Постанова

Іменем України

30 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 721/1253/15-ц

провадження № 61-32832 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

представник позивача - ОСОБА_2 ;

відповідач - ОСОБА_3 ;

представник відповідача - ОСОБА_4;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - на рішення апеляційного суду Чернівецької області від 22 червня 2017 року у складі колегії суддів: Одинака О. О., Кулянди М. І., Половінкіної Н. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що 04 листопада 2008 року він, маючи намір укласти з ОСОБА_3 договір довічного утримання, підписав довіреність, якою уповноважив свою дружину ОСОБА_1 на укладення договору дарування від свого імені.

28 березня 2009 року ОСОБА_5 , який діяв від імені ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 , уклали договори дарування житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами та земельної ділянки, які розташовані по АДРЕСА_1 .

Зазначав, що він не видавав довіреність на ім`я ОСОБА_5 та не надавав йому права на укладення вказаних вище договорів.

Вказував, що не мав на меті укладення договорів дарування з ОСОБА_3 , помилився щодо обставин, які мають істотне значення внаслідок похилого віку, тяжкого стану здоров`я, неграмотності.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати недійсним договір дарування житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, які розташовані по АДРЕСА_1 , укладений 28 березня 2009 року між ОСОБА_1 , від імені якого діяв ОСОБА_5 , та ОСОБА_3 ; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1 , укладений 28 березня 2009 року між ОСОБА_1 , від імені якого діяв ОСОБА_5 , та ОСОБА_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Путильського районного суду Чернівецької області від 28 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на підставі довіреності від 04 листопада 2008 року ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_5 подарувати ОСОБА_3 належні йому будинок та земельну ділянку, які розташовані по АДРЕСА_1 . Довіреність дійсна до 04 листопада 2009 року, отже, строк звернення до суду з позовом про визнання недійсними договорів дарування, укладених на підставі вказаної довіреності, розпочався 05 листопада 2009 року та сплив 05 листопада 2012 року. Позивач звернувся до суду з позовом лише у грудні 2015 року. Виходячи з цих обставин, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності, про застосування наслідків спливу якої заявлено відповідачем.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 22 червня 2017 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , задоволено частково. Рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 28 березня 2017 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що довіреність на ім`я ОСОБА_5 від 04 листопада 2008 року, згідно якої ОСОБА_1 уповноважив останнього подарувати належний йому житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку, площею 0,33 га, які розташовані у с. Довгопілля Путильського району Чернівецької області ОСОБА_3 , позивач не скасовував. Вказана довіреність, як односторонній правочин, не визнавалась судом недійсною, а тому в силу правил статті 204 ЦК України є правомірним правочином. Отже, ОСОБА_5 на момент укладення договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки 28 березня 2009 року мав всі повноваження на укладення оспорюваних договорів дарування та діяв в межах наданих йому повноважень. З огляду на це, відсутні підстави визнавати оспорювані договори недійсними з підстав, зазначених в позові. Позов є недоведеним, що є самостійного підставою для відмови у його задоволенні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення апеляційного суду скасувати та задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 серпня 2017 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 421/1253/15-ц із Путильського районного суду Чернівецької області від 28 березня 2017 року.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 червня 2019 року справу передано судді-доповідачеві Осіяну О. М.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2019 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що у грудні 2015 року позивач дізнався про те, що житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами та земельна ділянка, які розташовані по АДРЕСА_1 та належать йому на прав власності, подаровані ОСОБА_3 на підставі договорів дарування, укладених 28 березня 2009 року від його імені ОСОБА_5 . Зазначає, що довіреність від 04 листопада 2008 року на ім`я ОСОБА_5 не видавав та не уповноважував останнього на оформлення оспорюваних правочинів. Вказує, що потребуючи стороннього догляду та допомоги та маючи намір укласти з ОСОБА_3 договір довічного утримання, 04 листопада 2008 року підписав довіреність, якою уповноважив свою дружину ОСОБА_1 на укладення договору дарування від свого імені. Зазначає, що оспорювані договори дарування укладені під впливом помилки через незадовільний стан здоров`я та похилий вік. Вказує, що певний час ОСОБА_3 надавала йому допомогу, у тому числі і у веденні домашнього господарства. Судом не враховано тієї обставини, що позивач є особою літнього віку (90 років), продовжує проживати у спірному будинку, який є його єдиним житлом.

Доводи особи, яка подала відзив (заперечення) на касаційну скаргу

У вересні 2017 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, у якому зазначено, що оскаржуване судове рішення є законним і обґрунтованим, посилання позивача на те, що він мав намір укласти договір довічного утримання не відповідають дійсності. Свідок ОСОБА_6 , яка була секретарем сільської ради та оформлювала довіреність, якою ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_5 на оформлення договорів дарування, підтвердила, що нею було роз`яснено зміст, правову природу та наслідки укладення саме договору дарування і позивач власноруч поставив свій підпис у довіреності. Отже, позивачу достовірно було відомо про правочин, а саме договір дарування, який має бути укладено на підставі вказаної довіреності.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 04 листопада 2008 року ОСОБА_1 оформив довіреність на ім`я своєї дружини ОСОБА_1 , якою уповноважив останню подарувати ОСОБА_3 належний йому на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_1 . Довіреність посвідчена секретарем виконавчого комітету Довгопільської сільської ради Путильського району Чернівецької області Кермач О. К., зареєстрована в реєстрі за № 127 (а. с. 6).

Крім того, у той же день від імені ОСОБА_1 оформлена довіреність на ім`я ОСОБА_5 , згідно якої останнього уповноважено подарувати ОСОБА_3 належні ОСОБА_1 на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку, площею 0,33 га, які розташовані по АДРЕСА_1 . Ця довіреність також посвідчена секретарем виконавчого комітету Довгопільської сільської ради Путильського району Чернівецької області Кермач О. К. та зареєстрована в реєстрі за № 127 (а.с. 8).

28 березня 2009 року на підставі цієї довіреності ОСОБА_5 , діючи від імені ОСОБА_1 , уклав договори дарування житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та земельної ділянки, площею 0,33 га, які розташовані по АДРЕСА_1 (а.с. 38, 52).

Згідно копії паспорта, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 10).

Згідно довідки Довгопільської амбулаторії загальної практики сімейної медицини від 15 грудня 2015 року № 263, ОСОБА_1 знаходиться на постійному амбулаторному лікуванні з діагнозом кардіосклероз (а.с. 9).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з вимогами частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Згідно зі статями 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Отже, наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає на підставі встановлених під час судового розгляду обставин конкретної справи.

Зазначений висновок не суперечить правовому висновку, викладеному у постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93 цс 16, від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372 цс 16.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судами встановлено, що 28 березня 2009 року між ОСОБА_5 , який діяв на підставі довіреності, виданої ОСОБА_1 04 листопада 2008 року, та ОСОБА_3 укладено два договори дарування: житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та земельної ділянки, площею 0,33 га, які розташовані по АДРЕСА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, на підставі доказів, поданих сторонами та пояснень свідків, що належно оцінені, дійшов правильного висновку про необґрунтованість позову про визнання недійсними договорів дарування будинку та земельної ділянки, оскільки довіреність від 04 листопада 2008 року, якою ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_5 подарувати ОСОБА_3 належні йому на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку, розташовані по АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 не скасовував, вказана довіреність, як односторонній правочин, не визнавалась судом недійсною, а тому в силу правил статті 204 ЦК України є правомірним правочином.

Отже, ОСОБА_1 не спростовано презумпцію правомірності правочину (довіреності від 04 листопада 2008 року, виданої на ім`я ОСОБА_5 ), визначену статтею 204 ЦК України, що означає, що цей правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Враховуючи встановлені обставини у справі, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_5 на момент укладення оспорюваних договорів дарування від 28 березня 2009 року мав усі повноваження на їх укладення та діяв в межах наданих йому повноважень.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з відсутності правових підстав для визнання недійсними оспорюваних договорів дарування в порядку статті 229 ЦК України.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, які відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що спірне майно є єдиним житлом ОСОБА_1 , колегія суддів не приймає до ували, оскільки докази на підтвердження вказаного факту уматеріалах справи відсутні.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 22 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович