Постанова

Іменем України

30 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 161/10778/16-ц

провадження № 61-25297св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Краснощокова Є. В., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 вересня 2017 року у складі судді Крупінської С. С. та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 15 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Федонюк С. Ю., Осіпука В. В., Русинчука М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору дарування квартири.

Позов мотивовано тим, що 22 серпня 2013 року він уклав договір дарування квартири, відповідно до умов якого, передав безоплатно у власність неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , квартиру № АДРЕСА_1 . Вказаний договір зі сторони обдарованого був підписаний його матір`ю ОСОБА_2 . Під час підписання договору дарування він невірно сприйняв фактичні обставини вчинення правочину, оскільки на момент звернення до суду з позовом йому виповнилось 73 роки та він є особою з інвалідністю II групи, потребує та потребував сторонньої допомоги, так як не може в повній мірі самостійно себе обслуговувати.

На підставі наведеного позивач просив визнати недійсним договір дарування, так як він укладався при умові його довічного утримання, тобто даний договір укладений під впливом помилки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 вересня 2017 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , в інтересах якого діяла ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Веремчуком С. В. 22 серпня 2013 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судові витрати в розмірі 640,00 грн.

Рішення міськрайонного суду Волинської області обґрунтовано тим, що волевиявлення ОСОБА_1 на укладення договору дарування не було вільним і не відповідало його внутрішній волі. Враховуючи похилий вік позивача, потребу у догляді, відсутність фактичної передачі предмета договору дарування, а також те, що позивач продовжує проживати в квартирі та не має іншого житла для проживання, суд дійшов висновку про те, що позивач помилявся з приводу фактичних обставин щодо правочину, які мають істотне значення.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 15 листопада 2017 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 вересня 2017 року залишено без мін.

Апеляційний суд погодився з рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2017 року ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 15 листопада 2017 року, ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач не надав суду доказів на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним, оскільки не довів, що помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення.

Оспорюваний правочин не містить жодної вказівки на довічне утримання та не передбачає догляд за позивачем.

Суду не надано доказів того, що на момент підписання спірного правочину позивач страждав на фізичну або розумову ваду, яка б перешкоджала йому прочитати, усвідомлювати та зрозуміти його умови.

Відзив на касаційну скаргу не подано

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 22 серпня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від імені та інтересах якого на підставі свідоцтва про народження діє його мати ОСОБА_2 , укладено договір дарування, відповідно умов до якого останній отримав безоплатно квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 4-6).

Судом також встановлено, що на момент укладення договору дарування від 22 серпня 2013 року позивач досяг сімдесятирічного віку, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з пенсійним посвідченням, виданим Пенсійним фондом України за № НОМЕР_1, ОСОБА_1 є особою з інвалідністю II групи з 2007 року довічно.

Відповідно до медичної картки амбулаторного хворого № 1220/36 ОСОБА_1 перебуває на диспансерному обліку в Комунальному закладі «Луцький центр ПМСД» з діагнозом «бронхіальна астма», починаючи з 2002 року та згідно з випискою Луцької міської клінічної лікарні № 13615 з діагнозом в тому числі легенева недостатність 1 ступеню.

Згідно з витягом з постанови лікарсько-консультативної комісії Комунального закладу «Луцький центр ПСМД» від 06 грудня 2016 року № 80 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , потребує постійного стороннього догляду у зв`язку з нездатністю до самообслуговування.

Згідно з висновком експерта від 10 серпня 2017 року № 47, стан ОСОБА_1 з моменту встановлення йому II групи загального захворювання довічно (2007 року) відповідає вираженій залежності хворого по наданню йому соціальних послуг, і потребує постійного догляду та сторонньої допомоги.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

З роз`яснень, які містяться у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року № 61-13652св18, 03 травня 2018 року № 61-745св17 та № 61-4417цс18.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, встановивши, що позивач є особою похилого віку ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), після укладення договору дарування продовжив проживати у спірній квартирі, яка є його єдиним житлом, маючи в ній зареєстроване місце проживання, не вчиняв дій, які б могли свідчити про його небажання користуватись спірною квартирою, а фактична передача квартири не відбулась, дійшов обґрунтованого висновку, що позивач, укладаючи спірний договір дарування, помилився щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи цього правочину, прав та обов`язків сторін за цим договором та правильно задовольнив позов на підставі статті 229 ЦК України. При цьому суд правильно врахував, що у позивача було відсутнє вільне волевиявлення на безоплатну передачу нерухомого майна у власність малолітнього ОСОБА_3 , в інтересах якого діє його мати ОСОБА_2 .

Доводи касаційної скарги про те, що позивачем не доведено, що під час укладення договору мала місце помилка стосовно правової природи правочину та наявність обставин, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції (стаття 400 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 15 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
Є. В. Краснощоков
В. П. Курило