Постанова

Іменем України

08 травня 2019 року

м. Київ

справа № 740/413/17

провадження № 61-25155св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Курило В. П., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - Регіональний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області,

представники відповідача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 26 червня 2017 року в складі колегії суддів: Онищенко О. І., Губар В. С., Кузюри Л. В.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області (далі - РСЦ МВС України в Чернігівській області) про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що з 09 серпня 2016 року вона була прийнята на роботу прибиральника службових приміщень Територіального сервісного центру № 7443 РСЦ МВС України в Чернігівській області. 03 листопада 2016 року усі працівники Територіального сервісного центру № 7443, у тому числі і позивач, написали заяви про «виведення за штат». Оскільки такі заяви працівники центру писали кожні півроку з 2007 року, то позивач написала її добровільно. 03 січня 2017 року позивача було звільнено у зв`язку із скороченням штатів. Позивач вважала, що при її звільненні не було дотримано норм трудового законодавства.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просила суд поновити її на роботі прибиральника службових приміщень Територіального сервісного центру

№ 7443 РСЦ МВС України в Чернігівській області та стягнути з відповідача

47 031,20 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 04 січня

2017 року по 26 квітня 2017 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 26 квітня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Поновлено на роботі ОСОБА_1 на посаді прибиральника службових приміщень Територіального сервісного центру № 7443 Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області.

Стягнуто з Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 45 885,42 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу (без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів) за період з 04 січня 2017 року по 26 квітня

2017 року.

Допущено до негайного виконання рішення про поновлення на роботі.

Допущено до негайного виконання рішення в частині стягнення заробітної плати за один місяць у розмірі 4 000,00 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що при звільненні позивача не дотримано норми трудового законодавства, що є підставою для застосування до спірних правовідносин положень статті 235 КЗпП України, відповідно до якої у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 26 червня 2017 року рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 26 квітня 2017 року в частині суми стягнутого середнього заробітку за час вимушеного прогулу та судового збору скасовано, ухвалено у цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто з Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 19 523,21 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 04 січня 2017 року по 26 квітня 2017 року (без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів).

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю, тому враховуючи те, що ОСОБА_1 було надано відпустки у листопаді та грудні 2016 року, вважав, що сума середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу (без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів) підлягає стягненню за період з 04 січня 2017 року по 26 квітня 2017 року та становить 19 523,21 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2017 рокуОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не застосував норми, які підлягали до застосування, у зв`язку з чим помилково використав для обрахування середнього заробітку за вимушений прогул не два останні місяці роботи (листопад-грудень 2016 року), а вересень-жовтень 2016 року.

Відзив відповідачем на касаційну скаргу не подано.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексуУкраїни, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судами установлено, що з 09 серпня 2016 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу прибиральника службових приміщень Територіального сервісного центру № 7443 РСЦ МВС України в Чернігівській області.

Наказом від 03 січня 2017 року № 1к звільнена за скороченням штату на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, з виплатою компенсації за 11 днів невикористаної чергової щорічної відпустки за фактично відпрацьований час.

Згідно з наказом МВС України від 01 травня 2016 року № 350 втратили чинність штати апарату МВС та сервісних центів МВС. Відповідно до наказу МВС України від 19 жовтня 2016 року, затверджений перелік змін у штатах МВС, зокрема, у Територіальному сервісному центрі № 7443 скорочуються всі посади, а саме прибиральник службових приміщень. З даним наказом позивач ознайомлена, що підтверджується відомістю ознайомлення працівників територіального сервісного центру № 7443, запис № 7, дата ознайомлення 02 листопада

2016 року.

Інформація про заплановане масове звільнення працівників РСЦ МВС України в Чернігівській області подана 02 листопада 2016 року, зокрема щодо

4 прибиральників службових приміщень, за встановленою формою № 4-ПН.

Позивач попереджена про майбутнє вивільнення з 03 січня 2017 року, що підтверджується попередженням про майбутнє вивільнення від 02 листопада 2016 року, яке підписане нею.

Встановлено, що позивач є матір`ю ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто на час її звільнення 03 січня 2017 року позивач мала дитину, яка не досягла трирічного віку.

Станом на час розгляду справи посада прибиральника службових приміщень Територіального сервісного центру № 7443 РСЦ МВС України в Чернігівській області є вакантною, станом на час звільнення позивача ліквідація відповідача не здійснювалась.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Пунктом 1 статті 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частини третьої статті 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням.

Пунктом 5 розділу ІV Порядку обчислення середньої заробітної плати передбачено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку по заробітній платі, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

За таких обставин, апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнутого середнього заробітку та ухвалюючи у цій частині нове рішення, на підставі належним чином оцінених доказів, встановивши, що позивачу було надано відпустки у листопаді та грудні 2016 року, дійшов до правильного висновку про те, що сума виплат, яка повинна входити в обрахунок повинна бути взята за вересень - жовтень 2016 року, а тому сума середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу за період з 04 січня 2017 року по 26 квітня 2017 року становить 19 523,21 грн.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 26 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

В. П. Курило

М. Є. Червинська