1Справа № 335/2725/19 2/335/1437/2019
РІШЕННЯ
30 жовтня 2019 року Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі:
головуючого судді Соболєвої І.П.,
за участю секретаря судового засідання Лазоренко Д.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, 107б, цивільне провадження за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Алейнікової Наталії Олексіївни про визнання протиправною та скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зобов`язання видати свідоцтво про право на спадщину,
ВСТАНОВИВ:
11.03.2019 позивач звернулася до суду з позовом до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Алейнікової Наталії Олексіївни про визнання протиправною та скасування постанови від 24.01.2019 № 33/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зобов`язання видати свідоцтво про право на спадщину. Позовні вимоги мотивовано тим, що 24.01.2019 позивач звернувся до відповідача із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 дружини ОСОБА_2 , що складається з транспортного засобу марки Volkswagen, модель Passat, 2016 року випуску, тип легковий, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , колір білий. У цей же день відповідачем було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вищезазначений транспортний засіб, про що винесено постанову № 33/02-31 від 24.01.2019. Постанова мотивована тим, що у позивача відсутнє свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, що підтверджує право власності спадкодавця на нього. Відмову відповідача у вчинені нотаріальної дії позивач вважає протиправною, а постанову № 33/02-31 від 24.01.2019 такою, що підлягає скасуванню, у зв`язку із прошенням відповідачем ст. 49 Закону України «Про нотаріат».
Під час судового розгляду судом були вчинені такі процесуальні дії.
Ухвалою суду від 15.03.2019 прийнято до розгляду дану позовну заяву та відкрито провадження у справі, постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження; розпочато у справі підготовче провадження; встановлено учасникам справи строки на подання заяв по суті справи.
У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив позов задовольнити у повному обсязі.
Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи була повідомлена належним чином. 29.10.2019 на адресу суду надійшла заява відповідача, в якій вона просила суд розглянути справу за її відсутності. Проти задоволення позову заперечувала з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву від 08.04.2019 року.
За таких обставин суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності відповідача.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, суд встановив наступне.
26.01.2018 дружина позивача ОСОБА_2 придбала в Сполучених Штатах Америки у компанії XS Motors транспортний засіб марки Volkswagen, модель Passat, 2016 року випуску, тип легковий, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , колір білий, що підтверджується інвойсом № 3451 від 26.01.2018.
У квітні 2018 року зазначений транспортний засіб було ввезено на митну територію України та поміщено в митний режим імпорту. Після сплати всіх митних платежів та виконання необхідних митних формальностей транспортний засіб було випущено Одеською митницею ДФС для вільного обігу на митній території України. 07.05.2018 Одеською митницею ДФС ОСОБА_2 було видано посвідчення про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 для подання до підрозділів МВС України, які відповідно до законодавства України вповноважені здійснювати державну реєстрацію та зняття з обліку транспортних засобів.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданого Дніпровським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області 02.06.2018.
Згідно пояснень представника позивача за життя ОСОБА_2 за станом здоров`я не встигла звернутись до підрозділів МВС України для проведення реєстрації транспортного засобу та отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.
15.11.2018 позивач звернувся до відповідача із заявою про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 дружини ОСОБА_2 , у зв`язку з чим відповідачем була заведена спадкова справа за № 39/2018.
24.01.2019 позивач звернувся до відповідача із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 , що складається з транспортного засобу марки Volkswagen, модель Passat, 2016 року випуску, тип легковий, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , колір білий.
Для підтвердження права власності спадкодавця на заначений вище транспортний засіб позивачем було надано відповідачеві інвойс № 3451 від 26.01.2018, митну декларацію UA500170/2018/007403 з доповненням № 1 та посвідчення про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , видане Одеською митницею ДФС 07.05.2018.
24.01.2019 відповідачем було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вищезазначений транспортний засіб, про що винесено постанову № 33/02-31 від 24.01.2019. Постанова мотивована тим, що у позивача відсутнє свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, що підтверджує право власності спадкодавця на нього.
Зазначені вище обставини сторонами справи не заперечується та підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог, з огляду на наступне.
Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України «Про нотаріат». Правовою основою діяльності нотаріату є Конституція України, зазначений Закон, інші законодавчі акти України.
Відповідно до ст. 1 зазначеного Закону нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).
Статтею 7 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріуси у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. Нотаріуси у встановленому порядку в межах своєї компетенції вирішують питання, що випливають з норм міжнародного права, а також укладених Україною міждержавних угод.
Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами встановлено Законом України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012.
В силу п. 3 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» видача свідоцтва про право на спадщину є нотаріальною дією. На підтвердження права на спадщину, права власності, посвідчення фактів, що громадянин є живим, перебування його у певному місці, про прийняття на збереження документів видаються відповідні свідоцтва (ч. 2 ст. 48 Закону України «Про нотаріат»).
Статтею 46 зазначеного Закону передбачено, що нотаріус, має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій, повинні бути подані в строк, визначений нотаріусом. Цей строк не може перевищувати одного місяця. Неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою для відкладення, зупинення вчинення нотаріальної дії або відмови у її вчиненні.
Вимоги до документів, що подаються для вчинення нотаріальної викладені у ст. 47 Закону України «Про нотаріат». Частиною 3 зазначеної статті передбачено, що для вчинення нотаріальних дій не приймаються документи, які не відповідають вимогам законодавства або містять відомості, що принижують честь, гідність та ділову репутацію фізичної особи або ділову репутацію юридичної особи, які мають підчистки або дописки, закреслені слова чи інші незастережні виправлення, документи, тексти яких неможливо прочитати внаслідок пошкодження, а також документи, написані олівцем. В силу ч. 2 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус не приймає для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам, встановленим у статті 47 цього Закону, або містять відомості, передбачені частиною третьою статті 47 цього Закону.
Вичерпний перелік підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дії передбачено ст. 49 Закону України «Про нотаріат». Відповідно до п. 3 ч. 1 зазначеної статті нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.
Підпунктом 4.15 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.
24.01.2019 позивач звернувся до відповідача із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 , що складається з транспортного засобу марки Volkswagen, модель Passat, 2016 року випуску, тип легковий, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , колір білий. Для підтвердження права власності спадкодавця на заначений вище транспортний засіб позивачем було надано відповідачеві інвойс № 3451 від 26.01.2018, митну декларацію UA500170/2018/007403 з доповненням № 1 та посвідчення про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , видане Одеською митницею ДФС 07.05.2018.
Порядок митного контролю та митного оформлення транспортних засобів, що переміщуються через митний кордон України громадянами, які не є суб`єктами зовнішньоекономічної діяльності врегульовано Митним кодексом України та Правилами митного контролю та митного оформлення транспортних засобів, що переміщуються громадянами через митний кордон України, затверджені наказом Державної митної служби України № 1118 від 17.10.2005.
Абзацем 2 п. 2 вищезазначених Правил передбачено, що власником транспортного засобу є громадянин, що відповідно до законів України має право власності на транспортний засіб, яке підтверджується документально. Абзацем 3 п. 2 Правил митного контролю визначено перелік документів, що підтверджують право власності на транспортний засіб. Так документом, що підтверджує право власності на транспортний засіб у разі придбання його у підприємства є оформлені на відповідних бланках і завірені печатками цих осіб чи інших організацій та установ оригінали рахунків, чеків, рахунків-фактур, інвойсів, інших документів. У цих документах, крім чеків, згідно з формою відповідного бланка повинні бути зазначені дата продажу, номери шасі (рами), кузова (або ідентифікаційний номер), двигуна транспортного засобу, його модель і рік виготовлення, а також прізвище, ім`я, по батькові особи, якій продано транспортний засіб.
Досліджений судом інвойс № 3451 від 26.01.2018 містить усі вище перелічені реквізити.
Пунктом 2.7 Правил митного контролю та митного оформлення транспортних засобів, що переміщуються громадянами через митний кордон України, передбачено, що для митного оформлення транспортного засобу, який тимчасово перебуває на території України та декларується для вільного обігу на цій території, власник транспортного засобу (уповноважена особа) подає митному органу заяву довільної форми про проведення митного оформлення транспортного засобу для вільного обігу на митній території України та видачу посвідчення про реєстрацію транспортного засобу. До заяви додаються: вантажна митна декларація; документи, що підтверджують право власності на транспортний засіб або користування ним (у тому числі з правом розпорядження); технічні та реєстраційні документи; паспортні документи та інші документи, визначені законодавством України та міжнародними договорами України, що дають право на перетин державного кордону, та/або паспорт громадянина (посвідчення особи з відміткою про місце проживання); посвідка чи інший документ про постійне (тимчасове) проживання в Україні або за кордоном; документи, що підтверджують увезення транспортного засобу на митну територію України.
Відповідно до абз. 15 п. 2 Правил митного контролю посвідчення про реєстрацію транспортного засобу - документ суворої звітності, що видається митним органом власнику транспортного засобу (уповноваженій особі) для реєстрації цього транспортного засобу на ім`я особи, зазначеної в цьому документі, у реєстраційних органах у встановлений законодавством строк.
Статтею 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено, що автомобіль - це колісний транспортний засіб, який приводиться в рух джерелом енергії, має не менше чотирьох коліс, призначений для руху безрейковими дорогами і використовується для перевезення людей та (чи) вантажів, буксирування транспортних засобів, виконання спеціальних робіт. До автомобільних транспортних засобів відносяться автобуси, вантажні та легкові автомобілі, причіпи чи напівпричіпи, які використовуються для перевезення пасажирів, вантажів або виконання спеціальних робочих функцій. У ст. 19 зазначеного Закону йдеться про державну реєстрацію транспортних засобів, але не визначене юридичне значення такої реєстрації, її вплив на відповідне суб`єктивне право на автомобіль. Втім, у ч. 6 ст. 19 Закону законодавець вказав, що порядок державної реєстрації транспортних засобів визначає Кабінет Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України № 1388 від 07.09.1998 затверджено Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (далі «Порядок державної реєстрації»). Порядок є обов`язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх. При цьому передбачається реєстрація і державний облік зареєстрованих транспортних засобів, що включає реєстрацію, накопичення, узагальнення, зберігання і передачу інформації про такі засоби та відомостей про їх власників, які вносяться до Єдиного державного реєстру МВС.
Здійснення державної реєстрації є обов`язком власників транспортних засобів, осіб, що експлуатують такі засоби на законних підставах та їх представників. Законодавством встановлено строк виконання цього обов`язку протягом десяти діб після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів (ч. 9 ст. 34 Закону України «Про дорожній рух»). Визначено, що державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків.
Відповідно до абз. 2 п. 7 Порядку державної реєстрації експлуатація транспортних засобів, що не зареєстровані (не перереєстровані) в уповноважених органах МВС та без номерних знаків, що відповідають державним стандартам, а також ідентифікаційні номери складових частин яких не відповідають записам у реєстраційних документах або знищені чи підроблені, забороняється.
Аналіз наведених вище норм дозволяє суду дійти висновку, що державна реєстрація транспортних засобів не впливає на виникнення та зміст права власності на них, але відсутність такої реєстрації є обмеженням права власності, оскільки унеможливлює експлуатацію транспортних засобів, тобто користування ними.
Законом України «Про дорожній рух» передбачено, що державній реєстрації та обліку підлягають транспортні засоби усіх типів: самохідні машини, причепи та напівпричепи до них, мотоколяски, інші прирівняні до них транспортні засоби та мопеди, що використовуються на автомобільних дорогах державного значення. Стаття 34 Закону України «Про дорожній рух» передбачає, що для автоматизованого обліку транспортних засобів, що використовуються на вулично-дорожній мережі загального користування і підлягають державній або відомчій реєстрації, та відомостей про їх власників ведеться Єдиний державний реєстр, держателем якого є Міністерство внутрішніх справ України. При цьому посилання на те, що до реєстру вносяться відомості про власників досить чітко передає підходи законодавця до державної реєстрації. Оскільки до Єдиного державного реєстру включаються відомості про особу, яка вже є власником, момент виникнення права власності на транспортний засіб зазначені норми не пов`язують із їх державною реєстрацією. Отже, державна реєстрація не породжує права власності, а лише обліковує вже існуюче право.
Абзацем 1 п. 8 Порядку державної реєстрації передбачено, що державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб - нотаріально посвідчена довіреність), а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.
В силу абз. 15 п. 8 Порядку державної реєстрації документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є оформлені в установленому порядку митна декларація на бланку єдиного адміністративного документа на паперовому носії або електронна митна декларація, або видане органом доходів і зборів посвідчення про реєстрацію в уповноважених органах МВС транспортних засобів чи їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери.
Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна (п.п. 4.15 п. 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, в редакції наказу Міністерства юстиції № 235/5 від 27.01.2016).
При цьому наведені вище акти законодавства про дорожній рух, автомобільний транспорт, Порядку державної реєстрації не вказують на реєстрацію права власності на транспортні засоби. Більше того, державна реєстрація транспортних засобів не є державною реєстрацією прав власності на них у правовстановлювальному розумінні і не впливає на момент переходу права власності на транспортний засіб. Цивільне законодавство не містить жодної вказівки саме на «реєстрацію прав власності на транспортні засоби», а лише вказує на державну реєстрацію самих транспортних засобів. Натомість, ЦК передбачає реєстрацію прав лише на нерухоме майно і з цим фактом пов`язує перехід права власності на нього, створюючи відповідну систему реєстрації прав. Для транспортних засобів та інших об`єктів рухомого майна така система реєстрації не створена.
В силу п. 2 Правил митного контролю та митного оформлення транспортних засобів, що переміщуються громадянами через митний кордон України, затверджені наказом Державної митної служби України № 1118 від 17.10.2005, документом, що підтверджує право власності фізичної особи на транспортний засіб у разі придбання його у підприємства є оформлений на відповідних бланках і завірений печаткою підприємства оригінал інвойса.
Момент набуття права власності на майно за договором визначено ст. 334 ЦК України, в силу якої право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно.
Досліджена судом митна декларація UA500170/2018/007403 у графі 15 містить інформацію щодо країною відвантаження/експорту придбаного ОСОБА_2 автомобіля є Сполучені Штати ОСОБА_3 У графі 21 декларації міститься інформація щодо ідентифікації і країни реєстрації активного транспортного засобу, яким перевозився заначений автомобіль Maersk Bulan, Сінгапур. У доповнені № 1 до митної декларації UA500170/2018/007403 зазначено, що автомобіль вивантажено з контейнера MRKU3652198.
З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивачем для отримання свідоцтва про право на спадщину на транспортний засіб марки Volkswagen, модель Passat, 2016 року випуску, тип легковий, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , було надано відповідачеві належні документи, які підтверджують право власності ОСОБА_2 на транспортний засіб, а саме: інвойс № 3451 від 26.01.2018, митну декларацію UA500170/2018/007403 з доповненням № 1 та посвідчення про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , видане Одеською митницею ДФС 07.05.2018. Зазначені вище документи за формою та змістом відповідають вимогам, встановленим чинним законодавством для відповідних документів, не містять недоліків які могли би стати підставою для відмови в їх прийняті нотаріусом.
Таким чином, відповідачем безпідставно відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на зазначений транспортний засіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законодавством, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Частиною 1 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В силу принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до законодавства України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених законодавством випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно з ч.ч. 1,3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частина 3 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» містить заборону на безпідставну відмову у вчинені нотаріальних дій.
В силу ст. 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.
У абз. 3 п. 14 Постанови пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» № 2 від 31 січня 1992 року суд роз`яснив, що при задоволенні скарги на нотаріальні дії суд має їх скасувати, зазначивши, які саме нотаріальні дії, коли і ким вчинені, скасовуються. Задовольняючи скаргу на відмову у вчиненні нотаріальної дії, суд в резолютивній частині рішення зазначає про скасування постанови (іншого відповідного акта) про це (з наведенням дати і органу, що її прийняв) і яку нотаріальну дію та хто повинен вчинити.
При викладених обставинах, суд доходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими і підлягаючими задоволенню у повному обсязі.
Керуючись ст.ст. 258, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Алейнікової Наталії Олексіївни про визнання протиправною та скасування постанови від 24.01.2019 № 33/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зобов`язання видати свідоцтво про право на спадщину задовольнити повністю.
Визнати протиправною та скасувати постанову приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Алейнікової Наталії Олексіївни № 33/02-31 від 24 січня 2019 року про відмову у вчинені нотаріальної дії.
Зобов`язати приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Алейнікову Наталію Олексіївну видати ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , а саме транспортний засіб марки Volkswagen, модель Passat, 2016 року випуску, тип легковий, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , колір білий.
Стягнути з приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Алейнікової Наталії Олексіївни на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 536 (одна тисяча п`ятсот тридцять шість) грн. 80 коп., витрати пов`язані з оплати банківської комісії за сплату судового збору в розмірі 31 (тридцяти однієї) грн. 36 коп.
Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дні вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Вступна та резолютивна частини рішення ухвалені в нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 30 жовтня 2019 року.

Повний текст рішення виготовлено 5 листопада 2019 року.

Суддя І.П. Соболєва