ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/2131/17
провадження № 2/753/1855/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" липня 2019 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі головуючого судді Трусової Т.О.,

секретар судового засідання Кримчук Я.Р.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа з самостійними вимогами - ОСОБА_3 ,

представник третьої особи - ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та позовом третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним,

В С Т А Н О В И В:

Стислий виклад позицій учасників справи.

У січні 2017 р. ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі по тексту - ОСОБА_2 , відповідач) про стягнення заборгованості за договором позики в сумі 200 000 000 (двісті мільйонів) грн.

Позов обґрунтований такими обставинами.

15.02.2012 між позикодавцем ОСОБА_1 та позичальником ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець надав позичальнику позику в розмірі 200 000 000 грн. Сторони домовились, що позичальник буде повертати позику згідно з наступних графіком: 150 000 000 грн. - до 31.08.2016; 50 000 000 грн. - до 31.12.2016. Факт отримання позики підтверджується власноручно написаною відповідачем розпискою. Станом на 31.12.2016 та на день подачі позову відповідач позику не повернула, у зв`язку з чим за нею наявна заборгованість в розмірі 200 000 000 грн.

Від відповідача ОСОБА_2 надійшли письмові заперечення (відзив), у яких вона зазначила про визнання позову у повному обсязі вказавши, що дійсно уклала з позивачем договір позики, за умовами якого позичила 200 000 000 грн., які зобов`язувалась повернути до 31.12.2016, проте у зв`язку із економічною кризою не змогла вчасно повернути суму позики і на даний час такої можливості не має, але в міру надходження грошових коштів буде повертати борг (т. 1 а.с. 205).

В рамках даної цивільної справи ОСОБА_3 (далі по тексту - ОСОБА_3 , третя особа) пред`явив до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позов про визнання договору позики недійсним з підстав його фіктивності. Позовні вимоги мотивував тим, що оспорюваний договір позики сторони уклали лише для виду, заздалегідь знаючи, що він не буде виконаним, а дійсною їх метою було створення перешкод для примусового виконання рішення Пустомитівського районного суду Львівської обл. від 26.05.2015 про стягнення з ОСОБА_2 на його користь боргу за договором позики в загальному розмірі 834 505,82 дол. США. За міркуванням ОСОБА_3 сума позики, яка згідно оспорюваного договору була передана готівкою, також викликає обґрунтований сумнів у наявності таких грошових коштів у ОСОБА_1 та у їх походженні (т. 1 а.с. 149-153).

Представник позивача подав відзив на позов третьої особи із запереченнями проти позову, які обґрунтовані тим, що ОСОБА_3 не є стороною оспорюваного правочину, і його зміст жодним чином не зачіпає його прав та інтересів. За міркуванням представника позивача третьою особою також не доведено відсутність правових наслідків оспорюваного договору, що є умовою визнання договору фіктивним (т. 1 а.с. 219-222).

Заяви (клопотання) учасників справи та процесуальні дії суду.

?22.02.2017 суд постановив ухвалу про відкриття провадження у справі та призначення справи до судового розгляду.

?21.03.2017 представник ОСОБА_3 подав клопотання про залучення останнього до участі у справі в якості третьої особи.

?22.03.2017 суд постановив ухвалу про залучення ОСОБА_3 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

?24.05.2017 третя особа ОСОБА_3 пред`явив до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позов про визнання договору позики недійсним, до якого долучив клопотання про витребування письмових доказів (т. 1а.с. 149-153).

?14.08.2017 відповідачем ОСОБА_2 подано письмові заперечення на позов, клопотання про залучення доказів та заперечення на позов третьої особи (т. 1 а.с. 205, 208, 219-222).

?30.08.2017 суд постановив ухвали про прийняття позову третьої особи та про витребування доказів (т. 1 а.с. 224-225, 227-232, 233).

?30.11.2017 представником третьої особи подано клопотання про призначення технічної експертизи документів (т. 2 а.с. 38-39).

?30.11.2017 суд постановив ухвалу про призначення технічної експертизи договору позики і розписки та зупинення провадження у справі (т. 2 а.с. 43-45).

?23.01.2018 суд постановив ухвалу про відновлення провадження у справі та призначення справи до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання (т. 2 а.с. 51).

?13.02.2018 позивачем подано заяву про відвід судді Леонтюк Л.К. (т. 2 а.с. 56-57).

?13.02.2018 суд постановив ухвалу про зупинення провадження у справі до вирішення питання про відвід іншим суддею (т. 2 а.с. 72-76).

?19.02.2018 суддя Гальонкіна Ю.С. постановив ухвалу про відмову у задоволенні заяви позивача про відвід судді (т. 2 а.с. 84-85).

?23.02.2018 позивачем подано апеляційну скаргу на ухвалу суду від 13.02.2018 (т. 2 а.с. 87-89).

?12.04.2018 Апеляційний суд м. Києва постановив ухвалу про залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, а ухвали від 13.02.2018 - без змін (т. 2 а.с. 102-104).

?14.05.2018 суд постановив ухвалу про відновлення провадження у справі (т. 2 а.с. 107-108).

?02.07.2018 представником позивача подано відзив на позовну заяву третьої особи (т. 2 а.с. 133-136).

?21.08.2018 суд повторно постановив ухвалу про призначення технічної експертизи договору позики і розписки та зупинення провадження у справі (т. 2 а.с. 153-155).

?27.08.2018 позивачем подано заяву, у якій зазначено про незгоду з вирізанням (знищенням) оригіналі договору позики та розписки (т. 2 а.с. 161).

?03.09.2018 представником третьої особи до суду надано порівняльні зразки документів та квитанцію про оплату за проведення експертизи (т. 2 а.с. 159).

?16.10.2018 згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано в провадження судді Трусової Т.О. (т. 2 а.с. 174).

?19.10.2018 суд постановив ухвалу про відновлення провадження у справі та призначення її до розгляду на 28.01.2019 (т. 2 а.с. 175).

?28.01.2019 суд відклав розгляд справи на 15.04.2019 (т. 2 а.с. 201).

?11.04.2019 позивачем подано письмові пояснення по справі, у якому зазначено про розгляд справи за його відсутності (т. 2 а.с. ).

?15.04.2019 суд постановив ухвалу про скасування ухвали про призначення експертизи та відклав розгляд справи на 09.07.2019 (т. 2 а.с. ).

Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, оцінка суду, норми права та мотиви їх застосування.

Предметом розгляду цієї справи є вимоги ОСОБА_1 про стягнення боргу, які обґрунтовані тим, що 15.02.2012 ОСОБА_2 взяла у нього в позику 200 000 000 грн., зобов`язавшись повертати позику частинами і повернути весь борг у строк до 31.12.2016, проте своїх зобов`язань у встановлений строк не виконала.

На підтвердження вказаних обставин позивачем надано письмовий договір позики та розписку ОСОБА_2 про одержання грошей (т. 1 а.с. 4, 5).

Відповідач ОСОБА_2 визнала факт укладення з ОСОБА_1 договору позики та свій обов`язок повернути позичені кошти.

Водночас третьою особою надані докази, які свідчать про те, що зверненню позивача до суду з даним позовом передували обставини, які мають істотне значення для вирішення цієї справи.

Так, 01.01.2010 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_2 , а ОСОБА_2 прийняла у власність від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 537 700 дол. США та зобов`язалась повернути ОСОБА_3 вказану суму до 01.06.2014.

Позичені кошти ОСОБА_2 використала для погашення кредиту, отриманого у ВАТ СКБ «Дністер» на підставі кредитного договору від 14.03.2008 № 5990/1.

ОСОБА_2 порушила умови договору та у визначений договором строк не повернула позику та проценти за користування грошовими коштами.

23.10.2014 ОСОБА_3 звернувся до Пустомитівського районного суду Львівської обл. з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики в загальному розмірі 10 352 962,20 грн.

Ухвалою від 24.10.2014 суд вжив заходи забезпечення позову ОСОБА_3 шляхом накладення арешту на грошові кошти та все рухоме і нерухоме майно відповідача ОСОБА_2 в межах суми позову (т. 1 а.с. 33-34).

На виконання ухвали суду про забезпечення позову державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Пустомитівського районного управління юстиції було відкрите виконавче провадження, в рамках якого накладено арешт на грошові кошти та все нерухоме та рухоме майно ОСОБА_2 в межах суми позову (т. 1 а.с. 38-39, 40, 41).

Не погоджуючись з ухвалою про забезпечення позову, ОСОБА_2 оскаржила її в апеляційному порядку, проте ухвалою Апеляційного суду Львівської обл. від 23.12.2014 апеляційну скаргу відповідача було відхилено, а ухвалу про забезпечення позову залишено без змін (т. 1 а.с. 35-37).

26.05.2015 Пустомитівський районний суд Львівської обл. ухвалив рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3 і стягнув з ОСОБА_2 на його користь основний борг в розмірі 537 700 дол. США, проценти за користування позикою в розмірі 279 014,74 дол. США та три проценти річних в розмірі 18 997 дол. США у гривневому еквіваленті по курсу НБУ станом на час виконання рішення суду (т. 1 а.с. 42-47).

Рішенням апеляційного суду Львівської обл. від 12.10.2015 рішення Пустомитівського районного суду Львівської обл. від 26.05.2015 змінено шляхом зменшення суми боргу, що підлягає до стягнення. Вказаним рішенням з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто основний борг в розмірі 537 700 дол. США, проценти за користування позикою в розмірі 277 836,22 дол. США та три проценти річних в розмірі 18 969,60 дол. США у гривневому еквіваленті по курсу НБУ станом на час виконання рішення суду (т. 1 а.с. 48-51).

13.07.2016 Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ відхилив касаційну скаргу ОСОБА_2 та залишив без змін рішення Пустомитівського районного суду Львівської обл. від 26.05.2015 у незміненій частині та рішення апеляційного суду Львівської обл. від 12.10.2015 (т. 1 а.с. 52-55)

В свою чергу ОСОБА_1 теж оскаржив вищевказані судові рішення в касаційному порядку посилаючись на те, що у 2009 р. між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики та додаткову угоду до нього, відповідно до умов яких остання позичила у нього грошові кошти в сумі 300 000 дол. США та зобов`язалась не укладати аналогічні договори з іншими особами до повернення йому позики. На цій підставі Дарницький районний суд м. Києва задовольнив його позов до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним укладеного між ними договору позики.

Водночас Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 15.02.2017 відхилив касаційну скаргу ОСОБА_1 на тій підставі, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 20.10.2016 рішення про визнання недійсним договору позики скасоване та ухвалене нове рішення про відмову у задоволенні його позову (т. 1 а.с. 154-157).

24.04.2015 ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_1 мирову угоду на стадії виконання судового рішення про стягнення з неї на користь ОСОБА_1 боргу за договором позики (рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24.03.2015 у цивільній справі № 753/4725/15 (т. 1 а.с. 210-212), умови якої передбачали передання у власність останньому п`яти об`єктів нерухомого майна (т. 1 а.с. 56-57).

Ухвалою від 29.05.2015 Солом`янський районний суд м. Києва визнав вищевказану мирову угоду (т. 1 а.с. 58-59), проте Апеляційний суд м. Києва ухвалу про визнання мирової угоди скасував та передав питання на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 1 а.с. 60-63).

За результатами повторного розгляду даного питання Солом`янський районний суд м. Києва постановив ухвалу від 03.09.2015 про відмову у визнанні мирової угоди ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з підстав її незаконності та порушення законних прав та інтересів ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 64-67).

Ухвалою від 21.10.2015 Апеляційний суд м. Києва відхилив апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалуСолом`янського районного суду м. Києва від 03.09.2015 (т. 1 а.с. 68-72).

