Постанова

Іменем України

30 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 323/2391/18

провадження № 61-13326св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 ,

представник позивача - адвокат Грибова Ірина Вікторівна,

відповідач - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , на постанову Запорізького апеляційного суду від 10 червня 2019 року у складі колегії суддів: Крилової О. В., Кухаря С. В., Полякова О. З.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , які діють в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору дарування земельних ділянок дійсним та визнання права власності на земельні ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що 06 серпня 2008 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , що діяли в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 було укладено договір дарування двох земельних ділянок площею 4,5 га та 0,86 га, розташованих на території Мирненської сільської ради Оріхівського району Запорізької області, у простій письмовій формі.

Зазначали, що відповідно до пункту 11 договору дарування ОСОБА_3 взяв на себе зобов`язання нотаріально посвідчити договір дарування земельних ділянок. Проте таке зобов`язання ним не було виконано.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , що діяли в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , просили суд визнати дійсним договір дарування та визнати за малолітньою ОСОБА_2 право власності на земельні ділянки.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 22 вересня 2008 року у складі судді Швайковського А. А. позов ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , які діють в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , про визнання договору дарування земельних ділянок дійсним та визнання права власності на земельні ділянки задоволено.

Визнано дійсним договір дарування від 06 серпня 2008 року земельних ділянок площею 4,5 га та 0,86 га, що розташовані на території Мирненської сільської ради Оріхівського району Запорізької області, від 06 серпня 2008 року та визнано за ОСОБА_2 право власності на вказані земельні ділянки з правом реєстрації та виготовлення на своє ім`я державних актів на право приватної власності на землю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, на підставі частини другої статті 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. При цьому районний суд взяв до уваги заяву ОСОБА_3 про визнання позову.

Короткий зміст судових рішень за заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами

09 серпня 2018 року представником ОСОБА_3 - адвокатом Махно Т. В. подано заяву про перегляд рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 22 вересня 2008 року у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 05 листопада 2018 року заяву ОСОБА_3 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 22 вересня 2008 року задоволено.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 22 вересня 2008 року скасовано.

Прийнято нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування земельних ділянок дійсним та визнання права власності на земельні ділянки відмовлено.

Рішення районного суду мотивоване тим, що договір дарування від 06 серпня 2008 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_1 - законних представників малолітньої ОСОБА_2 , які діють в її інтересах, нотаріально не посвідчений, тому є нікчемним.

Крім того, суд взяв до уваги те, що ОСОБА_3 06 серпня 2008 року, під час підписання договору дарування, був відсутній на території України та на час винесення рішення йому не було відомо взагалі про існування договору дарування.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 27 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 05 листопада 2018 року скасовано.

Закрито провадження за заявою ОСОБА_3 про перегляд рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 22 вересня 2008 року за нововиявленими обставинами.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції допустив до перегляду виконане по суті рішення, ухвалене 10 років тому, з порушенням вимог статті 424 ЦПКУ щодо преклюзивності строків звернення з заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, чим одночасно припустився порушення принципу юридичної визначеності.

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 16 квітня 2019 року заяву ОСОБА_3 про поновлення строку на апеляційне рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 22 вересня 2008 року задоволено. Поновлено ОСОБА_3 строк на апеляційне оскарження рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 22 вересня 2008 року.

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 22 вересня 2008 року у справі за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування земельних ділянок дійсним та визнання права власності на земельні ділянки.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 10 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 22 вересня 2008 року скасовано.

Позов ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про визнання договору дарування земельних ділянок дійсним та визнання права власності на земельні ділянки залишено без задоволення.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що при ухваленні судового рішення судом першої інстанції не перевірено, що заява про визнання позову надана суду саме ОСОБА_3 , оскільки він є громадянином Російської Федерації. Крім того, відомості про те, що ОСОБА_3 особисто передавав їх до суду або надсилав поштою у справі відсутні.

Апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності даних про повідомлення відповідача, який проживає в Російській Федерації та є іноземним громадянином, про час і місце судових засідань.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову Запорізького апеляційного суду від 10 червня 2019 року скасувати, а рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 22 вересня 2008 року залишити в силі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувана постанова апеляційного суду ухвалена з порушенням норм процесуального права та підлягає скасуванню.

Зазначає, що судом апеляційної інстанції відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 від 10 квітня 2019 року на рішення Оріхівського районного суду від 22 вересня 2008 року з порушенням строків на апеляційне оскарження оскільки з оскаржуваним рішенням ОСОБА_3 ознайомився 12 липня 2018 року.

Звертає увагу на те, що оригінали державних актів на право власності на землю знаходяться у сім`ї ОСОБА_5 , що свідчить про добровільну передачу відповідачем оригіналів документів та реальне вчинення ним правочину з бажанням настання відповідних наслідків.

Відзив на касаційну скаргу учасник справи не подав.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У липні 2019 року касаційна скарга надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою судді Верховного Суду від 22 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 вересня 2019 року справу призначено до розгляду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 вересня 2019 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 06 серпня 2008 року ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 , від імені якої діють ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , земельні ділянки площею 4,5 га та 0,86 га, розташовані на території Мирненської сільської ради Запорізької області, Оріхівського району. Цей договір укладено в простій письмовій формі (а. с. 2).

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку від 06 серпня 2008 року серії ЯГ № 708334 земельна ділянка площею 4,5 га, розташована на території Мирненської сільської ради Запорізької області, Оріхівського району, належить ОСОБА_3 (а. с. 3).

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку від 06 серпня 2008 року серії ЯГ № 708335 земельна ділянка площею 0,86 га, розташована на території Мирненської сільської ради Запорізької області, Оріхівського району, належить ОСОБА_3 (а. с. 4).

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку від 06 липня 2009 року серії ЯЖ № 070086 земельна ділянка площею 4,5 га, розташована на території Мирненської сільської ради Запорізької області, Оріхівського району, належить ОСОБА_2 (а. с. 123-124).

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку від 06 липня 2009 року серії ЯЖ № 070085 земельна ділянка площею 0,86 га, розташована на території Мирненської сільської ради Запорізької області, Оріхівського району, належить ОСОБА_2 (а. с. 121-122).

Згідно зі свідоцтвом про смерть від 15 березня 2013 року серії НОМЕР_5 ОСОБА_4 помер (а. с. 48).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Стаття 2 ЦПК України визначає, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.

Норми ЦПК України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Відповідно до вимог частини третьої, четвертої статті 357 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, встановлених статті 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали особа має право звернутися до апеляційного суду з заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.

У справі, яка переглядається, ухвалою Запорізького апеляційного суду від 16 квітня 2019 року причини пропуску строку на апеляційне оскарження рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 22 вересня 2008 року були визнані судом поважними та відкрито апеляційне провадження.

Вирішуючи питання про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення суду першої інстанції та відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , апеляційний суд повинен був перевірити його доводи щодо поважності причин пропуску процесуального строку, оскільки вони мають суттєве значення для вирішення питання про поновлення цього строку.

У матеріалах справи наявні докази, які підтверджують, що ОСОБА_3 12 липня 2018 року був ознайомлений з рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 22 вересня 2008 року, зокрема, заява представника ОСОБА_3 - адвоката Махно Т. В. від 12 липня 2018 року на ознайомлення з матеріалами справи (а. с. 19) та заява про перегляд рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами від 09 серпня 2018 року (а. с. 24-25). Крім того, дата ознайомлення з рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 22 вересня 2008 року встановлена у рішенні Оріхівського районного суду Запорізької області від 05 листопада 2018 року.

Звертаючись до суду 10 квітня 2019 року з апеляційною скаргою на зазначене рішення Оріхівського районного суду Запорізької області, ОСОБА_3 подав заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження, проте з цієї заяви не зрозуміло, які причини заявник вважає поважними.

Доводи ОСОБА_3 щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження та аргументи на підтвердження цих доводів не були належно перевірені судом апеляційної інстанції оскільки їм надана неналежна оцінка та такі не є поважними.

Частиною першою статті 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Одним з елементів справедливого судового розгляду є принцип правової визначеності прав і обов`язків сторін спору та неможливість безпідставного поновлення пропущеного процесуального строку для оскарження рішення суду, що набрало законної сили, лише з метою його скасування на шкоду інтересам іншого учасника процесу.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, зі спливом значного проміжку часу, є порушенням принципу юридичної визначеності та «права на суд», гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункти 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України» від 3 квітня 2008 року).

Аналогічні висновки викладені Європейським судом з прав людини також у справах «Науменко проти України» від 9 листопада 2004 року, «Полтораченко проти України» від 18 січня 2005 року та «Тімотієвич проти України» від 8 листопада 2005 року.

Поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення без доведеності поважності причин не забезпечило рівновагу між інтересами сторін та правову визначеність у цивільних правовідносинах, яка є складовою верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_3 подана після спливу строку на апеляційне оскарження, а з матеріалів справи не зрозуміло, які причини пропуску цього строку були визнані апеляційним судом поважними, отже встановленню підлягає підстава для поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Ураховуючи викладене, оскаржувана постанова апеляційного суду не може вважатись законною та обґрунтованою, оскільки апеляційний суд, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі та вирішуючи спір по суті, належно не перевірив доводи ОСОБА_3 про поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження.

Згідно із частиною шостою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 10 червня 2019 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції зі стадії відкриття апеляційного провадження.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. А. Воробйова Б. І. Гулько Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк