У х в а л а

І м е н е м У к р а ї н и

31 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 175/3659/14-ц

провадження № 61-18726 ск 19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Кузнєцова В. О,

розглянув касаційну скаргу начальника Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Дзіжка Романа Юрійовича на постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року в справі за поданням державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, заінтересовані особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами,

В с т а н о в и в:

У серпні 2014 року державний виконавець Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (далі - державний виконавець) звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з поданням про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

Подання обґрунтоване тим, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2012 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 2 145 099 грн. з метою забезпечення виконання даного рішення суду, 11 червня 2012 року апеляційним судом Дніпропетровської області видано виконавчий лист № 2-2268/11.

Станом на час звернення до суду із відповідним поданням, указане рішення суду апеляційної інстанції не виконано боржником ОСОБА_2 , оскільки у неї недостатньо майна для його фактичного виконання.

Ураховуючи викладене, державний виконавець просив суд визначити, що частка ОСОБА_2 у спільній сумісній власності з ОСОБА_3 , на яку може бути звернуто стягнення, становить 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Справа розглядалася судами неодноразово.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2018 року подання державного виконавця задоволено: визначено, що частка ОСОБА_2 у спільній сумісні власності із ОСОБА_3 , на яку може бути звернуто стягнення, становить 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 (далі - будинок).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено: ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2018 року скасовано, а подання державного виконавця, заінтересовані особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, залишено без задоволення

16 жовтня 2019 року начальник Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (далі - заявник) надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 серпня 2019 року.

У касаційній скарзі заявник, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить суд касаційної інстанції скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована, зокрема, тим, що суд апеляційної інстанції не взяв до уваги те, що відповідний будинок отримано ОСОБА_3 у власність під час перебування в шлюбі із боржником ОСОБА_2 , а тому дане майно є спільною сумісною власністю подружжя, та згідно Сімейного кодексу України, боржнику належить Ѕ частина даного будинку. Також заявник зазначає, що поділ спільного майна подружжя, до якого належить відповідний будинок, здійснений даними особами умисно та з метою невиконання ОСОБА_2 її обов`язку по сплаті боргу. Суд апеляційної інстанції не врахував, що поділ майна подружжя згідно відповідного договору від 16 вересня 2010 року було здійснено ними незаконно, оскільки на той час відповідне майно, зокрема, спірний будинок, перебувало під арештом.

Дослідивши матеріали касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження у зв`язку із наступним.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК Українипровадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтею 2 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності, тощо.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Задовольняючи відповідне подання державного виконавця, суд першої інстанції виходив із того, що спірний будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки ОСОБА_3 придбав його в період перебування у шлюбі з ОСОБА_2 , а відчуження спірного будинку шляхом укладення договору про поділ майна подружжя 16 вересня 2010 року фактично відбулося з метою унеможливити звернення стягнення на нього у порядку виконання даного судового рішення. Відповідний правочин укладено неправомірно, оскільки даний будинок на той час перебував під арештом. Таким чином, враховуючи відсутність іншого майна, зареєстрованого за боржником ОСОБА_2 , суд дійшов висновку про задоволення подання державного виконавця.

Скасовуючи ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2018 року та залишаючи подання без задоволення, суд апеляційної інстанції виходив із того, що даний будинок не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя боржниці ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки відповідний договір про поділ майна подружжя не визнано недійсним, і доказів на підтвердження цього до суду не надано.

Колегія суддів погоджується із відповідними висновками Дніпровського апеляційного суду, оскільки вони відповідають нормам чинного законодавства, якими регулюються спірні правовідносини, а також фактичним обставинам справи, встановленим судом на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження наданих сторонами доказів.

Як установлено судом апеляційної інстанції, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у період з червня 1992 року по липень 2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

20 жовтня 2008 року ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право власності на придбаний ним за час шлюбу спірний будинок.

Згідно з договором про поділ майна, придбаного як спільна сумісна власність подружжя, від 16 вересня 2010 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зокрема, відповідний будинок, який придбаний у період шлюбу та оформлений на ім`я ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 20 жовтня 2008 року, є особистою приватною власністю ОСОБА_3 .

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2012 року, в справі № 2-2268/11, розірвано договір позики від 10 березня 2009 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 2 143 279,00 грн. З метою забезпечення виконання даного рішення, 11 червня 2012 року судом видано виконавчий лист № 2-2268/11.

Відповідно до рішення Дніпропетровського районного суд Дніпропетровської області від 22 жовтня 2013 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2014 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору про поділ майна подружжя від 16 вересня 2010 року недійсним, залишено без задоволення.

У відповідності до ухвали Дніпропетровського районного суд Дніпропетровської області від 02 квітня 2015 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору про поділ майна подружжя від 16 вересня 2010 року неукладеним, залишено без розгляду.

Згідно статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже, договір про поділ майна подружжя від 16 вересня 2010 року в силу вимог статті 204 ЦК України є дійсним, оскільки доказів протилежного, зокрема, відповідних судових рішень, ні заявником, ні іншими особами за весь час розгляду справи до суду не надано.

Відповідно до частини першої статті 379 ЦПК України (в редакції до 15 грудня 2017 року) питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного виконавця.

Аналогічна норма міститься у частині першій статті 443 ЦПК України, згідно якої питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.

Згідно з частиною другої статті 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Відповідно до частин шостої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі, якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Згідно статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі й обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Ураховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується із висновками, викладеними судом апеляційної інстанцій в оскаржуваному рішенні у даній справі, оскільки відповідний будинок не є об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя боржниці ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а відповідний договір поділу майна подружжя від 16 вересня 2010 року укладено правомірно, оскільки рішень судів про визнання його недійсним учасниками справи до суду не надано.

Стосовно доводів заявника, що відповідний договір про поділ майна подружжя від 16 вересня 2010 року є нікчемним правочином, тому що на час його укладення спірний будинок перебував під арештом, то вони є необґрунтованими, оскільки, зважаючи на зміст статтей 203, 204, 215 ЦПК України, у даному випадку такий правочин є оспорюваним, а тому є дійсним до часу встановлення його недійсності відповідним рішенням суду. Однак, жодних належних доказів щодо недійсності даного договору заявником не надано.

Колегія суддів також критично оцінює доводи заявника, що укладення договору про поділ майна подружжя від 16 вересня 2010 року спрямоване на навмисне відчуження даного будинку, з метою уникнення виконання боржником ОСОБА_2 її обов`язку щодо погашення боргу, оскільки укладаючи такий договір його сторони реалізували свої права, надані їм, зокрема, статтями 69 СК Украни та 627 ЦК України.

Інші доводи заявника, викладені ним у касаційній скарзі є необґрунтованими та виключно його суб`єктивними судженнями, оскільки вони спростовуються змістом оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції, не впливають на його законність, і зводяться до незгоди з фактичними обставинами, встановленими судом, та стосуються переоцінки доказів, що не входить до повноважень Верховного Суду. Натомість, належних та обґрунтованих доводів, які б свідчили про можливість відкриття касаційного провадження в справі заявником не наведено.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд у порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до абзацу 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження з перегляду ухвали про розгляд скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не має значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосування судом апеляційної інстанції норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, розгляд зазначеної скарги не має значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності постанови Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року.

При цьому, колегія суддів звертає увагу заявника, що будь-які заінтересовані особи не позбавлені права на захист порушених, на їх думку, відповідних прав та інтересів в судовому порядку, шляхом пред`явлення відповідного позову, з урахуванням вимог процесуального законодавства України.

Згідно з частиною п`ятою статті 394 ЦПК України у разі, якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач. Якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись статтями 389, 390, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

У х в а л и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою начальника Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Дзіжка Романа Юрійовича на постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року в справі за поданнямдержавного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, заінтересовані особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

В. С. Жданова

В. О. Кузнєцов