У листопаді 2015 р. ОСОБА_2 видала нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважила ОСОБА_5 відчужити належне їй нерухоме і рухоме майно на свій розсуд (т. 1 а.с. 74-75).

У листопаді-грудні 2015 р. ОСОБА_5 , діючи від імені ОСОБА_2 , уклав низку договорів купівлі-продажу, на підставі яких право власності на належне ОСОБА_2 майно перейшло до третіх осіб (т. 1 а.с. 94-120).

Вказані договори були нотаріально посвідчені за нез`ясованих обставин, оскільки на той час майно ОСОБА_2 перебувало під арештом на підставі ухвали суду про забезпечення позову та постанови державного виконавця, і будь-яких рішень про скасування арешту не існувало (т. 1 а.с. 73).

В подальшому треті особи відчужили придбане у ОСОБА_2 майно на користь низки фізичних та юридичних осіб (т. 1 а.с. 76-93).

На даний час розслідується кримінальне провадження по підозрі ОСОБА_2 у шахрайстві та підробленні документів, в рамках якого надано дозвіл на її затримання, що підтверджується наданими третьою особою відомостями з офіційної бази МВС України, та не спростовано позивачем.

Правовою підставою заявлених ОСОБА_1 вимог є положення цивільного законодавства, які регулюють зобов`язальні правовідношення, зокрема, правовідношення, що виникають з договору позики.

Так, відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (пункт 2 частини 1 статті 1046 ЦК України).

Згідно статті 1047 цього Кодексу договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За приписом статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

За загальним правилом, встановленим частиною 1 статті 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Водночас у частині другій цієї статті визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Отже з огляду на наведені норми матеріального закону договір позики за своїми ознаками є реальним договором, тобто договором, для укладення якого необхідним є передання предмету позики.

Даючи оцінку доводам позову третьої особи з самостійними вимогами, суд керується загальними положеннями цивільного законодавства, положеннями, які встановлюють умови чинності правочинів та підстави визнання правочину недійсним.

Та, відповідно до статей 15, 16 ЦК України підставою для судового захисту цивільного права або інтересу є його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами частини 1 статті 12, частини 1 статті 13 цього Кодексу особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, але у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до положень частин 2 та 3 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відтак правом оспорювати правочин цивільний закон наділяє не лише сторону (сторони) правочину, а й інших, третіх осіб, які не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи».

З огляду на зазначене та з урахуванням положень статей 4, 5 ЦПК України можна дійти висновку, що кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Як розтлумачив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 01.12.2004 за № 18-рп/2004, поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто не випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушенням охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага. Водночас за відсутності об`єктивного порушення прав чи законних інтересів особи її вимоги не підлягають задоволенню.

Таким чином оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина 3 статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

За положеннями статті 46 Закону України «Про виконавче провадження», яка визначаєчерговість задоволення вимог стягувачів у разі недостатності стягнутої суми для задоволення їх вимог, вимоги стягувачів однієї чергизадовольняються пропорційно до належної кожному стягувачу суми.

Відтак з урахуванням вимог закону щодо черговості задоволення вимог стягувачів та з огляду на великий розмір заявленої ОСОБА_1 до стягнення суми - 200 000 000 грн., суд визнає обґрунтованими доводи ОСОБА_3 про те, що він не зможе отримати від боржника ОСОБА_2 максимально можливу суму в задоволення своїх грошових вимог тим більше, що ОСОБА_2 вчинила дії щодо відчуження наявного у неї на праві власності нерухомого майна.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30.06.2006 визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном», або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності».

Виходячи зі змісту наведеного та встановлених обставин суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 має обґрунтовану юридичну заінтересованість у визнанні недійсним договору позики, оскільки у разі задоволення позовних вимог ОСОБА_1 він не може розраховувати на повне виконання ОСОБА_2 зобов`язань щодо повернення йому боргу на виконання рішення Пустомитівського районного суду Львівської області у справі № 450/2962/14 - ц від 26.05.2015, яке станом на час вирішення даної справи не виконано.

Обґрунтовуючи свої вимоги про фіктивність договору позики ОСОБА_3 вказував на його безгрошовість.

Згідно з частиною 5 статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 234 цього Кодексу фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

За змістом наведеної норми у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Відтак основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Як встановив суд, на момент звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом у ОСОБА_2 існувало і на даний час існує невиконане грошове зобов`язання перед перед ОСОБА_3 , а всі дії, які здійснювалися з метою перегляду судового рішення та виведення належного боржнику майна з-під арешту (у законний спосіб), не увінчалися успіхом.

Жодних доказів, які б свідчили про наявність у ОСОБА_1 грошових коштів у зазначеній у договорі позики сумі (200 000 000 грн.) суду не надано, а за відомостями Державної фіскальної служби України будь-яка інформація про оподатковані і неоподатковані доходи (заробітна плата, пенсія, дивіденди, дарунки тощо, або інше) та витрати ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , джерела таких доходів і витрат, за період з 2005 р. по 2017 р., у базах даних відсутня (т. 1 а.с 242, т. 2 а.с. 1-23, 31-33).

Окрім того суд враховує, що у даній справі за клопотанням ОСОБА_3 було призначено технічну експертизу давності документа з метою встановлення дати створення договору позики та розписки.

Ухвала суду про призначення експертизи набрала законної сили, і ОСОБА_3 провів попередню оплату її вартості та надав експертам експериментальні зразки.

В ході проведення даної експертизи експерт повідомив, що вирішення поставлених в ухвалі суду питань потребує вирізання штрихів рукописних записів та підписів у наданих документах, у зв`язку з чим запросив від суду відповідний дозвіл.

Водночас ОСОБА_1 як власник документів, які є об`єктом експертного дослідження, відмовився надати відповідний дозвіл, підтвердивши свою відмову письмовою заявою.

В результаті таких дій ОСОБА_1 експертизу не було проведено, а відтак він ухилився від участі у проведенні призначеної ухвалою суду судової експертизи.

За нормою статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Стаття 13 ЦК України, у якій закріплені загальні засади та межі здійснення цивільних прав, містить правило про заборону зловживання суб`єктивним правом шляхом вчинення певних дій з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Водночас сукупність встановлених судом обставин дає достатні підстави вважати, що визначену у договорі та розписці грошову суму ОСОБА_1 ОСОБА_2 не передавав, а дійсною метою як складення ними документів, які наче б-то засвідчують факт укладення договору позики, так і звернення до суду з даним позовом, є створення передумов для ухилення ОСОБА_2 від виконання судового рішення, що вказує на наявність в їх діях ознак спільної недобросовісної поведінки.

Отже, зважаючи на те, що договір позики між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не укладався, а зафіксовані у договорі і розписці обставини не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором позики, суд дійшов висновку про доведеність і обґрунтованість вимог ОСОБА_6 про визнання договору позики недійсним.

Оскільки недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина 1 статті 216 ЦК України), а визнання ОСОБА_2 позову порушує права та інтереси ОСОБА_6 , підстави для задоволення вимог ОСОБА_1 відсутні.

Розподіл судових витрат між сторонами.

З огляду на результат розгляду справи суд на підставі положень статті 141 ЦПК України покладає на ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках сплачений ОСОБА_3 судовий збір.

На підставі викладеного, керуючись статтями 5, 7, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 (рнокпп: НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (рнокпп: НОМЕР_2 ) про стягнення заборгованості за договором позики в сумі 200 000 000 (двісті мільйонів) гривень.

Позов третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_3 задовольнити.

Визнати недійсним договір позики від 15 лютого 2012 року, укладений між ОСОБА_1 (рнокпп: НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (рнокпп: НОМЕР_2 ), як такий, що вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Стягнути з ОСОБА_1 (рнокпп: НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (рнокпп: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 320 (триста двадцять) гривень з кожного.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно з пп. 15.5 п. 15 частини першої Перехідних положень Розділу XIII ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя: