Постанова

Іменем України

23 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 755/3091/16-ц

провадження № 61-18719св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду м. Києва від 30 січня 2017 року у складі суддів: Слюсар Т. А., Волошиної В. М., Кирилюк Г. М., та додаткове рішення апеляційного суду м. Києва від 27 березня 2017 року у складі суддів: Слюсар Т. А., Волошиної В. М., Кирилюк Г. М., касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та їх представника ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 листопада 2016 року у складі судді Арапіна Н. Є. та рішення апеляційного суду м. Києва від 30 січня 2017 року у складі суддів: Слюсар Т. А., Волошиної В. М., Кирилюк Г. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 ,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування витрат на поховання та утримання майна.

Зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , після смерті якого відкрилася спадщина на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 . Відповідачі в порядку спадкування за законом отримали по ј частині зазначеної квартири. Проте матеріальні витрати на поховання понесла вона. Також нею понесені витрати на сплату житлово-комунальних послуг у розмірі 2 824 грн 74 коп. Просила стягнути солідарно з відповідачів витрати на поховання у розмірі 15 027 грн 81 коп. та стягнути солідарно витрати на утримання майна у розмірі 2 824 грн 74 коп.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 листопада 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування понесених нею витрат на поховання померлого 16 березня 2013 року ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі по 5 555 грн 41 коп. з кожної. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування понесених нею витрат на утримання майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі по 1 412 грн 37 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі по 551 грн 20 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що витрати позивача на організацію та проведення поховання у сумі 1 373 грн 53 коп., надання додаткових ритуальних послуг у сумі 6 997 грн із вирахуванням виплаченої 19 березня 2013 року допомоги на поховання у сумі 2 392 грн 72 коп. складають у сумі 5 977 грн 81 коп. Вирішуючи заявлені позовні вимоги щодо стягнення витрат на замовлення та установку пам`ятника, суд вважає таке. Згідно товарних чеків на придбання та встановлення родинного пам`ятника ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_5 оплачено 15 400 грн. Листами Київської Торгово-промислової палати від 18 жовтня 2016 рок, Головного управління статистики у м. Києві від 04 жовтня 2016 року повідомлено про неможливість надання інформації щодо граничної вартості стандартних пам`ятників у вересні 2015 року по місту Києву. Оскільки придбано та встановлено родинний пам`ятник ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , відповідачі є спадкоємцями ОСОБА_5 , відшкодуванню підлягає 1/3 частина вартості у сумі 5 133 грн. Тому оплата родинного пам`ятника у сумі 8 тис. грн є правом позивача та не тягне за собою обов`язок відповідачів щодо відшкодування цієї суми. Позивач просить стягнути солідарно витрати на утримання майна у розмірі 2 824 грн 74 коп. Позивач є власником 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 15 жовтня 1997 року, посвідченого державним нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори. На підтвердження витрат щодо утримання майна позивачем надано квитанції про оплату житлово-комунальних послуг квартири АДРЕСА_1 , а саме: у березні - грудні 2013 року, січні-липні 2014 року по 150 грн 30 коп. щомісячно, у серпні 2014 року - 177 грн 84 коп., вересні 2014 року - 18 грн 84 коп., жовтні 2014 року - 79 грн 58 коп., на загальну суму 2 824 грн 74 коп. З урахуванням того, що солідарні зобов`язання виникають тільки у випадках, встановлених договором або законом (стаття 541 ЦК України) та, виходячи із вимог статті 1282 ЦК України щодо зобов`язання кожним із спадкоємців особисто задовольнити вимоги кредитора, та рівності частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом підлягає стягненню з відповідачів в рахунок відшкодування понесених позивачем витрат на утримання майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 з кожного відповідача у розмірі по 1 412 грн 37 коп. з кожного.

Короткий зміст судових рішень апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 30 січня 2017 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 листопада 2016 року змінено, зменшено суму, що підлягає стягненню з ОСОБА_2. та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 з відшкодування витрат на поховання з 5 555 грн 41 коп. з кожної до 2 492 грн 72 коп. з кожної. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відповідно до матеріалів справи, спадкоємцями майна покійного є його доньки, відповідачі у справі, які докази участі в похованні батька не надали, а тому районний суд обґрунтовано прийшов до висновку про покладення на них обов`язку щодо відшкодування витрат на поховання їх батька іншою особою - ОСОБА_1 , з якою покійний проживав як подружжя. Матеріалами справи доведено, що ОСОБА_1 несла витрати щодо утримання частини майна, яке належить відповідачам, а тому районний суд обґрунтовано стягнув з них по Ѕ частині, що становить 1 412 грн 37 коп. Твердження апеляційної скарги про те, що відповідачі не мали доступу до спадкового майна, ОСОБА_1 утримувала всю квартиру добровільно та користувалася нею, а тому суд неправомірно стягнув витрати на утримання Ѕ її частини, безпідставні. Власниками майна покійного відповідачі стали з моменту смерті їх батька, прийняли спадщину, а тому й зобов'язані відшкодувати позивачці витрати, пов`язані з утриманням частки їх майна. Та обставина, що виниклий між сторонами спір, пов`язаний з встановленням порядку користування частиною успадкованої квартири було вирішено рішенням Дніпровського районного суду м. Києва 05 квітня 2016 року, не звільняє відповідачів від відповідальності щодо відшкодування позивачу понесених нею витрат на утримання їх майна. Необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про відсутність у справі належних доказів про понесення позивачем витрат, пов`язаних з похованням покійного ОСОБА_5 , на суму 6 997 грн, оскільки вони спростовуються долученими до справи доказами: договором з уточненнями до нього згідно довідки та товарним чеком, виданим ФОП ОСОБА_8 , зі змісту яких убачається, що саме ОСОБА_1 несла додаткові витрати, пов`язані з похованням покійного 17 березня 2013 року. Разом з тим, з висновками суду в частині вирішення вимог про стягнення витрат на поховання, пов`язаних із придбанням і встановленням пам`ятника ОСОБА_5 , погодитися неможливо. Визнаючи доведеним установлення на могилі покійного ОСОБА_5 пам`ятника на трьох осіб ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що саме 15 400 грн витрачено на встановлення родинного пам`ятника, з яких 1/3 частина становить 5 133 грн та підлягає відшкодуванню ОСОБА_1 спадкоємцями покійного. Між тим, у матеріалах справі відсутні безспірні та належні докази, які б давали правові підстави до стягнення на користь позивачки грошових коштів, понесених на виготовлення та установку пам`ятника покійному. До справи долучено договір на установку пам`ятника на трьох осіб родини ОСОБА_2 , фото пам`ятника, кошторис, на суму 15 400 грн. Проте, договір не містить прізвища особи, яка його уклала . Не можна визнати належним доказом несення таких витрат й долучені до справи товарні чеки від 23 вересня 2015 року та 19 жовтня 2015 року, оскільки у одному з них зазначено: аванс 8000, а в іншому: залишок 7400, проте правову природу грошей, у якій валюті, ким вчинено дії та у зв`язку з чим і на користь кого, вони не містять. До справи долучена копія розписки ОСОБА_11 від 15 вересня 2015 року про передачу позивачем їй грошових коштів у сумі 8 тис. грн, на замовлення та установку пам`ятника ОСОБА_5 . Проте, відповідачі вказану обставину в судовому засіданні не визнали, в той час як належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення дій щодо облаштування пам`ятника покійному, з урахуванням вищевикладених обставин, до справи не долучено. Окрім цього, на підставі рішення апеляційного суду м. Києва від 17 лютого 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках успадкували майно покійного - кожна по ј частині двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , тобто станом на вересень 2015 року було визначено спадкоємців майна ОСОБА_5 , в коло яких ОСОБА_1 не входила. За таких обставин, суд приходить до висновку про недоведеність заявлених вимог в частині стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в дольовому порядку на користь позивача 5 133 грн в якості компенсації витрат, пов`язаних з виготовленням та установкою пам`ятника, й вважає за необхідне в зазначеній частині змінити рішення суду першої інстанції шляхом зменшення сум грошових коштів, що підлягають стягненню з відповідачів, кожної, на користь ОСОБА_1 на відшкодування витрат, пов`язаних з похованням покійного, з 5 555 грн 41 коп. до 2 492 грн 72 коп.

Додатковим рішенням апеляційного суду м. Києва від 27 березня 2017 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 по 206 грн 26 коп. судових витрат кожній.

Додаткове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що з матеріалів справи убачається, згідно квитанції № 322 від 19 грудня 2016 року за подання апеляційної скарги відповідачами сплачено судовий збір в сумі по 606 грн 32 коп. Отже, подана ОСОБА_2 та ОСОБА_3 апеляційна скарга задоволена частково, а сума грошових коштів, яка підлягає стягненню з кожної з них на користь ОСОБА_1 , зменшена з 5 555 грн 41 коп. до 2 492 грн 72 коп., що у відсотковому співвідношенні до задоволеної частини вимог становить 44,87 %, а сума коштів - 272 грн 06 коп.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1)Доводи касаційних скарг ОСОБА_1 .

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою на рішення апеляційного суду м. Києва від 30 січня 2017 року, просила скасувати оскаржуване судове рішення в частині відмови у позові та залишити в цій частині в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що фото фактично встановленого пам`ятника є в матеріалах справи, відповідачі зобов`язані відшкодувати їй 1/3 частину його вартості. Крім того, погодившись із висновками суду першої інстанції щодо стягнення з відповідачів на її користь витрат на поховання у розмірі 5 977 грн 81 коп., апеляційний суд допустив арифметичну помилку щодо поділу цієї суми на двох відповідачів.

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою на додаткове рішення апеляційного суду м. Києва від 27 березня 2017 року, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що вона є інвалідом І групи, проте апеляційний суд стягнув із неї судові витрати.

(2) Доводи касаційної скарги відповідачів

У лютому 2017 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та їх представник ОСОБА_4 звернулися до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 листопада 2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 30 січня 2017 року, просили скасувати судові рішення та відмовити у позові, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що витрати на поховання повинні бути розумними та фактично понесеними особою, яка звернулася з позовом про стягнення цих витрат. Товарний чек не свідчить про фактичне понесення позивачем витрат на поховання. Суд безпідставно стягнув з них витрати на утримання майна, оскільки вони не мали доступу до спадкового майна до травня 2016 року.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

03 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

04 червня 2019 року справу передано судді-доповідачеві Штелик С. П.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка висновків суду апеляційної інстанції

Касаційні скарги сторін на судові рішення по суті спору підлягають залишенню без задоволення.

Суди установили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , доньками якого є відповідачі у справі.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19 травня 2014 року з урахуванням рішення апеляційного суду м. Києва від 17 лютого 2015 року встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 013 року, однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2013 року по 16 березня 2013 року. Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за кожною, право власності в порядку спадкування за законом на ј частину квартири АДРЕСА_1 .

Статтею 1261 ЦК України установлено, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до статті 1232 ЦК України спадкоємці зобов`язані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця.

Статтею 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» визначено, що поховання померлого - це комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема, організація поховання померлого і проведення у зв`язку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов.

Суди встановили, що Лівобережним об`єднанням управління Пенсійного фонду України в м. Києві ОСОБА_1 надано допомогу на поховання ОСОБА_5 у розмірі 2 392 грн 72 коп. 16 березня 2013 року між ОСОБА_1 та ритуальною службою СКП «Спеціалізований комбінат ПКПО» укладено договір № 7.12487.3 на організацію та проведення поховання ОСОБА_5 , яким передбачено копку могили, установлення намогильної таблички й придбання таблички металевої, комплексний благоустрій та демонтаж пам`ятника, загальною вартість 1 373 грн 53 коп. Згідно договору на надання додаткових ритуальних послуг від 16 березня 2013 року на суму 6 997 грн, укладеного між ОСОБА_1 і СПД ОСОБА_8 , з урахуванням складеної довідки та даними товарного чеку б/н від 18 березня 2013 року, позивачем понесені додаткові витрати, пов`язані з похованням покійного (придбання труни та ритуальних речей, винос труни та вчинення інших дій, пов`язаних з похованням), на суму 6 997 грн.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено за вимогами процесуального закону, суди дійшли висновку про стягнення з кожної з відповідачів на користь ОСОБА_1 витрат, пов`язаних з похованням покійного.

Апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги про відсутність належних доказів щодо понесення позивачем витрат, пов`язаних з похованням ОСОБА_5 , на суму 6 997 грн, вказав, що такі посилання спростовуються долученими до справи доказами: договором з уточненнями до нього згідно довідки, та товарним чеком, виданим ФОП ОСОБА_8 , зі змісту яких убачається, що саме ОСОБА_1 несла додаткові витрати, пов`язані з похованням покійного 17 березня 2013 року.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, а тому доводи касаційної скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та їх представника щодо переоцінки доказів є безпідставними та не впливають на законність судових рішень в цій частині.

Не становлять підставу скасування оскаржуваного рішення апеляційного суду доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що апеляційний суд допустив арифметичну помилку при поділі витрат на поховання у розмірі 5 977 грн 81 коп. на двох відповідачів, оскільки суд може з власної ініціативи або за заявою учасників справи виправити допущені в рішенні чи ухвалі описки чи арифметичні помилки (частина перша статті 269 ЦПК України).

При цьому питання щодо виправлення арифметичної помилки вирішується судом, який ухвалив рішення, що містить вказану помилку.

Згідно вимог частини п`ятої статті 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Спадковим майном є Ѕ частина кв. АДРЕСА_1 й кожній з відповідачів належить по ј частині цього нерухомого майна.

Власником іншої Ѕ частини квартири є ОСОБА_1 .

На підтвердження витрат щодо утримання частини майна ОСОБА_5 , яке успадкували ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 долучила до матеріалів справи копії квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг квартири АДРЕСА_1 , відповідно до яких позивачем понесені витрати, пов`язані з утриманням Ѕ частини квартири, на суму 2 284 грн 74 коп.

На підставі встановленого суди дійшли висновку про те, що матеріалами справи доведено, що ОСОБА_1 несла витрати щодо утримання частини майна, яке належить відповідачам, а тому з ОСОБА_3 та ОСОБА_3 підлягають стягненню вказані витрати по Ѕ частині з кожної.

Посилання відповідачів на те, що відповідачі не мали доступу до спадкового майна, ОСОБА_1 утримувала всю квартиру добровільно та користувалася нею, а тому суд неправомірно стягнув витрати на утримання Ѕ її частини - безпідставні, з огляду на таке.

Відповідно до статті 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Згідно із статтею 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 317 ЦК України визначено, що на зміст права власності не впливають місце проживання власника або місцезнаходження майна.

Отже, у розумінні вимог статей 360, 322, частини другої статті 317 ЦК України саме на власника покладається відповідальність щодо утримання майна, незалежно від його місцезнаходження, та відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідачі є власниками майна ОСОБА_5 з моменту відкриття спадщини, прийняли спадщину, а тому зобов'язані відшкодувати позивачу витрати, пов`язані з утримання частки їх майна.

Щодо витрат на придбання та встановлення пам`ятника, необхідно зазначити таке.

Апеляційний суд на підставі встановлених у справі обставин дійшов висновку про недоведеність заявлених вимог в частині стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в дольовому порядку на користь позивача 5 133 грн в якості компенсації витрат, пов`язаних з виготовленням та установкою пам`ятника, оскільки у матеріалах справі відсутні безспірні та належні докази, які б становили правові підстави для стягнення на користь позивача грошових коштів, понесених на виготовлення та встановлення пам`ятника ОСОБА_5 Апеляційний суд зазначав, що до справи долучено договір на установку пам`ятника на трьох осіб родини ОСОБА_2 , фото пам`ятника, кошторис, на суму 15 400 грн. Проте, договір не містить прізвища особи, яка його уклала . Не можна визнати належним доказом несення таких витрат й долучені до справи товарні чеки від 23 вересня 2015 року та 19 жовтня 2015 року, оскільки у одному з них зазначено: аванс 8000, а в іншому: залишок 7400, проте правову природу грошей, у якій валюті, ким вчинено дії та у зв`язку з чим і на користь кого, вони не містять. До справи долучена копія розписки ОСОБА_11 від 15 вересня 2015 року про передачу позивачем їй грошових коштів у сумі 8 тис. грн, на замовлення та установку пам`ятника ОСОБА_5 . Проте, відповідачі вказану обставину в судовому засіданні не визнали, в той час як належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення дій щодо облаштування пам`ятника, з урахуванням вищевикладених обставин, до справи не долучено.

Відповідно до частини першої статті 131 ЦПК України 2004 року сторони зобов`язані подати свої докази до суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 10, частина перша статті 60 ЦПК України 2004 року).

За змістом статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Враховуючи те, що доводи касаційної скарги ОСОБА_1 зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 400 ЦПК України, підстави для скасування оскаржуваного рішення суду відсутні.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 410 ЦПК України).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги сторін на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 листопада 2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 30 січня 2017 року без задоволення, а оскаржувані судові рішення (рішення суду першої інстанції в незміненій при апеляційному розгляді частині) - без змін.

Щодо оскарження ОСОБА_1 додаткового рішення, касаційна скарга підлягає задоволенню.

За змістом частин першої, шостої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів.

Згідно довідки МСЕК № 093937 від 08 грудня 1992 року ОСОБА_1 є інвалідом І групи безтерміново.

Разом з тим, апеляційний суд на наведене належної уваги не звернув та безпідставно стягнув судові витрати із ОСОБА_1 , яка відповідно до Закону України «Про судовий збір» відноситься до переліку осіб, які звільнені від їх сплати.

Ураховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку про скасування додаткового рішення апеляційного суду із покладенням судових витрат, понесених відповідачами за подання апеляційної скарги, на рахунок держави.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

З урахуванням викладеного, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 листопада 2016 року в незміненій при апеляційному розгляді частині та рішення апеляційного суду м. Києва від 30 січня 2017 року по суті залишаються без змін на підставі статті 410 ЦПК України, а додаткове рішення апеляційного суду необхідно скасувати відповідно до статті 412 ЦПК України із покладення понесених відповідачами витрат за подання апеляційної скарги на рахунок держави.

Керуючись статтями 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду м. Києва від 30 січня 2017 року та касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , їх представника ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 листопада 2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 30 січня 2017 року залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 листопада 2016 року в незміненій при апеляційному розгляді частині та рішення апеляційного суду м. Києва від 30 січня 2017 року залишити без змін.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення апеляційного суду м. Києва від 27 березня 2017 року задовольнити.

Додаткове рішення апеляційного суду м. Києва від 27 березня 2017 року скасувати.

Компенсувати за рахунок держави понесені ОСОБА_2 , ОСОБА_3 під час провадження справи у суді апеляційної інстанції судові витрати в розмірі 206 грн 26 коп. кожній.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

А. А. Калараш

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

С. П. Штелик