20 коп. (т.1 а.с.148).

Позивач посилається на те, що заробітна плата за цей період не була йому виплачена. Будь-яких доказів, зокрема, відомостей, перерахувань на картковий рахунок, розписок тощо, про виплату зазначеної суми позивачу відповідач за весь час розгляду справи з листопада 2014 року не надав.

Наведене свідчить, що позивач надав офіційні відомості про нарахування йому відповідачем заробітної плати за період з 01 грудня 2013 року по 15 березня 2014 року, а відповідач не виконав свій процесуальний обов`язок надати суду відомості про виплату позивачу в установленому законом порядку зазначеної суми заробітної плати.

Крім того колегія суддів зазначає, що після скасування заочного рішення ухвалою суду від 28 квітня 2017 року (т.1 а.с.123), суд першої інстанції за клопотанням представника відповідача адвоката Швеця С.В. відкладав розгляд справи 15 вересня 2017 року (т.1 а.с.130,136), 13 жовтня 2017 року (т.1 а.с.150), 22 лютого 2018 року (т.1 а.с.162,173), 30 березня 2018 року (т.1 а.с.177).

В судовому засіданні за участю представника позивача ОСОБА_4 . ОСОБА_5 , представників відповідача генерального директора ОСОБА_6 Я ОСОБА_3 та адвоката Швеця С.В. 31 серпня 2018 року представниками відповідача в черговий раз заявлено клопотання про відкладення розгляду справи для надання ними доказів у справі, яке судом було задоволено (т.1 а.с.205).

В цьому судовому засіданні директор ОСОБА_7 пояснив, що позивач є звільненим з посади 15 жовтня 2013 року, тому відсутня заборгованість по заробітній платі, а позивач підробив записи в свої трудовій книжці, в зв`язку з чим порушена кримінальна справа. Зазначив, що є відомості про отримання зарплати позивачем, наказ про його звільнення, просив суд надати час для подання цих документів. Не зміг пояснити, чому відповідач подавав звітність у Пенсійний фонд щодо отримуваного позивачем доходу по 15 березня 2014 року.

Матеріалами справи достовірно підтверджується, що відповідач жодних доказів на підтвердження виплати позивачу заробітної плати за спірний період, а також копію наказу про звільнення позивача не надав, у всі наступні призначені судові засідання не приходив. 07 березня 2019 року представником відповідача подана письмова заява про проведення судового розгляду в цивільній справі без участі адвоката та директора Мацака О.Я. (т.1 а.с.229).

Довідка міліції, на яку послався в рішенні суд, містить лише інформацію про подання ОСОБА_7 27 січня 2015 року заяви про підробку кадрових наказів та внесення її до журналу Єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення (т.1 а.с.103), докази, що факт підробки позивачем кадрових наказів підтвердився в установленому законом порядку, не надані.

За таких обставин, оцінюючи надані сторонами докази за правилами ст.89 ЦПК України, враховуючи процесуальний обов`язок кожної сторони щодо подання доказів, колегія суддів приходить до висновку, що позивачу за період з 01 грудня 2013 року по 15 березня 2014 року нараховано заробітну плату в сумі 10811 грн.20 коп., що підтверджується довідкою Пенсійного фонду України, а докази виплати її позивачу відповідачем не надано ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду.

Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

В п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Таке ж роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Колегія суддів вважає, що в день звільнення позивачу належна йому до виплати сума 10811 грн.20 коп. в порушення вимог ст.116 КЗпП виплачена не була, а доводи відповідача про сплату її належними та допустимими доказами не підтверджено.

Безпідставними є висновки суду, що позивачем не проведено розрахунку середньоденного заробітку та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, оскільки такі розрахунки позивачем надавалися неодноразово перед судовими засіданнями, оскільки змінювався період затримки розрахунку (т.1 а.с.167-172, т.2 а.с.5-11).

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період, а після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Так, абз. 3 п. 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до п.5 5розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження

середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної)

заробітної плати.

Згідно з п. 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 розділу IV Порядку).

Позивач зазначив, що середньоденний заробіток за останні два місяці перед звільненням становить 105 грн. 26 коп. (т.1 а.с.167), однак при визначенні цієї суми припустився помилки зазначивши, що в січні 2014 року було 18 робочих днів.

Відповідно до щорічного розрахунку норм тривалості робочого часу на 2014 рік кількість робочих днів у місяцях, що передували звільненню становить 41 (січень 21, лютий 20), середньоденний заробіток, виходячи з розрахунку (2000+2000) : 41 складає 97 грн.56 коп.

За період з 16 березня 2014 року по день ухвалення рішення апеляційним судом 06 листопада 2019 року кількість робочих днів згідно з щорічним розрахунком норм тривалості робочого часу становить 1412 днів ( 2014 рік - 201 день, 2015 рік - 251 день, 2016 рік - 251, 2017 рік 248 днів, 2018 рік -250 днів, 2019 рік 211 днів).

За таких обставин на користь позивача підлягає стягненню середня заробітна плата за затримку розрахунку при звільненні в сумі 137754 грн.72 коп. (97.56 х 1412 днів).

Разом з тим колегія суддів погоджується з тим, що позивачем не зроблено належний розрахунок компенсації заробітної плати.

Згідно зі ст. 115 КЗпПУ та ст. 24 Закону України «Про оплату праці» роботодавець зобов`язаний виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором (або нормативним актом роботодавця, погодженим з профспілкою), не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати регулюється ст. 34 Закону України «Про оплату праці», Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159.

Дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, незалежно від вини власника або уповноваженого ним органу (особи) та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

В позовній заяві позивач нарахував компенсацію в сумі 475 грн.25 коп. з грудня 2013 року по березень 2014 року в розмірі 10% від невиплаченого заробітку, що є неправильним, іншого розрахунку не надано, тому в стягненні цієї суми слід відмовити.

Позивач також просив стягнути на відшкодування моральної шкоди, заподіяної порушенням його трудових прав, 10000 грн. Право на відшкодування моральної шкоди передбачено ст.237-1 КЗпП України. Колегія суддів вважає, що права позивача на своєчасне отримання заробітної плати відповідачем порушені, що призвело до моральних страждань позивача, втрати нормальних життєвих зв`язків, необхідності докладання додаткових зусиль для організації свого життя та утримання малолітньої дитини. З урахуванням цих обставин, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд визначає розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 1000 грн.

Невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову на загальну суму 149565 грн.92 коп. (10811.20+137754.72+1000).

За правилами ст.141 ЦПК України пропорційно до задоволеної частини позовних вимог суд стягує з відповідача в дохід держави за подання позовної заяви судовий збір 1495 грн. 66 коп. та 14 грн.85 коп. недоплаченої суми за подання апеляційної скарги, всього 1510 грн.51 коп. та на користь позивача судовий збір за подання апеляційної скарги 2228 грн. 64 коп.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч.1 ст. 374, ст.ст. ,381,382,384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити .

Скасувати рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13 червня 2019 року .

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Український Агропродукт» (місце знаходження 28001, Кіровоградська область, м. Олександрія, пров. Олександра Горського, 5, код ЄДРПОУ 36038505) на користь ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ), заборгованість по заробітній платі в сумі 10811 грн.20 коп., середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в сумі 137754 грн.72 коп. , на відшкодування моральної шкоди 1000 грн. та судовий збір в сумі 2228 грн. 64 коп., всього 151794 грн.56 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Український Агропродукт» (місце знаходження 28001, Кіровоградська область, м. Олександрія, пров. Олександра Горського, 5, ) в дохід держави судовий збір 1510 грн.51 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 06 листопада 2019 року.

Головуюча суддя Т. М. Авраменко

Судді: Л. В. Суровицька

В. В. Черненко