Ухвала

31 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 638/17960/16-ц

провадження № 61-19152ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Штелик С. П. вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, треті особи: Перша державна нотаріальна контора м. Харкова, Дзержинський районний у м. Харкові відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, про визнання права власності за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Харківської міської ради, треті особи: Перша державна нотаріальна контора м. Харкова, Дзержинський районний у м. Харкові відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, про визнання права власності за набувальною давністю.

Позов мотивовано тим, що вона зареєстрована та мешкає у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 05 листопада 1970 року є власником 1/5 частини цього домоволодіння. Вказувала, що у зв`язку з відселенням для зносу будинків у 421 мікрорайоні, до якого відноситься АДРЕСА_1, та вилученням земельних ділянок для суспільних потреб колишні співвласники 4/5 частин цього домоволодіння не проживають за цією адресою вже більше ніж 25 років. За цей час деякі житлові приміщення зруйнувались, крім того житла, яким вона користується, що становить 52,4 кв. м, чим пояснюється зменшення житлової площі порівняно з тією, яка вказана станом на 1970 рік у договорі дарування, та складала 137,8 кв. м. Зазначала, що будь-якого іншого житла або грошової компенсації не отримувала та відселена не була, правочинів щодо відчуження майна не вчиняла. Проживає за вказаною адресою разом зі своєю родиною безперервно з моменту реєстрації з 1973 року, та користується в повному обсязі усією садибою: земельною ділянкою, усіма надвірними будівлями та житловими приміщеннями. У будинковій книзі нового зразку з 2000 року за даною адресою зареєстровані тільки вона та членів її родини: донька - ОСОБА_2 та онука ОСОБА_3 . Рішенням виконавчого комітету Дзержинської районної ради м. Харкова № 154/54 від 17 серпня 1999 року у зв`язку з наданням мешканцям житла для відселення з будинків та з метою виключення випадків укладання договорів купівлі-продажу відселених будинків у 421 мікрорайоні, що підлягає реконструкції, виконавчий комітет вирішив просити міське бюро технічної інвентаризації анулювати реєстрацію на правовстановлюючі документи на перелік домоволодінь, включаючи спірне домоволодіння. Вказане рішення виконавчого комітету скасовано та визнано не чинним постановою суду за її позовом до Харківської міської ради, після чого реєстрацію її права власності у бюро технічної інвентаризації було поновлено. Вказала, що за цією адресою вона сплачувала податок за землю до досягнення пенсійного віку, користується газом та електроенергією, є виборцем, користується послугами пошти та знаходиться на обліку у поліклініці. Отже, вона більше ніж 15 років відкрито користується усією земельною ділянкою домоволодіння, надвірними будівлями та усім житлом, що збереглося від руйнування. Вважає, що добросовісно заволоділа нерухомим майном, оскільки в силу руйнування інших житлових приміщень сама житлова площа домоволодіння на момент заволодіння нею стала являти ту частину, в якій вона проживає.

Просила визнати за нею право власності в порядку набувальної давності на 4/5 частки домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке розташовано на земельній ділянці розміром 21,48х32,6 м, загальною площею 0,07 га, та в цілому складається із жилого будинку загальною площею 52,4 кв. м та малоцінних надвірних споруд, та визнати її одноособове право власності на це домоволодіння.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 травня 2019 року, з урахуванням ухвали цього суду про виправлення описки від 25 липня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного суду від 26 вересня 2019 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 травня 2019 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 . просить скасувати рішення суду першої інстанції, постанову апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом спору в даній справі є визнання права власності за набувальною давністю.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Також ця справа не є справою з ціною позову, яка перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що станом на 01 січня 2019 року становить 960 500,00 грн.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Касаційна скарга містить посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначила, що дана справа має для неї виняткове значення, оскільки вказаний будинок є її єдиною власністю та житлом.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав вважати, що наведені заявником підстави є такими, що становлять виняткове значення для учасника справи та, що розгляд цієї справи судом касаційної інстанції потрібен для формування єдиної правозастосовчої практики.

При цьому Верховним Судом також перевірено, чи мають місце обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, та зазначених обставин не встановлено.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, треті особи: Перша державна нотаріальна контора м. Харкова, Дзержинський районний у м. Харкові відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, про визнання права власності за набувальною давністю.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя С. П. Штелик