Справа № 2-265/2010
Провадження № 22-ц/4808/1311/19
Головуючий у 1 інстанції Бондаренко Г.Ю.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Томин О.О., Ясеновенко Л.В.,

за участю секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Тлумацького районного суду в складі судді Бондаренко Г.Ю., ухвалене 17 грудня 2010 року в м. Тлумачі Івано-Франківської області, у справі за позовом прокурора Тлумацького району Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У березні 2010 року прокурор Тлумацького району Івано-Франківської області в інтересах держави в особі ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є АТ «Державний ощадний банк України», звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 13 грудня 2007 року між АТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит в розмірі 50 000,00 грн зі сплатою 24,0 % річних, терміном до 13 грудня 2010 року. На забезпечення виконання зобов`язань за договором цього ж дня між банком, позичальником та поручителями ОСОБА_4 , ОСОБА_1 укладено договори поруки відповідно № 523-1, № 523-2. ОСОБА_3 взяті на себе зобов`язання належним чином не виконував, унаслідок чого виникла заборгованість.

Посилаючись на зазначені обставини, з врахуванням уточнення вимог, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором у розмірі 108 706,86 грн, з яких: 47 077,32 грн заборгованості по кредиту, 31 083,83 грн нарахованих та несплачених відсотків, а також 30 545,71 грн пені.

Рішенням Тлумацького районного суду від 17 грудня 2010 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на користь АТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором у розмірі 108 706,86 грн, з яких: 47 077,32 грн заборгованість по кредиту, 31 083,83 грн нараховані та несплачені відсотки та 30 545,71 грн пеня. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що внаслідок порушення позичальником умов кредитного договору, забезпеченого порукою, виникла заборгованість перед кредитором, яка підлягає стягненню на користь банку з відповідачів у солідарному порядку.

У квітні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилався на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Просив рішення суду в частині стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_1 скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у позові.

Апеляційна скарга мотивована тим, що кредитним договором не встановлено строк виконання основного зобов`язання. Аналогічно умовами договору поруки не передбачено строку його дії. Тому відповідно до положень статті 559 ЦК України порука припиняється, якщо кредитор не пред`явив позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Оскільки договір укладено 13 грудня 2007 року, а з позовом про стягнення заборгованості банк звернувся в березні 2010 року, порука ОСОБА_1 є припиненою.

Також вказує, що у мотивувальній частині оскаржуваного рішення зазначено наявність заборгованості за кредитним договором станом на 15 лютого 2007 року в розмірі 85 698,92 грн. Натомість, з відповідачів на користь банку стягнуто 108 706,86 грн без наведення мотивів стягнення саме цієї суми.

У запереченнях на апеляційну скаргу АТ «Державний ощадний банк України» покликався на те, що судове рішення прийнято з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі повного та всебічного з`ясування обставин справи. Просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення залишити без змін.

Зазначав, що відповідно до умов договору кредит надавався на три роки з терміном остаточного повернення 13 грудня 2010 року. Пунктом 3.1. договору поруки передбачено відповідальність поручителя по зобов`язаннях за кредитним договором перед кредитором в повному обсязі як і боржника. Щодо суми стягнення покликається на збільшення банком позовних вимог в ході розгляду справи.

Інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання заперечення на апеляційну скаргу.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 червня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_5 відхилено, рішення Тлумацького районного суду від 17 грудня 2010 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 04 вересня 2019 року частково задоволено касаційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_5 . Ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 червня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 адвокат Лютан З.Й. доводи скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Представник Прокуратури Івано-Франківської області Верешко М.І. та представник АТ «Державний ощадний банк України» Бойчук М.Й. доводів апеляційної скарги не визнали посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, що відповідно до статті 372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи у їх відсутності.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що рішення місцевого суду оскаржується в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_1 , а тому апеляційним судом переглядається тільки в цій частині.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Як правильно встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 13 грудня 2007 року між АТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 50 000,00 грн зі сплатою 24,0 % річних, терміном до 13 грудня 2010 року (а.с.7-8 т.1).

Пунктом 5.2. цього договору сторони погодили, що за порушення взятих на себе зобов`язань по своєчасному поверненню основної суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом позичальник зобов`язується сплатити на користь банку пеню в розмірі 0,20 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Згідно із п.2.2. договору банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в цілому, або у визначеній банком частині, сплати процентів за його користування та інших платежів, що належать до сплати за цим договором, у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких зобов`язань за цим договором або за договором застави (іпотеки), в тому числі, у випадку затримки сплати частини кредиту та/або процентів за користування кредитом, інших платежів за цим договором на один календарний місяць. Виконання позичальником вимоги банку щодо дострокового повернення суми кредиту, належних до сплати процентів, комісійних винагород та інших платежів відповідно до умов цього договору повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати одержання такої вимоги від банку.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 13 грудня 2007 року між банком, позичальником та ОСОБА_4 укладено договір поруки № 523-1. Також договір поруки № 523-2 укладено між АТ «Державний ощадний банк України», ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с.9-10, 11-12 т.1).

Відповідно до п.1.1. вказаних договорів поручитель, кожен окремо, зобов`язується відповідати перед кредитором солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язання за кредитним договором №523 від 13 грудня 2007 року, а також додатковими угодами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому.

У зв`язку із неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за договором утворилась заборгованість, що згідно розрахунку банку з врахуванням збільшених позовних вимог на 30 листопада 2010 року становить 108 706,86 грн. З них: 47 077,32 грн заборгованості по тілу кредиту, 31 083,83 грн нарахованих та несплачених відсотків, 30 545,71 грн пені (а.с.100-101 т.1).

За положеннями статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно приписів статтей 526, 530, 610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

В силу вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

При цьому право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

За змістом статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга цієї статті).

Згідно положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Згідно з пунктами 4.1., 4.2. договору поруки порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання за кредитним договором. Порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобов`язань по кредитному договору не пред`явить вимогу до поручителя.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Під виконанням сторонами зобов`язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов`язків, що випливають із зобов`язання, передбаченого договором. Отже, «основне зобов`язання» - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов`язки сторін кредитного договору.

Відповідно до п.1.6. кредитного договору погашення кредиту здійснюється рівними частинами у розмірі 1 388,89 грн до 01 числа кожного місяця, починаючи з наступного місяця після видачі кредиту (його частини) шляхом внесення готівки до каси банку чи безготівкових перерахувань. Останнє погашення кредиту здійснюється не пізніше 13 грудня 2010 року.

Пунктом 1.5.1.3. кредитного договору передбачено, що сплата процентів, нарахованих банком на залишок заборгованості за кредитом, здійснюється одночасно в валюті кредиту на день сплати частини кредиту згідно пункту 1.6.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим, правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань.

Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, необхідно дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов`язання.

Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не пред`явить вимоги до поручителя.

Отже, у разі пред`явлення вимоги до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку виконання відповідної частини основного зобов`язання, в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України, порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Такий правовий висновок узгоджується з правовою позицією, яка викладена в постанові Верховного Суду України № 6-272цс16 від 29 червня 2016 року та постанові Великої Палати Верховного Суду № 14-145цс18 від 13 червня 2018 року.

Оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати до 01 числа кожного місяця, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя.

Матеріалами справи (а.с.100 т.1) та поясненнями представника банку підтверджується, що останній платіж за кредитним договором позичальником було здійснено в березні 2008 року, а із позовом до суду про дострокове стягнення заборгованості позивач звернувся 29 березня 2010 року (а.с.1-2 т.1).

З огляду на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги до ОСОБА_1 у частині періодичних платежів до вересня 2009 року не підлягають задоволенню, оскільки ці вимоги пред`явлені банком до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку їх сплати. А тому, у силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України, порука у цій частині є припиненою.

Натомість, не можна вважати припиненими зобов`язання поручителя в частині, яка стосується відповідальності за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання зобов`язань, зокрема, з 29 вересня 2009 року по 29 березня 2010 року. Аналогічно вона не може вважатися припиненою в частині вимог про дострокове стягнення кредитних коштів.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За таких обставин колегія суддів вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, позивач, пред`явивши вимогу про дострокове повернення кредиту, має право на отримання процентів за користування кредитом та пені за несвоєчасне виконання зобов`язання станом на день подання до суду позовної заяви - 29 березня 2010 року.

Враховуючи вищезазначене, принцип диспозитивності цивільного судочинства та беручи до уваги розрахунок позивача щодо розміру заборгованості, суд вважає, що з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 необхідно стягнути солідарно заборгованість за кредитним договором у розмірі 35 722,08 грн, з яких: 20 833,35 грн заборгованість по тілу кредиту, 6 500,52 грн заборгованість за відсотками та 8 388,21 грн пеня.

При цьому колегія суддів враховує, що норми закону, якими врегульована порука, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого, у разі укладення між ними кількох договорів поруки на виконання одного й того самого зобов`язання між ними не виникає солідарної відповідальності між собою.

У цій справі виконання кредитних зобов`язань боржника були забезпечені різними самостійними договорами поруки, за якими кожен з поручителів поручився відповідати перед кредитором разом з позичальником як солідарні боржники за порушення умов одного й того ж кредитного договору.

За таких обставин кредитор, керуючись статтею 543 ЦК України, має право на свій розсуд пред`явити вимогу до боржника й кожного з поручителів разом чи окремо, в повному обсязі чи частково, але поручитель, що виконав зобов`язання, не вправі пред`явити вимогу до іншого поручителя на предмет розподілу відповідальності перед кредитором.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-185цс14.

За змістом статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на вищенаведене апеляційний суд вважає, що рішення суду в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_1 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позову.

А отже, апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

В силу вимог частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо, то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.

Відповідно до квитанції №0..1 від 10 травня 2017 року ОСОБА_1 сплачено 1 195,78 грн судового збору за подання апеляційної скарги (а.с.150 т.1). За подання касаційної скарги ним сплачено 1 308,00 грн судового збору, що підтверджується квитанцією №0.0.798360916.1 від 03 липня 2017 року (а.с.6 т.2).

Таким чином, враховуючи пропорційність розміру задоволених позовних (щодо відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - 100%, відповідача ОСОБА_1 - 32,86 %) та апеляційних вимог (67,14%), звільнення органів прокуратури на час звернення із позовом від сплати судових витрат, на користь держави підлягають стягненню з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 402,36 грн, а з ОСОБА_1 - 159,07 грн судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи в суді першої інстанції.

З АТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 необхідно стягнити 802,85 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги та половину понесених витрат за подання касаційної скарги у розмірі 654,00 грн. А всього 1456,85 грн судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної та касаційної інстанції.

При цьому стягуючи з банку судові витрати суд враховує, що у справах за позовом прокурора, заявлених в інтересах громадян або в інтересах держави в особі уповноважених органів, позивачами є відповідні громадяни чи уповноважені органи, а прокурор у таких справах здійснює процесуальне представництво їх інтересів в суді.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Предметом позову у цій справі є стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 108 706,86 грн, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Тому справа є малозначною в силу закону.

За приписами пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

Керуючись статтями 374, 376, 381 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Тлумацького районного суду від 17 грудня 2010 року в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_1 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором та розподілу судових витрат скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов прокурора Тлумацького району в інтересах держави в особі Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) та ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (місцезнаходження: вул. Госпітальна, 12-Г, м. Київ, ідентифікаційний код юридичної особи 00032129) заборгованість за кредитним договором №523 від 13 грудня 2007 року в розмірі 35 722,08 грн, з яких: 20 833,35 грн заборгованість по тілу кредиту, 6 500,52 грн заборгованість за відсотками та 8 388,21 грн пеня.

Стягнути на користь держави з ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) та ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) по 402,36 грн, а з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) 159,07 грн судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи в суді першої інстанції.

Стягнути з Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (місцезнаходження: вул. Госпітальна, 12-Г, м. Київ, ідентифікаційний код юридичної особи 00032129 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) 1 456,85 грн судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної та касаційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.О. Томин

Л.В. Ясеновенко

Повний текст постанови виготовлено 08 листопада 2019 року