Постанова

Іменем України

30 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 478/751/17

провадження № 61-33522св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України»

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 23 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Бондаренко Т. З., Крамаренко Т. В., Темнікової В. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що наказом голови правління ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» від 27 травня 2014 року її було звільнено з посади заступника директора філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Новополтавський елеватор» на підставі пункту 1 статті 41 КЗпП Україниза одноразове грубе порушення трудових обов`язків.

На підставі рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 18 липня 2014 року її поновлено на вказаній посаді з 26 травня 2014 року, стягнуто на її користь 2 741,23 грн невиплаченої заробітної плати та 3 000,79 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Наказом виконуючого обов`язки голови правління ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» від 29 жовтня 2014 року № 765-к її було поновлено на вказаній посаді з 26 травня 2014 року.

Проте, посилалася на те, що рішення суду було виконане лише 29 жовтня 2014 року.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26 травня 2014 року по 29 жовтня 2014 року у розмірі 29 211,61 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 06 липня 2017 року у складі судді Сябренко І. П. позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на користь ОСОБА_1 29 211,61 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу без врахування податків та інших обов`язкових платежів.

Вирішено питання розподілу судового збору.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідачем було допущено невиконання рішення суду про поновлення позивача на роботі з його вини, тому суд вбачав обґрунтованими вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

Крім того, суд вважав, що строк звернення до суду із вказаними вимогами, позивачем не пропущено, оскільки такі вимоги слід прирівнювати до вимог про стягнення заробітної плати та відповідних гарантій, стосовно яких строк звернення до суду не є обмеженим.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 23 серпня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» задоволено.

Рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 06 липня 2017 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі скасовано.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим,що нарахування середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі не випливають з умов трудового договору, та є гарантією захисту трудових прав працівника, а не гарантією виплати заробітної плати.

Тому, враховуючи наведене, а також, що рішення суду від 18 липня 2014 року про поновлення ОСОБА_1 на роботі відповідачем було виконано шляхом видання відповідного наказу від 29 жовтня 2014 року, з яким останню було ознайомлено 31 жовтня 2014 року, то останнім днем звернення до суду є 31 січня 2015 року. Проте, позивач звернулась з даним позовом 18 травня 2017 року, порушивши законодавчо встановлений строк звернення до суду за захистом порушення трудових прав.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду та залишити у силі рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд, на її думку, ухвалив незаконне рішення, оскільки заявлені позовні вимоги стосуються її заробітку, тому застосування наслідків спливу строку позовної давності у цьому випадку є неможливим.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У жовтні 2017 року ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в який вказує на безпідставність її доводів. Вказує, що середній заробіток не входить до складу фонду заробітної плати, тому апеляційний суд ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу Лідовцю Р. А.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 липня 2019 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Наказом голови правління ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» від 26 травня 2014 року № 365-К звільнено з займаної посади заступника директора філії «Новополтавський елеватор» - ОСОБА_1 з 26 травня 2014 року за одноразове грубе порушення трудових обов`язків (пункт 1 статті 41 КЗпП України).

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 18 липня 2014 року, яке ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 27 жовтня 2014 року залишено без змін, ОСОБА_1 поновлено на роботі у ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на займаній посаді з 26 травня 2014 року. Стягнуто з ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на користь ОСОБА_1 2 741,23 грн невиплаченої заробітної плати, 3 000,79 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу без врахування податків та інших обов`язкових платежів, 500 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Наказом від 29 жовтня 2014 року ОСОБА_1 було поновлено на посаді заступника директора філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Новополтавський елеватор», а з 31 жовтня 2014 року вона приступила до виконання посадових обов`язків.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Суди попередніх інстанцій правильно визначили, що починаючи з 19 липня 2014 року по день виконання рішення, тобто ознайомлення позивача з наказом про її поновлення, яке мало місце 29 жовтня 2014 року, слід вважати періодом затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника, яке підлягало негайному виконанню.

Скасовуючи рішення районного суду, встановивши, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, проте, відмовляючи у задоволенні її позову у зв`язку із тим, що вона пропустила тримісячний строк звернення до суду для вирішення трудового спору, визначений частини першої статті 233 КЗпП України, апеляційний суд правильно вказав, що нарахування середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі не випливають з умов трудового договору та є гарантією захисту трудових прав працівника, а не гарантією виплати заробітної плати, тому з такими вимогами особа, трудові права якої порушено, може звернутися до суду у визначений частиною першою статті 233 КЗпП України тримісячний строк.

Доводи касаційної скарги та висновки суду першої інстанції про те, що строк звернення до суду із вказаними вимогами ОСОБА_1 не пропущено, оскільки такі вимоги слід прирівнювати до вимог про стягнення заробітної плати та відповідних гарантій, стосовно яких строк звернення до суду не є обмеженим, є помилковими.

Частиною сьомою статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

За змістом положень статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин.

Рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 18 липня 2014 року у справі № 478/1200/14-ц про поновлення позивача на роботі підлягало негайному виконанню, але фактично було виконано роботодавцем лише 29 жовтня 2014 року.

У порушення вимог частини сьомої статті 235 КЗпП України, а також принципу обов`язковості судового рішення, відповідач не провів негайне виконання вказаного рішення про поновлення позивача на роботі.

Частиною першою статті 233 КЗпП Українипередбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесульних рішень.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпПУкраїни трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Отже, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Трудовий договір повинен укладатись, як правило, у письмовій формі (частина перша статті 24 КЗпП України) або оформлюватись наказом чи розпорядженням роботодавця (частина третя статті 24 КЗпП України).

Припинення, розірвання трудового договору пов`язано зі звільненням працівника.

З огляду на зазначене, якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений роботодавцем.

До моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають. У звязку із цим, виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу.

Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Вказаний правовий висновок узгоджується із правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18).

Аналогічний правовий висновок викладено й Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 522/13736/15 (провадження № 61-25545сво18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, встановивши, що рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 18 липня 2014 року про поновлення ОСОБА_1 на роботі відповідачем було виконано шляхом видання відповідного наказу від 29 жовтня 2014 року, з яким останню було ознайомлено 31 жовтня 2014 року, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що останнім днем звернення до суду було 31 січня 2015 року. Проте, позивач звернулась з даним позовом тільки 18 травня 2017 року, не порушивши питання про поновлення пропущеного строку,визначеного частиною першою статті 233 КЗпП України, тому апеляційний суд правильно скасував рішення районного суду та відмовив у задоволення позову ОСОБА_1 .

Інших доводів щодо незаконності чи необґрунтованості рішення апеляційного суду касаційна скарга не містить.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість його рішення не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 23 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. А. Воробйова Б. І. Гулько Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк