ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8392/19 Справа № 188/368/19 Суддя у 1-й інстанції - Місюра К. В. Доповідач- Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у м. Дніпрі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 09 липня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, та, відповідно до уточненої позовної заяви від 27 червня 2019 року, просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок повернення грошових коштів в сумі 5 000 доларів США, що становить 135000, 00 грн., отриманих шляхом обману, а також всі витрати, пов`язані з розглядом справи, включаючи витрати на надання юридичної допомоги.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 14 квітня 1979 року позивач перебував у шлюбі з ОСОБА_2 .. За останні два роки стосунки між позивачем та відповідачем значно погіршились, спільно проживати стало неможливо, в результаті чого шлюб було розірвано та прийнято рішення про поділ майна. Позивач і відповідач є співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1 в рівних долях по 1/2 частині за кожним. Позивач зазначає, що вони домовились добровільно розділити вказане майно, в результаті чого він сплатив відповідачу грошові кошти в сумі 5 000 доларів США, що еквівалентно 135 000 грн. за її частку будинку. Позивач вважає, що відповідач отримала від нього гроші шляхом обману, оскільки відмовилась від укладання договору купівлі-продажу її частки будинку, що і зумовило його звернутися до суду.

Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 09 липня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не надано жодних доказів в підтвердження наявності в діях відповідача обману по відношенню до позивача, що потягло б за собою настання правових наслідків правочину, вчиненого під впливом помилки або обману, на що посилається позивач в уточненій позовній заяві. Таким чином, застосування наслідків визнання правочину недійсним у виді відшкодування збитків, можливо тільки при наявності правочину та визнання його недійсним. Відповідних позовних вимог позивачем не заявлено, вимог щодо доведення тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, не виконано.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний скарга мотивована тим, що рішення суду прийняте з неповним з`ясуванням всіх обставин справи, що призвело до ухвалення необґрунтованого та незаконного рішення по справі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 09 липня 2019 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд обґрунтовано виходив з того, що позивачем не надано жодних доказів в підтвердження наявності в діях відповідача обману по відношенню до позивача, що потягло б за собою настання правових наслідків правочину, вчиненого під впливом помилки або обману, на що посилається позивач в уточненій позовній заяві. Таким чином, застосування наслідків визнання правочину недійсним у виді відшкодування збитків, можливо тільки при наявності правочину та визнання його недійсним. Відповідних позовних вимог позивачем не заявлено, вимог щодо доведення тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, не виконано.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, судом встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що сторони перебувають у шлюбі з 14.04.1979 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 , виданого Димитрівським міськвиконкомом Донецької області (а.с. 10).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 05.07.2003 року житловий будинок АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в рівних частинах (а.с. 11).

Вказані обставини підтверджуються також і витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 17) та не заперечуються сторонами у справі.

Згідно розписки від 27.12.2018 року ОСОБА_2 по обоюдній згоді отримала від ОСОБА_1 5 000 доларів за свою частину будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 19).

Згідно ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Відповідно до закладених правових засад визнання недійсним правочину має місце невідповідність між внутрішньою волею сторони правочину і її зовнішнім волевиявленням, спричинена не внутрішнім його психічним чи фізичним станом, а хибним (помилковим) сприйняттям обставин, обумовленим їх властивостями. Частина 1 ст. 229 чітко розкриває зміст помилки, яка може призвести до недійсності правочину.

Так, помилкою є це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Оскільки в цьому випадку волевиявлення особи не відповідає її справжньому наміру, такий правочин визнається недійсним. Причини помилки в цьому випадку ролі не грають. Так, помилка може виникнути внаслідок необачності або самовпевненості учасників правочину, невірного розуміння сторонами одна одної в ході переговорів, невірного тлумачення закону, дій третіх осіб тощо. Помилка є підставою для визнання недійсними правочинів як фізичних, так і юридичних осіб.

Помилку слід відрізняти від обману, який також є підставою для визнання правочину недійсним, однак наслідки такого правочину є дещо іншими. Навіть якщо помилка виникла внаслідок дій або бездіяльності іншої сторони правочину, такі дії або бездіяльність мають бути ненавмисними, інакше правочин вважатиметься таким, що вчинений під впливом обману.

Як вбачається, основним наслідком визнання недійсним правочину, вчиненого внаслідок помилки, є двостороння реституція - повернення сторін до первісного стану. Закон передбачає, що якщо особа помилилася внаслідок власної недбалості (неналежно перевірила властивості речі, довірилася думці третьої особи тощо), то в разі визнання правочину недійсним вона має відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. У випадку, якщо помилці сприяла винна (необережна) поведінка іншої сторони правочину, обов`язок відшкодувати збитки покладається на цю сторону. Якщо на помилку вплинули дії третіх осіб, збитки сторін відшкодуванню не підлягають.

Як було зазначено вище, позивач зазначає, що відповідач отримала від нього гроші шляхом обману.

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб.

Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман як підставу для визнання правочину недійсним слід відрізняти від помилки, що має істотне значення. Відмінності між цими правовими конструкціями полягають у наступному. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. Помилка є результатом невірного уявлення про обставини правочину. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін, тоді як при помилці обидві сторони можуть невірно сприймати обставини правочину.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.19 постанови №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Правочини, вчинені під впливом помилки, відносять до правочинів з вадами внутрішньої волі, яка могла сформуватися в умовах неправильного уявлення особи про обставини, що мають істотне значення для вчинення правочину.

Частиною 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказів які б свідчили наявність в діях відповідача обману по відношенню до позивача, позивачем ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції надано не було.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку колегії суддів про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду прийняте з неповним з`ясуванням всіх обставин справи, що призвело до ухвалення необґрунтованого та незаконного рішення по справі, колегія суддів вважає необґрунтованими оскільки ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції правильно встановивши обставини справи, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку, визначив, що позивачем не доведено обману в діях відповідача, що могло б потягти за собою настання правових наслідків правочину, вчиненого під впливом помилки або обману.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що при розгляді справи, судом першої інстанції були виконані всі вимоги процесуального закону, всебічно перевірено обставини, спір вирішено у відповідності з нормами матеріального права. Рішення є обґрунтованим, з повним відображенням обставин, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є правильними. Отже апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 09 липня 2019 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко