Справа № 201/5218/19
Провадження № 2/201/2361/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

11 жовтня 2019 року місто Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Федоріщева С.С.,

за участю секретаря судового засідання Разумняк К.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом Фонду державного майна України, ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «КП-Комфорт», Товариство з обмеженою відповідальністю «ДП Комфорт», приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко Ірина Анатоліївна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Петренко Катерина Володимирівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИВ:

07.05.2019 року позивачі Фонд державного майна України, ОСОБА_1 звернулись до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_4 , треті особи Товариство з обмеженою відповідальністю «КП-Комфорт», Товариство з обмеженою відповідальністю «ДП Комфорт», приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко Ірина Анатоліївна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Петренко Катерина Володимирівна про визнання недійсним договір купівлі-продажу житлового приміщення 1105 (одна тисяча сто п`ять) гуртожитку літ А-12, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 10 травня 2016 року між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «КП-Комфорт», посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко І.А., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 29592284 від 13.05.2016 року, витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь держави в особі Фонду державного майна України житлового приміщення № 1105( АДРЕСА_2 п`ять) гуртожитку літ А АДРЕСА_3 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належному ОСОБА_4 згідно до договору іпотеки, укладеному 27 листопада 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Петренко К.В., реєстровий №1901, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 44558936 від 12.12.2018 року.

В обґрунтування своїх вимог зазначили, що в 2017 році стало відомо, що кімната 1105( АДРЕСА_2 п`ять) гуртожитку літ А-12, АДРЕСА_4 адресою: АДРЕСА_1 відчужена, а право власності на цю кімнату (в договорі купівлі-продажу зазначено: житлове приміщення) зареєстроване за громадянином України ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко І.А., номер запису про право власності 29592284, дата реєстрації 13.05.2016 року. Опис об`єкта нерухомого майна: приміщення в гуртожитку літ. А-12, яке складається з 1 -коридор, площею 4,2 кв.м.; 2 - житлова, площею 17,3 кв.м.; 3 - житлова, площею 11,9 кв.м.; 4 - туалет, площею 1,0 кв.м.; 5 -душова, площею 0,9 кв.м., житловою площею 29,2 кв.м, загальною площею 35,3 кв.м.

Вважає, що відповідачі набули право власності на кімнату 1105(одна тисяча сто п`ять) гуртожитку літ А-12, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 протиправно, внаслідок чого порушені її законні права і інтереси, та відповідно до статті 15 ЦК України потребують захисту.

Свою позицію Позивачі обґрунтовує положеннями ст.ст3, 11, 15, 16, 182, 202, 203, 210, 215, 334, 328, 387, 388, 392, 640, 657 ЦК України.

