Постанова

Іменем України

31 жовтня 2019 року

місто Київ

справа № 465/5138/15

провадження № 61-22490св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Львівське комунальне підприємство «Навколо базару»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 07 березня 2017 року у складі судді Дзеньдзюри С. М. та рішення Апеляційного суду Львівської області від 27 червня 2017 року у складі колегії суддів: Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У липні 2015 року Львівське комунальне підприємство «Навколо базару»

(далі - ЛКП «Навколо базару») звернулося до суду з позовом про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за послуги з утримання будинку АДРЕСА_1 та прибудинкової території, яка станом на 23 липня 2015 року становить 6 243, 16 грн.

Позивач на обґрунтування своїх вимог посилався на те, що відповідачі зареєстровані та проживають у квартирі АДРЕСА_2 цього будинку, проте, за зазначений вид житлово-комунальних послуг не сплачують, у зв`язку з чим, перед зверненням до суду із позовом підприємство у березні 2015 року зверталося із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості, але виданий судовий наказ був скасований судом за заявою відповідачів.

Стислий виклад заперечень відповідача

У грудні 2015 року відповідач ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом, в якому просила визначити прибудинкову територію та її розмір на АДРЕСА_1 , за утримання якої їй нараховані вимоги з оплати за надані послуги, оскільки є незрозумілим, яку ж конкретно територію обслуговує позивач.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 07 березня 2017 року первісний позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ЛКП «Навколо базару» заборгованість за послуги у розмірі 191, 85 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні інших вимог та вимог за зустрічним позовом відмовлено.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, керувався тим, що строк для звернення з позовом пропущено без поважних причин. Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню у частині стягнення з відповідачів 191, 85 грн боргу за послуги з утримання будинку та прибудинкової території. Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову про визначення прибудинкової території та її розміру, оскільки розміри прибудинкових територій для будинків, які обслуговують львівські комунальні підприємства житлового господарства, визначені рішенням Львівської міської ради від 18 березня 2011 року № 318. За адресою спірного будинку прибудинкова територія становить 117, 0 кв. м.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 27 червня 2017 року апеляційну скаргу ЛКП «Навколо базару» задоволено частково. Рішення Франківського районного суду м. Львова від 07 березня 2017 року в частині вирішення позову ЛКП «Навколо базару» скасовано і ухвалено у цій частині нове рішення, яким позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ЛКП «Навколо базару» заборгованість за послуги з утримання будинку та прибудинкової території за період з березня 2012 року до червня 2015 року у розмірі 2 253, 85 грн. У задоволенні інших вимог ЛКП «Навколо базару» відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції обґрунтовувалося тим, що суд першої інстанції встановив, що позивач 18 березня 2015 року звертався до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідачів заборгованості за спожитими житлово-комунальними послугами, а тому перервав перебіг позовної давності, який з цього часу підлягає обчисленню заново. Отже, враховуючи наведені обставини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що стягненню підлягає заборгованість за період з березня 2012 року до червня 2015 року включно у розмірі 2 253, 85 грн, а вимоги за період до березня 2012 року не підлягають задоволенню, оскільки заявлені позивачем поза межами трирічної позовної давності, про застосування наслідків спливу якої заявлено відповідачем у суді першої інстанції, і причин, які б можна було визнати поважними для поновлення пропущеного строку, позивачем не наведено.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_1 , не погодившись із судовим рішенням, у липні 2017 року подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції у частині стягнення з неї суми заборгованості та залишити в силі рішення суду першої інстанції у частині стягнення з неї, ОСОБА_1 , суми боргу у розмірі 191, 85 грн.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась неправильним застосуванням судом апеляційної інстанції норм матеріального права й порушенням норм процесуального права. Заявник зазначає, що суд дійшов необґрунтованого висновку про те, що у зв`язку зі звернення до суду із заявою про видачу судового наказу позивач перервав позовну давність до платежів, що належали до сплати у межах трирічного строку до звернення до суду із такою заявою.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року у справі відкрито касаційне провадження.

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У підпункті 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Цивільну справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені у статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року

№ 1618-IV) (далі - ЦПК 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що оскаржувані судові рішення відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним у статті 213 ЦПК України 2004 року, а отже, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідач ОСОБА_1 з 1994 року є власником квартири АДРЕСА_3 , у якій вона зареєстрована разом зі своїм сином - відповідачем ОСОБА_2

Зазначений будинок знаходиться на балансі та обслуговуванні ЛКП «Навколо базару», який визначений органом місцевого самоврядування виконавцем послуг з утримання будинку та прибудинкової території.

Відповідно до розрахунку заборгованості за послуги з утримання будинку та прибудинкової території, який позивач надав за період з січня 2010 року до червня 2015 року включно заборгованість з оплати послуг з утримання будинку та прибудинкової території станом на липень 2015 року склала 6 243, 16 грн. Починаючи з січня 2010 року, ОСОБА_1 частково вносилась плата за надані послуги, а саме: у квітні, червні та липні 2010 року на загальну суму 56, 56 грн, у подальшому платежі не здійснювалися.

23 березня 2015 року Франківським районним судом м. Львова за заявою ЛКП «Навколо базару» від 18 березня 2015 року видано судовий наказ про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірі 5 985, 46 грн, який скасовано ухвалою цього ж суду від 20 квітня 2015 року за заявою боржників.

На підтвердження факту надання послуг позивач подав суду договори з підрядними організаціями щодо виконання окремих видів робіт, які входять до складових послуги з утримання будинку, акти виконаних робіт, звітну та бухгалтерську документацію тощо за період з 2012 року до 2015 року. Відповідач доказів на підтвердження тієї обставини, що вона зверталася з актами-претензіями до позивача у встановленому законом порядку протягом всього спірного періоду, не надала.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

За правилами частини четвертої статті 319, статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом

Відповідно до статей 156, 162 ЖК Української РСР власник зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги щомісячно у встановлені строки.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», чинного на час виникнення спірних правовідносин, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача вчасно одержувати якісні житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та згідно з умовами договору на надання таких послуг. Водночас відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 цього Закону такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (частина перша статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані щомісячно оплачувати житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Водночас, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг.

Зазначений правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 15 березня 2018 року у справі № 401/710/15-ц

(провадження № 6-3193св18).

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, апеляційний суд, надавши оцінку представленим позивачем доказам, врахувавши при цьому, що у спірний період нарахування відповідачу заборгованості вона не зверталась до позивача із претензіями щодо неналежного виконання послуг з утримання будинку, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача суми боргу.

Стосовно доводів ОСОБА_1 про те, що позовна давність у зв`язку із зверненням позивача до суду із заявою про видачу судового наказу не перервана, Верховним Судом враховано таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебігу загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Отже, у разі неналежного виконання споживачем обов`язку з оплати комунальних послуг, сплата яких відповідно до закону повинна здійснюватися щомісячно, позовна давність обчислюється з моменту настання строку сплати чергового платежу.

Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Частинами другою, третьою статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України 2004 року є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

Ураховуючи те, що судовий захист на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України 2004 року, перериває перебіг позовної давності.

Саме до цього зводиться правовий висновок Верховного Суду України у постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14 та Верховного Суду у постанові від 23 травня 2018 року справі № 216/5756/15-ц (провадження

№ 16-13753св18).

Враховуючи зазначені правила обчислення позовної давності, її переривання та правові висновки суду касаційної інстанції доводи касаційної скарги Верховний Суд визнає необґрунтованими та такими, що не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Враховуючи, що оплата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно, їх сплата носить періодичний характер, висновок суду апеляційної інстанції про можливість стягнення з відповідача суми заборгованості за три роки до дня звернення позивачем до суду із заявою про видачу судового наказу є обґрунтованим.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів та відповідає вимогам статей 212, 213-215, 303, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Рішення суду апеляційної інстанції у частині відмови у позові до ОСОБА_2 та зустрічного позову заявником не оскаржувались, з огляду на що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, не переглядалося.

Таким чином, доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 27 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

А. С. Олійник

В. В. Яремко