Ухвала

06 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 686/9311/15-ц

провадження № 61-19060ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Гулейкова І. Ю., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 квітня 2019 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 24 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Приватне підприємство «Плазма К», про стягнення заборгованості за договором оренди приміщення,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 ( ОСОБА_1 ), третя особа - Приватне підприємство «Плазма К», про стягнення заборгованості за договором оренди приміщення.

Позов обґрунтовано тим, що 16 серпня 2012 року між ОСОБА_2 , як орендодавцем та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 ( ОСОБА_1 ), як орендарем, було укладено договір № П/13-08/12 (далі - договір) оренди частини нежитлового приміщення площею 100 кв. м для здійснення підприємницької діяльності в сфері торгівлі та послуг по АДРЕСА_1 . Зазначене приміщення передано у користування згідно акту приймання-передачі у серпні 2012 року.

Згідно пункту 2.1 договору розмір щомісячної орендної плати складав: з 20 серпня 2012 року по 31 липня 2012 року - 60,00 грн за один кв. м без ПДВ, та в свою чергу 6 000,00 грн без ПДВ за все приміщення; з 01 серпня 2013 року до закінчення строку дії договору - 85,00 грн за один кв. м без ПДВ, та в свою чергу 8 500,00 грн без ПДВ за все приміщення. Плата за оренду не включала вартість компенсації комунальних та експлуатаційних послуг, відшкодування витрат по електроенергії, оплати послуг телефонного зв`язку та користування мережею «Інтернет». Понесені орендодавцем витрати по оплаті вищенаведених послуг (комунальні та експлуатаційні послуги, електроенергія, телефонний зв`язок, мережа «Інтернет») відшкодовувались орендарем протягом трьох банківських днів з дати надання орендодавцем відповідних документів (рахунків).

Згідно пункту 2.4 договору, плата за оренду повинна бути сплачена орендарем не пізніше 3-го числа кожного розрахункового календарного місяця на підставі наданих орендодавцем рахунків.

Пунктом 3.3.2 договору встановлено, що орендар зобов`язаний своєчасно сплачувати плату за оренду та інші платежі за договором.

Відповідно до заяви відповідача отриманої 01 серпня 2013 року сторонами договору було прийнято рішення достроково припинити дію договору. Відповідно до пункту 4.2 договору орендар має право відмовитися від даного договору до закінчення строку його дії, тобто, достроково, попередивши письмово про це орендодавця за 90 днів до майбутнього розірвання договору. При цьому плата за оренду, сплачена орендарем, поверненню не підлягає. Відповідно до зазначеного пункту договору та враховуючи заяву відповідача про дострокове припинення договору, було спільно прийнято рішення достроково припинити дію договору та останнім днем суборенди вважати 30 жовтня 2013 року.

Порушуючи взяті на себе зобов`язання передбачені договором ОСОБА_4 , починаючи з 04 березня 2013 року перестала оплачувати плату за комунальні, експлуатаційні послуги та використану електроенергію, а починаючи з 04 квітня 2013 року не сплачувала плату за оренду та інші платежі передбачені договором, у зв`язку з чим, станом на 31 жовтня 2013 року утворилася заборгованість на загальну суму 67 101,00 грн, що підтверджується рахунками-фактурами.

Згідно пункту 5.3. договору у випадку прострочення по сплаті платежів, передбачених цим договором, орендар зобов`язаний сплатити пеню за весь час прострочення в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день такого прострочення, включаючи день оплати.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців від 27 квітня 2015 року ОСОБА_1 припинила свою діяльність як суб`єкта господарювання 14 листопада 2014 року.

У зв`язку з викладеним позивач просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь заборгованість за договором у розмірі 110 009,57 грн, з якої: 67 101,00 грн - основний борг, 4 476,77 грн - пеня, 3 616,20 грн - три проценти річних, 34 815,60 грн - інфляційні втрати.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 квітня 2019 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором у розмірі 110 009,57 грн, з якої: 67 101,00 грн основного боргу, 4 476,77 грн - пеня, 3 616,20 грн - три проценти річних, 34 815,60 грн - інфляційні втрати. Вирішено питання судових витрат.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 24 вересня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Хмельницького міськрайонного суду від 17 квітня 2019 року в частині стягнення суми основного боргу, інфляційних втрат та судового збору змінено, шляхом зменшення суми основного боргу до 63 605,00 грн, інфляційних втрат до 32 310,99 грн та судовий збір до 1 040,14 грн. В решті рішення Хмельницького міськрайонного суду від 17 квітня 2019 року залишено без змін.

ОСОБА_1 у жовтні 2019 року засобами поштового зв`язку звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій посилаючись на недотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 квітня 2019 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 24 вересня 2019 року та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову ФОП ОСОБА_2 .

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з пунктом 1 частини шостої статті 19 ЦПК України, для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову у цій справі є стягнення коштів у розмірі 67 101,00 грн, що є меншим, ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (192 100,00 грн), а тому у розумінні ЦПК України справа є малозначною.

Разом цим, обґрунтовуючи підставу для відкриття касаційного провадження, передбачену підпунктом "в" пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, заявник у касаційній скарзі посилається на те, що суми інфляційних втрат порівняно з сумою основного боргу є надзвичайно значними для неї.

Проте, заявником не надаються жодні докази на підтвердження вказаних обставин.

Посилання заявника на те, що ця справа становить значний суспільний інтерес фактично зводяться до незгоди заявника із ухваленим судовим рішенням. Посилаючись на наявність зазначених обставин, заявник не навів обґрунтованих доводів, в чому полягає значний суспільний інтерес, а сама по собі вказівка про це в касаційній скарзі не свідчить про наявність підстав для відкриття касаційного провадження.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки заявник подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не наведені, то відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 квітня 2019 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 24 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Приватне підприємство «Плазма К», про стягнення заборгованості за договором оренди приміщення відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя І. Ю. Гулейков