Позивачі вважають, що договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко І.А., номер запису про право власності 29592284, дата реєстрації 13.05.2016 року. Опис об`єкта нерухомого майна: приміщення в гуртожитку літ. А-12, яке складається з 1 -коридор, площею 4,2 кв.м.; 2 - житлова, площею 17,3 кв.м.; 3 - житлова, площею 11,9 кв.м.; 4 - туалет, площею 1,0 кв.м.; 5 -душова, площею 0,9 кв.м., житловою площею 29,2 кв.м, загальною площею 35,3 кв.м. має бути визнаний судом недійсним, оскільки: будинок літ А-12, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 має статус гуртожитку; під час приватизації цілісного майнового комплексу Дніпропетровської виробничо-торгівельної фірми «Оріль» не ввійшов до складу цілісного майнового комплексу і залишився у власності держави, що встановлено відповідним рішенням Господарського суду м. Києва; неодноразово право власності на цей гуртожиток реєструвалося за Акціонерним товариством «Оріль», Закритим акціонерним товариством «Оріль», Дочірнім підприємством «Оріль», Товариством з обмеженою відповідальністю «ДП Комфорт», Товариством з обмеженою відповідальністю «КП-Комфорт» на підставі судових рішень Господарського суду Дніпропетровської області, які в подальшому були скасовані Дніпропетровським апеляційним господарським судом, Вищим господарським судом України, отож вийшло з власності законного власника цього майна поза його волею; спірний правочин порушує публічний порядок, бо спрямований на порушення конституційних (права на житло) прав позивача, спрямований на знищення, пошкодження майна держави; на підставі ст. 326 , ст. 141 ГК України, ст.ст. 1, 4 ЗУ «Про Фонд державного майна України», ст.ст. 6, 7 ЗУ «Про управління об`єктами державної власності» є центральним органом державної влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави, тощо. До повноважень Фонду зокрема, але не виключно, належить ведення обліку об`єктів державної власності, що перебувають у його управлінні, виявлення державного майна, яке тимчасово не використовується, надання згоди на передачу об`єктів державної власності до господарських товариств, забезпечення захисту майнових прав держави на території України, відповідно до законодавства ЦК України; Будівля спірного гуртожитку збудована за рахунок централізованих джерел фінансування та була передана на баланс Дніпропетровського взуттєвого об`єднання як відомчий житловий фонд, прийнята до експлуатації як гуртожиток на 682 місця 28.03.1974 року; спірне житлове приміщення внесене до Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна; під час приватизації будівля гуртожитку,що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 що встановлено рішенням Господарського суду м. Києва; ТОВ «КП-Комфорт» набуло право власності на об`єкти нерухомості у гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення Господарського суду Дніпропетровської області, яке в подальшому було скасоване, а провадження у справі припинене, відтак не мало права розпоряджатися спірною нерухомістю; гуртожитки, як об`єкти державного житлового фонду не підлягали приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного майна»; які б то не було документи або посилання, які б свідчили про включення спірного гуртожитку до переліку об`єктів, які підлягали приватизації в матеріалах приватизаційної справи відсутні; ТОВ «ДП Комфорт» не набуло права власності на спірну нерухомість, оскільки договір купівлі-продажу спірної частини нерухомості є нікчемним, що встановлено Апеляційним судом Дніпропетровської області (справа № 2-242/10). Отож, не міг внести це майно до статутного капіталу ТОВ «КП-Комфорт», що встановлено судами апеляційної та касаційної інстанцій у справі №904/10561/15; спірна нерухомість вибула з володіння власника поза його волею, отож вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння на користь держави в особі Фонду державного майна України відповідає положенням ст. 388 ЦК України.

Позивачі вважають протиправними дії ТОВ «ДП Комфорт» та ТОВ «КП-Комфорт», спрямовані на заволодіння гуртожитком, оскільки зазначені юридичні особи знали і могли знати про скасування судових рішень, на підставі яких за ними реєструвалося право власності, однак продовжують відчужування житлових приміщень в гуртожитку.

З огляду на приписи ст. 388 ЦК України заявляє вимогу про витребування житлового приміщення 1105(одна тисяча АДРЕСА_5 п`ять) гуртожитку літ А-12, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 .

В судовому засіданні 11.10.2019 року представники позивачів позовні вимоги підтримали повністю.

Треті особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко Ірина Анатоліївна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Петренко Катерина Володимирівна в судове засідання не з`явились. Про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

Відповідачі у судове засідання не з`явилась, про час та дату судового засідання повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомилм.

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст.ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне:

Укрвзуттям в 1972-1973 роках було виділено і перераховано із фонда соцкультзаходів і житлове будівництво 1397,7 тис. карбованців. За рахунок зазначених капіталовкладень в 1974 році на Дніпропетровському взуттєвому об`єднанні будувався гуртожиток на 620 місць (копія Рішення наявна в матеріалах справи).

Рішенням Дніпропетровської міської ради народних депутатів трудящих № 191 параграф 12 від 29.03.1974 року було затверджено Акт державної комісії від 28.03.1974 року про прийняття до експлуатації гуртожитку на 682 місця зі столовою на 133 посадочних місця, збудованого СУ-1 треста «Дніпроміськбуд» для Дніпропетровського взуттєвого об`єднання та дозволено ввести даний гуртожиток в експлуатацію (копія рішення наявна в матеріалах справи).

Рішенням господарського суду м. Києва від 26.11.2013 року у справі № 910/10830/13, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27 вересня 2016 року та постановою Вищого господарського суду України від 06.12.2016 року встановлено, що спірний гуртожиток за адресою: АДРЕСА_1 згідно матеріалів приватизаційної справи не увійшов до складу цілісного майнового комплексу Дніпропетровської виробничо-взуттєвої фірми «Оріль» під час його приватизації (копії судових рішень наявні в матеріалах справи).

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.02.2007 року у справі №14/51-07(41/36-07) яким визнане за Дочірнім підприємством «Оріль» () право власності на будівлю гуртожитку, розташовану за адресою: АДРЕСА_6 Дніпро АДРЕСА_1 , з урахуванням виконаної реконструкції літ. А-12 загальною площею гуртожитку А-12 7 500 кв.м. ( в тому числі і житловим приміщенням № 1105) без додаткових актів введення в експлуатацію за позовом до Закритого акціонерного товариства «Оріль» скасоване Вищим господарським судом України за касаційною скаргою Фонду державного майна України, справа скерована для нового розгляду до господарського суду Дніпропетровської області. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 21.04.09 у справі № 11/25-09 (14/51-07(41/36-07)) провадження у справі припинене у зв`язку з припиненням державної реєстрації відповідача - Закритого акціонерного товариства «Оріль» і припиненням державної реєстрації позивача - Дочірнього підприємства «Оріль» у зв`язку з визнанням його банкрутом (копії рішень судів наявні в матеріалах справи).

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.02.2008 року у справі № 39/97-08 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Комфорт» до Дочірнього підприємства «Оріль», яким визнано дійсним договір купівлі-продажу частини будівлі гуртожитку, укладений 13.11.2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ДП КОМФОРТ» () та Дочірнім підприємством «Оріль» () та визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю «ДП «КОМФОРТ» () право власності на частину будівлі гуртожитку літ. А-12 (в тому числі і житловим приміщенням № 1105), розташованого за адресою АДРЕСА_1 , скасоване постановою Вищого господарського суду України від 18.02.2009 року; справа передана на новий розгляд до господарського суду Дніпропетровської області. Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 15.04.2009 року у справі № 16/91-09(39/97-08) провадження у справі закрите у зв`язку з припиненням юридичної особи - Дочірнього підприємства «Оріль» () (копії рішень наявні в матеріалах справи).

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2012 року, у справі № 22-ц/490/5791/12, залишеним без змін Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.01.2013 року, Товариству з обмеженою відповідальністю «ДП КОМФОРТ» () відмовлено в задоволення позовних вимог про визнання права власності на частину гуртожитку будівлі гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 (копії рішень наявні в матеріалах справи).

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.12.2015 року у справі № 904/10561/15, яким за Товариством з обмеженою відповідальністю «КП-Комфорт» визнане право власності на частину гуртожитку будівлі гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 , скасоване постановою Вищого господарського суду України, провадження у справі припинене (копії рішень наявні в матеріалах справи).

Частина будівлі гуртожитку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , внесена до Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна.

10.05.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «КП-Комфорт» () та громадянином ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) був укладений Договір купівлі-продажу нерухомого майна серія та номер 774, виданий 10.05.2016 року приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Зайченко І.А., номер запису про право власності 14494010, дата реєстрації 10.05.2016 року 15:53:10. Опис об`єкта нерухомого майна: приміщення № 1105 в гуртожитку літ. А-12, яке складається з 1 -коридор, площею 4,2 кв.м.; 2 - житлова, площею 17,3 кв.м.; 3 - житлова, площею 11,9 кв.м.; 4 - туалет, площею 1,0 кв.м.; 5 -душова, площею 0,9 кв.м., житловою площею 29,2 кв.м, загальною площею 35,3 кв.м.

В 2017 році стало відомо, що кімната № НОМЕР_2 в гуртожитку літ. А-12 за адресою АДРЕСА_1 відчужена.

Зазначені обставини визнані як позивачами, так і підтверджені належними письмовими доказами та вважаються судом доведеними.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно до до статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми, як вбачається з приписів ст. 80 ЦПК України, є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України встановлено: кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Частиною 4 статті 82 ЦПК України унормовано, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як визначено частиною 1 статті 12 ЦК України, особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом (частина 2).

Згідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина 1). Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним заадам цивільного законодавства (частина 2).

Частиною 2 статті 16 ЦК України кожній особі надане право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина 1). Способами захисту цивільних прав і інтересів зокрема, може бути визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право.

Приписами ст. 204 ЦК України встановлено: - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 1 статті 215 ЦК України унормовано підстави недійсності правочину, якими є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Частиною 2 статті 2 ЦК України визначено, що учасниками цивільних відносин є, зокрема, держава.

Суб`єктом управління об`єктами державної власності згідно ст.4 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», з-поміж інших, є Фонд Державного майна України щодо нерухомого та іншого окремого індивідуально визначеного державного майна. Таким чином, будівля гуртожитку є об`єктом управління ФДМ України, оскільки перебувала на балансі господарських організацій/товариств і не ввійшла до їх статутних капіталів.

Фондом державного майна України здійснювалися заходи, спрямовані на захист державної власності.

Зокрема, за його касаційними скаргами Вищим господарським судом України було скасовано рішення господарського суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2008 року по справі №39/97-08.

Приписами статті 326 ЦК України встановлено, що у державній власності є майно, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідні органи державної влади.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про Фонд державного майна України», Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки державного майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності.

Фонд державного майна відповідальний перед Президентом України.

Діяльність Фонду державного майна України спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про Фонд державного майна України», до основних завдань Фонду державного майна України належать: повернення у державну власність державного майна, що було відчужене або вибуло з державної власності з порушенням законодавства.

Поняття управління об`єктами державної власності визначене статтею 1 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», згідно якої, управління об`єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Статтею 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» визначені повноваження уповноважених органів управління, а саме: ведення обліку об`єктів державної власності, що перебувають у його управлінні, здійснення контролю за ефективним використанням та збереженням таких об`єктів; виявлення державного майна, яке тимчасово не використовується, та внесення пропозицій щодо умов його подальшого використання; надання згоди Фонду державного майна України на передачу об`єктів державної власності до статутних капіталів господарських товариств, виконання інших передбачених законодавством функцій з управління об`єктами державної власності.

Статтею 7 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» до повноважень Фонду державного майна України віднесено, зокрема, забезпечення захисту майнових прав держави на території України відповідно до законодавства.

У 2016 році Фонд державного майна України вніс гуртожиток по АДРЕСА_2 до Єдиного реєстру об`єктів державної власності.

Згідно частини 1 статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності (стаття 386 ЦК України).

Частиною 1 статті 215 ЦК України унормовано підстави недійсності правочину, якими є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (п.3 ч.1 ст.388 ЦК України).

Зокрема, відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Такі ж саме права має законний володілець майна.

Цивільним кодексом України передбачено як одні зі способів захисту порушених прав віндікація або реституція.

При чому реституція частіше за все застосовується самі у спорах про визнання правочинів недійсними або нікчемними і полягає у поновленні порушених майнових прав, приведення їх до стану, що існував на момент вчинення дії, якою заподіяно шкоди, тобто повернення або відновлення матеріальних цінностей у натурі тих же самих, або подібних, або речей такої самої вартості. Якщо їх неможливо повернути у натурі, то відшкодовується їх вартість у грошах.

Реституція це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК (ч. 3 п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

У пункті 26 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі №6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі №522/2202/15-ц (провадження №14-132цс18).

Відповідно до висновку ВерховногоСуду України, кладеного у постанові від17грудня 2014року (провадження№6-140цс14), власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно відтого, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним.Захист порушених прав особи,що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Таким чином спірне приміщення гуртожитку вибуло з володіння власника поза його волею, відчужене ТОВ «КП-Комфорт» - особою яка не мала не це права, у зв`язку із скасуванням судового рішення яким за ними було визнано дане право.

Європейський суд з прав людини наголошує, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§2930). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Керуючись ч. 2 ст. 2, ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 12, ч. 2 ст.16,ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203,ч. 1 ст. 317, п. 3 ч. 1 ст. 388, ст. ст. 15, 204, 321, 386, 387, 326 ЦК України, ст.ст. 4, 76-89, 258, 263-265, 268, 273, 280, 281, 284, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов Фонду державного майна України, ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «КП-Комфорт», Товариство з обмеженою відповідальністю «ДП Комфорт», приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко Ірина Анатоліївна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Петренко Катерина Володимирівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити у повному обсязі.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового приміщення 1105 (одна тисяча АДРЕСА_5 п`ять) гуртожитку літ А-12, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 10 травня 2016 року між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «КП-Комфорт», посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко І.А., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 29592284 від 13.05.2016 року.

Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь держави в особі Фонду державного майна України (01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, АДРЕСА_7 /9, ) житлове приміщення № 1105 гуртожитку літ А-12, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належному ОСОБА_4 згідно до договору іпотеки, укладеному 27 листопада 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Петренко К.В., реєстровий №1901, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 44558936 від 12.12.2018 року.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь Фонду державного майна України (01133, м. Київ, вул. АДРЕСА_8 Алмазова, АДРЕСА_7 9, ) понесені судові витрати у сумі 3842,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_9 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) понесені судові витрати у сумі 768,40 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідач має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення суду може бути оскаржене позивачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя С.С. Федоріщев