КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2019 року

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,
суддів: Ігнатченко Н.В., Кулікової С.В.

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Комбінат Будіндустрії» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Комбінат Будіндустрії» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати, -

встановив:

В травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ТОВ «Комбінат Будіндустрії» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати, мотивуючи свої вимоги тим, що він працював на посаді майстра цеху вертикального формування виробництва залізобетонних виробів в ТОВ «Комбінат Будіндустрії».

Наказом від 26 квітня 2018 року № 128-к, його було увільнено з роботи, відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, у зв`язку із призовом на строкову військову службу зі збереженням місця роботи та середнього заробітку за період проходження військової служби з 26 квітня 2018 року.

27 квітня 2018 року позивача було призвано на строкову військову службу в особливий період, а 25 квітня 2019 року звільнено в запас, однак, особливий період діє і на даний час.

Перебуваючи на строковій службі, позивач звернувся до керівництва військової частини НОМЕР_1 для надання правової допомоги в частині того, що відповідачем було зменшено виплати, в зв`язку із призовом на військову службу.

Головним управлінням держпраці у Київській області було встановлено, що розмір середнього заробітку позивача за період увільнення від роботи в ТОВ «Комбінат Будіндустрії» розраховано з порушенням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100, що стало наслідком неправомірного зменшення позивачу розміру заробітної плати за період увільнення від роботи, а тому з травня по грудень 2018 року та із січня по 24 квітня 2019 року відповідач недорахував позивачу суму заробітної плати в розмірі 79004,08 грн, що з відрахуванням податку з доходів фізичних осіб (18%) та військового збору (1,5%) становить суму в розмірі 63598,28 грн.

Крім того, 25 квітня 2019 року, прийшовши до відповідача позивачу вручили трудову книжку із записом про те, що його було звільнено з роботи 25 лютого 2019 року відповідно до п. 3 ст. 36 КЗпП України, в зв`язку із призовом на строкову військову службу на підставі наказу № 46-к від 25 лютого 2019 року.

Відповідно до зазначеного наказу позивачу стало відомо, що наказ № 128-к від 26 квітня 2018 року визнано таким, що втратив силу, а позивача звільнено 25 лютого 2019 року згідно п. 3 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку із призовом на строкову службу.

Позивач вважає, що зазначений наказ є очевидно незаконним, а він має бути поновлений на посаді, в зв`язку з чим останній звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав.

Позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заробітну плату в сумі 63598,28 грн 28 коп.

Наказ ТОВ «Комбінат Будіндустрії №46-к від 25 лютого 2019 року визнати незаконним і поновити ОСОБА_1 на роботі з 25 лютого 2019 року.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27 червня 2019 року, позов ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі.

Визнано незаконним наказ ТОВ «Комбінат Будіндустрії» № 46-к від 25 лютого 2019 року про звільнення з посади майстра виробництва залізобетонних виробів ОСОБА_1 , на підставі п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку з призовом на строкову військову службу.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді майстра цеху вертикального формування виробництва залізобетонних виробів ТОВ «Комбінат Будіндустрії» з 25 лютого 2019 року.
Стягнуто з ТОВ «Комбінат Будіндустрії» на користь ОСОБА_1 суму недоплаченої та не виплаченої заробітної плати за період з травня 2018 року по 25 лютого 2019 року, в розмірі 60010 грн, з відрахуванням із цієї суми податків та інших обов`язкових платежів, а також стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25 лютого 2019 року по 27 червня 2019 року в сумі 37535,92 грн, з відрахуванням із цієї суми податків та інших обов`язкових платежів
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ТОВ «Комбінат Будіндустрії» подало апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним та всебічним дослідженням всіх обставин справи та невідповідності висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилалось на те, що 18 січня 2019 року відповідачем було прийнято рішення про припинення трудових відносин з позивачем в порядку п. 3 ст. 36 КЗпП, про що направлено рекомендований лист, однак лист повернувся у зв`язку зі спливом терміну зберігання.

Після отримання поверненого листа, Підприємство винесло Наказ №46-к від 25 лютого 2019 року та в той же день було направлено лист з повідомленням про звільнення, необхідністю отримати трудову книжку, а також проінформовано щодо остаточного розрахунку. Вказаний лист був отриманий 04 березня 2019 року.

Вважає, що позивач умисно ввів суд в оману стверджуючи, що йому стало відомо про звільнення з посади тільки після звільнення в запас, тобто 25 квітня 2019 року.

На час винесення рішення позивач перебував у трудових відносинах з іншим підприємством, що дає підстави стверджувати, що позивач не мав на меті наміру поновлюватись на роботі .

Просило, скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 червня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За правилами п. 2 ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи що виникають з трудових відносин.
Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював на посаді майстра цеху вертикального формування виробництва залізобетонних виробів в ТОВ «Комбінат Будіндустрії».
Наказом ТОВ «Комбінат Будідустрії» від 26 квітня 2018 року № 128-к, ОСОБА_1 було увільнено з роботи, відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, у зв`язку із призовом на строкову військову службу зі збереженням місця роботи та середнього заробітку за період проходження військової служби з 26 квітня 2018 року.
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по строковій частині) № 90 від 30 квітня 2018 року, ОСОБА_1 з 27 квітня 2018 року було зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення.
18 січня 2019 року відповідачем було надіслано позивачу лист за місцем проживання щодо припинення виплати помилково нарахованих коштів та розірвання трудових відносин, згідно п. 3 ст. 36 КЗпП України, однак, доказів на підтвердження направлення зазначеного листа позивачу за місцем фактичного перебування та несення служби, матеріали справи не містять та стороною відповідача суду надано не було.
Крім того, відповідно до наказу ТОВ «Комбінат Будіндустрії» № 46-к від 25 лютого 2019 року, було скасовано наказ № 128-к від 25 квітня 2018 року та визнано його таким, що втратив свою силу, а позивача ОСОБА_1 було звільнено із посади майстра виробництва залізобетонних виробів 25 лютого 2019 року згідно п. 3 ст. 36 КЗпП України, в зв`язку із призовом на строкову військову службу.
25 лютого 2019 року позивачу за місцем його проживання відповідачем було направлено вимогу із повідомленням про те, що його було звільнено та останньому запропоновано з`явитись до відповідача для отримання трудової книжки та розрахункових виплат.
Однак, доказів на підтвердження направлення зазначеної вимоги позивачу за місцем фактичного перебування та несення служби, матеріали справи також не містять та стороною відповідача суду надано не було.
Позивач з 27 квітня 2018 року перебував на строковій службі, що повністю підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи, та, останнього, було звільнено в запас 25 квітня 2019 року, а тому саме після цієї дати йому стало відомо, що наказом від 25 лютого 2019 року його було звільнено, що свідчить про вчасне звернення позивача до суду із даним позовом, оскільки, позов ним було надіслано до суду 24 травня 2019 року.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення позивача з роботи на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України відбулося з порушенням норм трудового законодавства, оскільки, вступ позивача на військову службу здійснювався під час дії особливого періоду в Україні, а тому на позивача поширювались гарантії та пільги, в тому числі збереження місця роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в якому він працював на час проходження військової служби, до закінчення особливого періоду або до дня фактичного звільнення, відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України.
З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 119 КЗпП України передбачено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є: призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу;
Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Частиною шостою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначені види військової служби: строкова військова служба, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період, військова служба за контрактом осіб рядового складу, військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу, військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки, військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.
За загальними вимогами вказаних вище норм матеріального права гарантії, передбачені частиною третьою статті 119 КЗпП України поширюються на громадян України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» особливий період не пов`язується з проведенням мобілізації та введенням воєнного стану.
Також Верховний суд однозначно сформулював правову позицію щодо тлумачення поняття "особливий період" у постанові від 25.04.2018 у справі № 205/1993/17-ц, в якій зазначено, що особливий період діє в Україні від 17.03.2014, після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 "Про часткову мобілізацію".

Президент України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу не приймав.
Окрім наведеної постанови, таку саму правову позицію сформовано і в інших постановах Верховного Суду, зокрема, від 14.02.2018 року у справі № 131/1449/16-ц; у справі № 727/2187/16-ц; у справі № 640/4439/16-ц ; у справі 211/1546/16-ц, а тому, дотримуючись правової позиції Верховного Суду сформульованої у вищезазначених постановах, суд дійшов висновку, що особливий період в Україні діє, починаючи із 17 березня 2014 року і продовжує діяти до сьогодення.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше як за один рік.
Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Згідно з п. 32 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 № 100.
Зокрема, відповідно до абзацу 3 п. 2 розділу 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
За змістом абзацу 4 п. 4 розділу 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 року № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом провадиться плати проводиться з урахуванням норм цього Порядку, тобто, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.
Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини, для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Стаття 80 ЦПК України визначає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Частинами 1,2 ст.83 ЦПК України передбачено подання доказів сторонами та іншими учасниками справи безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатись до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Як передбачено ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Зокрема, суд вірно прийшов до висновку, що відповідачем за період з травня 2018 року по лютий 2019 року включно було розраховано розмір середнього заробітку позивача з порушенням Порядку обчислення середньої заробітної плати, що призвело до неправомірного зменшення розміру заробітної плати за період увільнення, а відтак з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 60010 грн, з яких сума заробітної плати за час увільнення за період з травня 2018 року по грудень 2018 року включно, в розмірі 43277,12 грн та середній заробіток за період з січня 2019 року по 25 лютого 2019 року в розмірі 16732,88 грн.

Також суд першої інстанції правомірно стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 37535 грн. 92 коп. за період з 25 лютого 2019 року, тобто дня незаконного звільнення по 27 червня 2019 року, тобто дня ухвалення оскаржуваного судового рішення, що узгоджується з нормами матеріального законодавства. Доводи відповідача про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог є безпідставними.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Справа судом розглянута повно та об`єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано вірно.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Комбінат Будіндустрії» залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді С.В. Кулікова

Н.В. Ігнатченко