Постанова

Іменем України

31 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 760/26496/18

провадження № 61-8819св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва у складі судді Усатової І. А. від 22 жовтня 2018 рокута постанову Київського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Кулішенка Ю. М., Ігнатченко Н. В., Олійника В. І., від 20 лютого 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про видачу обмежувального припису, посилаючись на те, що їй на праві власності належить Ѕ частина житлового будинку АДРЕСА_1 , інша частина будинку належить ОСОБА_4 Зазначає, що внуки останньої ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , з якими вона спільно проживає у вказаному будинку, систематично чинять домашнє насильство щодо неї з метою заволодіння належною їй власністю.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є власниками цього будинку, надмірно користуються комунальними послугами, факти протиправної поведінки мають неодноразовий, триваючий характер, просила видати обмежувальний припис щодо заборони ОСОБА_2 , ОСОБА_3 перебувати у вказаному будинку строком на шість місяців.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року, у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення мотивовано тим, що обставини, на які посилається заявник як на підставу своїх вимог, не знайшли свого переконливого підтвердження, оскільки фактично метою звернення заявника до суду є намір виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із будинку, у якому вони спільно проживають. На час розгляду заяви судом доказів того, що заявник є особою, яка постраждала від домашнього насильства будь-якого характеру, матеріали справи не містять, а тому відсутні підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2019 року, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не прийнято до уваги, що домашнє насильство з боку заінтересованих осіб триває з 2011 року, що підтверджується листом МВС України в місті Києві від 05 вересня 2011 року, та фактом проведення правоохоронними органами робіт профілактичного характеру з останніми.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 травня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23 березня 2006 року ОСОБА_1 , яка проживала за адресою: АДРЕСА_2 , належить Ѕ спадкового майна: 37/200 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 . Інша Ѕ частина цього ж будинку належить ОСОБА_4 .

Відповідно до відповіді управління профілактики правопорушень Головного управління МВС України в місті Києві від 05 вересня 2011 року за результатами розгляду звернення ОСОБА_1 проведено перевірку та встановлено, що в діях її синів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 склад злочину чи адміністративного правопорушення відсутні, проведено профілактичну роботу з ОСОБА_2

18 та 27 грудня 2017 року начальником Солом`янського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві Національної поліції України Василенко П. Ю., під час перевірки по зверненню ОСОБА_1 , надано відповідь щодо відсутності в діянні ОСОБА_2 ознак кримінального правопорушення.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів - осіб, які постраждали від такого насильства.

Пунктом 3 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру (пункт 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Положеннями частин першої, другої статті 350-6 ЦПК України встановлено, що розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» або Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків», на строк від одного до шести місяців.

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Дослідивши надані сторонами докази з урахуванням їх належності й достовірності, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційній суд, встановивши відсутність даних про те, що до ОСОБА_1 зі сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вчинялось домашнє насильство, дійшов правильного висновку про те, що відсутні підстави для застосування обмежувального припису щодо заінтересованих осіб у вигляді тимчасового обмеження у праві користування будинком, співвласником якого є заявник.

Доводи касаційної скарги про наявність домашнього насильства, яке триває з 2011 року є безпідставними, оскільки проведеними правоохоронними органами перевірками не встановлено в діях ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ознак кримінального чи адміністративного правопорушення, а факт проведення правоохоронцями із ОСОБА_2 у 2011 році профілактичної бесіди не може свідчити про систематичне насильство з його боку щодо заявника. Вказані обставини були предметом дослідження судів та їм надано належну правову оцінку.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара