Постанова

Іменем України

23 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 515/1045/17

провадження № 61-10182ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представник позивачів - ОСОБА_3 ,

відповідач - Лиманська сільська рада Татарбунарського району Одеської області,

особа, яка подала апеляційну скаргу,- заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, Головного управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру в Одеській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 і ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на постанову Одеського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Гірняк Л. А., Сегеди С. М., Цюри Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2017 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Позовна заява мотивована тим, що з вересня 2006 року вони користуються нежитловою будівлею АДРЕСА_1 , яка належала відкритому акціонерному товариству «НВНГ «Прометей» (далі - ВАТ «НВНГ «Прометей»), яке є правонаступником агрофірми «Прикордонник», та знаходилась у непридатному для використання стані, а саме: на 80 % було відсутнє перекриття, не було вікон і дверей, почали руйнуватися стіни. Вони прийняли рішення поступово відбудувати будівлю та почати користуватися нею. Відкрито заволодівши спорудою та розподіливши її між собою на дві частини, вони вклали значні кошти на її утримання: відремонтували дах, вікна та двері, укріпили стіни будівлі, проводять поточний ремонт.

За час відкритого і безперервного користування нерухомим майном претензій від можливо заінтересованих сторін вони не отримували, майновий пай колишньої агрофірми «Прикордонник» не розпайовувався. Рішенням Господарського суду Одеської області від 27 червня 2007 року припинено діяльність ВАТ «НВНГ «Прометей» у зв`язку з визнанням товариства банкрутом.

На підставі вказаного та з урахуванням положень статті 344 ЦК України ОСОБА_1 і ОСОБА_2 просили суд визнати право власності за набувальною давністю:

- за ОСОБА_1 право приватної власності на нерухоме майно за набувальною давністю на 54/100 частин нежитлової будівлі АДРЕСА_1 за межами населеного пункту.

- за ОСОБА_2 право приватної власності на нерухоме майно за набувальною давністю на 46/100 частин нежитлової будівлі АДРЕСА_1 за межами населеного пункту.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 19 серпня 2017 року у складі судді Тимошенка С. В. позов ОСОБА_1 і ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на нерухоме майно за набувальною давністю на 54/100 частин нежитлової будівлі АДРЕСА_1 за межами населеного пункту.

Визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на нерухоме майно за набувальною давністю на 46/100 частин нежитлової будівлі АДРЕСА_1 за межами населеного пункту.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з 2006 року добросовісно заволоділи нежитловою будівлею АДРЕСА_1 та продовжують відкрито, безперервно нею володіти. Однак, у зв`язку з тим, що власник спірного майна - ВАТ «НВНГ «Прометей» ліквідовано у зв`язку з банкрутством, вони не мають можливості оформити право власності на вказаний об`єкт, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК України є підставою для визнання за ними права власності на цей об`єкт нерухомості за набувальною давністю.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року задоволено апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, Головного управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру в Одеській області.

Рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 19 серпня 2017 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 і ОСОБА_2 відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь прокуратури Одеської області судовий збір по 3 035,15 грн з кожного.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що у частині першій статті 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Усвідомлена, пасивна поведінка Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, яка має відповідні повноваження для захисту інтересів територіальної громади і яка ухилилась від їх захисту, є підставою для розгляду апеляційної скарги прокурора відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод з метою захисту інтересів держави. Допуск прокурора до суду у даному випадку є виправданим. Вступ у справу здійснений прокурором у межах дискреційних повноважень, наданих йому для оскарження судового рішення на підставі статті 358 ЦПК України. Крім того, задовольняючи позовні вимоги про визнання права власності на спірні нежитлові будівлі, що розташовані на земельній ділянці, яка перебуває у власності держави, місцевий суд вирішив питання про права та обов`язки Головного управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру в Одеській області, яке є розпорядником земельної ділянки сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту, на якій розташовано це майно.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Встановивши, що позивачі, користуючись без належних правових підстав спірним нерухомим майном, знали, що цей об`єкт належить на праві власності юридичній особі, яка була ліквідована, та заволоділи чужим майном, яке їм не належить, що виключає добросовісність їх володіння, суд дійшов висновку, що вказані обставини виключають можливість задоволення позову ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 і ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить постанову апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 27 травня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У червні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової плати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2019 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що згідно з частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру»прокурор здійснює представництво в разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

З указаного вбачається, що прокурор, який звертається до суду з метою представництва інтересів держави в суді, повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва.

Таким чином, при ухваленні оскаржуваного судового рішення, апеляційний суд неправильно застосував положення частин третьої, четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та дійшов помилкового висновку, що прокурор належним чином мотивував підстави для подання апеляційної скарги та не обґрунтував відсутність державного органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції держави, залишивши поза увагою ту обставину, що в даному випадку права та інтереси держави не порушуються.

Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу

У червні 2019 року заступник прокурора Одеської області подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що підстав для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду немає, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують і не свідчать про неправильне застосування судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи. Апеляційний суд, перевіривши наведені прокурором підстави і докази, дійшов правильного висновку про допуск прокурора до суду.

У серпні 2019 року Головне управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру в Одеській області подало відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення, апеляційний суд повно і всебічно встановив обставини справи та дійшов правильного висновку, що допуск прокурора до суду у даному випадку є виправданим, вступ у справу здійснений прокурором у межах дискреційних повноважень, наданих йому для оскарження судового рішення, на підставі статті 358 ЦПК України.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 . стверджують, що з вересня 2006 року вони користуються нежитловою будівлею АДРЕСА_1 , яка належала відкритому акціонерному товариству «НВНГ «Прометей» (далі - ВАТ «НВНГ «Прометей»), яке є правонаступником агрофірми «Прикордонник».

Рішенням Господарського суду Одеської області від 27 червня 2007 року припинено діяльність ВАТ «НВНГ «Прометей» у зв`язку з визнанням товариства банкрутом.

Рішенням Лиманської сільської ради Одеської області від 13 грудня 2016 року № 45 спірному об`єкту нерухомості присвоєна адреса: АДРЕСА_1.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 і ОСОБА_2 - ОСОБА_3 підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржувана постанова апеляційного суду є законною і обґрунтованою та підстав для її скасування немає.

У частині другій статті 4 ЦПК України визначено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Згідно з частиною четвертою статті 42 ЦПК України у справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18.

У судовому процесі, зокрема у цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18). Тобто, під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.

У випадках, визначених Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 2 частини першої статті 2 Закону України «Про прокуратуру»).

Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec(2012)11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятій 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоб представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.

Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia), заява № 42454/02, § 35).

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (частина третя статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Вказаним приписам кореспондують відповідні приписи ЦПК України: прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу (частина четверта статті 56 ЦПК України).

У частині третій зазначеної статті передбачено, що прокурор може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Системне тлумачення статті 56 ЦПК України й абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту.

Пунктом 3 частини шостої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом, ініціювати перегляд судових рішень, у тому числі у справі, порушеній за позовом (заявою, поданням) іншої особи.

Судом установлено, що, обґрунтовуючи підстави перегляду рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 19 серпня 2017 року, заступник прокурора Одеської області вказував на те, що усвідомлена пасивна поведінка Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області призвела до порушення інтересів територіальної громади і держави, що свідчить про неналежне здійснення цим органом місцевого самоврядування своїх повноважень. Крім того, задовольняючи позовні вимоги про визнання права власності на спірні нежитлові будівлі, що розташовані на земельній ділянці, яка перебуває у власності держави, місцевий суд вирішив питання про права та обов`язки Головного управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру в Одеській області, яке є розпорядником земельної ділянки сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту, на якій розташовано це майно.

Частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

З урахуванням вказаного, встановивши, що прокурор попередньо, до звернення до суду повідомив Лиманську сільську раду Татарбунарського району Одеської області і Головне управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру в Одеській області про представництво їх інтересів в суді, останні наявності підстав для представництва їх інтересів не оскаржили, апеляційний суд, належним чином перевіривши доводи прокурора, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для перегляду судового рішення за його апеляційною скаргою, оскільки у цьому випадку допуск прокурора до суду є виправданим, вступ у справу здійснений у межах дискреційних повноважень, визначених законодавством.

Таким чином, доводи касаційної скарги про неправильне застосування апеляційним судом положень статті 23 Закону України «Про прокуратуру» є безпідставним.

Також колегія суддів погоджується із висновком апеляційного суду щодо відсутності правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, необхідно виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається у повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

З указаного вбачається, що йдеться про добросовісне, але неправомірне, у тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.

З урахуванням вказаного, встановивши, що позивачі, користуючись спірним нерухомим майном без належних правових підстав, знали, що цей об`єкт належить на праві власності юридичній особі, яка була ліквідована, та заволоділи чужим майном, яке їм не належить, апеляційний суд обґрунтовано вважав, що вказані обставини виключають можливість задоволення позову ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України, оскільки в їх діях відсутня добросовісність.

Доводи касаційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновком суду щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який обґрунтовано їх спростував. У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції прийнята з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому її відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 і ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 04 квітня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович