КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2019 року м. Київ

Справа № 761/39354/18 Головуючий у суді першої інстанції: Фролова І.В.

апеляційне провадження: 22-ц/824/8276/2019 Доповідач: Гаращенко Д.Р.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

розглянувши в порядку письмового провадження справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат і трьох відсотків річних за прострочення виконання зобов`язання,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат і трьох відсотків річних за прострочення виконання зобов`язання.

В позові просив стягнути з відповідача на свою користь грошову суму у розмірі 21 967,62 грн., яка складається з інфляційних втрат у розмірі 17 893,40 грн., 3 % річних у розмірі 4064,22 грн., а також судові витрати.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що рішенням Радянського районного суду м. Києва від 14 травня 2001 року з ОСОБА_1 на його користь було стягнуто суму боргу у сумі 90 000,00 грн.

На виконання дубліката виконавчого листа, виданого Шевченківським районним судом м. Києва на підставі вищезазначеного рішення, 17 липня 2006 року було відкрито виконавче провадження.

Позивач вказує, що оскільки рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 травня 2001 року відповідачем в особі її сина почало частково виконуватися лише з листопада 2015 року, а рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 серпня 2018 року стягнуто з відповідача на користь позивача 41 760,00 грн. інфляційних втрат та 3 % річних у розмірі 2 700,00 грн. за період з листопада 2014 року по жовтень 2015 року, ОСОБА_2 вважає, враховуючи положення ст. 625 ЦК України, що він має право на відшкодування відповідачем інфляційних втрат та суми 3% річних за період з 1 листопада 2015 року по 15 лютого 2018 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 березня 2019 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 21 967,62 грн., що складаються з інфляційних втрат в розмірі 17 893,40 грн., 3% річних в розмірі 4 064,22 грн.; стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, просила скасувати рішення від 19 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат і трьох відсотків річних за прострочення виконання зобов`язання та закрити провадження у справі. Стягнути з ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 1 057, 50 грн.

В обґрунтування апеляційних вимог посилалась на те, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права та неправильне їх застосування. У рішенні суду неправильно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.

Апелянт звертає увагу суду на той факт, що позивачем було порушено вимоги п.10 ч.3 ст. 175 ЦПК України, а саме, в листопаді 2017 року позивачем була подана заява до тієї самої сторони (Відповідача) про стягнення боргу, і трьох відсотків річних за тими самими борговими зобов`язаннями.

ОСОБА_1 зазначає, що вказаний відповідачем розрахунок грошових сум є невірним та не відповідає дійсності. Апелянт систематично та вчасно здійснювала виплати коштів по виконавчому провадженню (а.с. 133-134).

Апелянт припускає, що затримка перерахунку коштів може бути пов`язана з тим, що державні виконавці, які контролювали справу апелянта були звільнені.

Відповідно до п.2 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження» обов`язок перераховувати кошти боржника на рахунок стягувача покладається на виконавців.

Таким чином апелянт вважає, що відповідальними за несвоєчасне перерахування коштів ОСОБА_2 є Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва ГУ юстиції у м. Києві.

Суд першої інстанції не надав оцінку таким доказам, як лист Міністерства юстиції України відповідно до якого державним виконавцем Веред К.М. 21 лютого 2018 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з повним фактичним виконанням рішення суду. Не досліджено судом факт повної оплати по виконавчому провадженню, що підтверджується довідкою від 25 березня 2019 року Шевченківським районним ВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві (а.с.133-134).

11 липня 2019 року ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Києва, від 19 березня 2019 року.

Просив відмовити ОСОБА_1 у задоволенні апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Радянського районного суду м. Києва від 14 травня 2001 року, ухваленого у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, позов задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу, що становить 90 000,00 грн., судові витрати - 908,00 грн., а всього 90 908,00 грн.

На виконання дубліката виконавчого листа, виданого Шевченківським районним судом м. Києва на підставі вищезазначеного рішення, 17 липня 2006 року було відкрито виконавче провадження.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 серпня 2018 року стягнуто з відповідача на користь позивача 41 760 грн. інфляційних втрат та 3 % річних у розмірі 2700 грн. за період з листопада 2014 року по жовтень 2015 року.

Задовольняючи позовні вимоги повністю суд першої інстанції зазначив, що обставини щодо невиконання відповідачем своїх грошових зобов`язань перед позивачем доведені, та невиконання відповідачем своїх грошових зобов`язань перед позивачем знайшли своє підтвердження в судовому засіданні.

Колегія суддів не повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що рішення суду не відповідає зазначеній нормі процесуального закону.

Згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України встановлено, що в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом норми матеріального закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з Листом Головного територіального управління юстиції у м. Києві Управління державної виконавчої служби від 17.09.2008 р. про стягнення з відповідача на користь позивача за виконавчим листом Радянського районного суду м. Києва № 2-1401/01/2001 від 07.06.2006 р. суми боргу у розмірі 90 908 грн.

Згідно з довідкою Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 30.01.2008 було повідомлено, що на депозитний рахунок відділу надходили та були перераховані позивачу.

Постановою від 21.12.2016 р. виконавче провадження було закрито у зв`язку з виконанням.

Згідно з даною довідкою встановлено, що погашення та перерахування сум було здійснено в період з 26.11.2015 р. до 22.12.2017 р.

Таким чином розрахунок наданий позивачем не може бути прийнятий до уваги колегією суддів оскільки зроблений без урахування періоду та сум погашення згідно з даними.

З розрахунком позивача індекс інфляції та 3 % річних нараховані за період з 01.11.2015 р. по 15.02.2018 та складає втрати від інфляції у сумі 17 893 грн. та 3 % річних 4 064.22

Згідно з розрахунком наданим представником відповідача розрахунок втрат внаслідок інфляції та 3% річних.

Колегія суддів перевірили надані сторонами розрахунки та прийшла до наступного.

При нарахуванні 3 % річних на індексу інфляції на залишкову суму боргу за виконавчим листом за період з 01.112015 пр. 15.02.2018 р. із врахуванням сум судового збору колегія суддів вийшла на 3 618 грн. 3 % річних та 24 714. 11 грн. індексу інфляції.

А тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Оскільки позивач апеляційну скаргу не подавав, то колегія суддів враховує суму індексу інфляційних втрат в розмірі визначеному відповідачем 3 % річних виходячи з розрахунків здійснених колегією суддів.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 березня 2019 року скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 ( яка проживає за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( який проживає АДРЕСА_2 . реєстраційний номер картки платника податків НОМЕР_2 ) 21 511 грн. 40 коп. (Двадцять одну тисячу п`ятсот одинадцять) гривень, 40 копійок, що складається з інфляційних втрат у розмірі 17 893,40 та 3 % річних у сумі 3 618 ( Три тисячі шістсот вісімнадцять) гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави на відшкодування судового збору 537.78 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженю в касаційному порядку.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А. Пікуль