Справа № 183/2838/19
№ 2/183/2470/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2019 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря Пащенко А.С.,

розглянувши, у підготовчому судовому засідання, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

в с т а н о в и в:

06 травня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому, з урахуванням уточненого позову від 20.09.2019 року, просила суд, в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 28 листопада 1981 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем у Новомосковському міському відділі запису актів громадянського стану Дніпропетровської області, актовий запис № 116, дошлюбне прізвище - ОСОБА_3 .

21 березня 2017 року шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області № 183/7007/16.

На підставі договору купівлі-продажу від 04.05.1979 року, відповідачу, до реєстрації їхнього шлюбу належав житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 25,07 кв.м, житловою 11,02 кв.м, 1946 року забудови, який через те, що він був в непридатному для проживання стані сторонами було повністю знесено (зруйновано), та за спільні сумісні кошти побудовано новий житловий будинок, загальною площею 60,6 кв.м, житловою 44,1 кв.м, 1987 року побудови з надвірними побудовами, який було зареєстровано на ім`я відповідача, що стверджується свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок від 06.10.1988 року, виданого на підставі рішення виконкому Новомосковської міської ради народних депутатів № 402-5 від 09.09.1988 року.

Так, позивач зазначає, що вказаний будинок було побудовано ними за час перебування в зареєстрованому шлюбі, в інтересах їх сім`ї, з метою набуття його у власність для спільного проживання та ведення спільного господарства і побуту. На той момент їхній дочці ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вже було шість років, а 18.03.1993 року позивач народила ще й сина ОСОБА_5 . З моменту укладення шлюбу вона одразу була зареєстрована за вищезазначеною адресою, їх діти також з моменту народження були зареєстровані в спірному будинку, а тому відповідно до норм ст.ст. 60,61 Сімейного кодексу України (ст.ст. 22, 28, 29 КЗпШ) вищезазначене домоволодіння є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

На сьогоднішній день, вони всі залишаються зареєстровані та проживають в спірному будинку, за виключенням того, що з червня 2019 року їх син, який взагалі не має ніякого відношення до права власності у спірному будинку, став виганяти позивача з власного будинку, що й стало причиною звернення позивача до суду з зазначеним позовом.

Ухвалою суду від 06 травня 2019 року відкрито провадження по справі.

20 вересня 2019 року канцелярією суду зареєстровано уточнену позовну заяву (а.с.32-35).

Сторони в підготовче судове засідання не з`явилися, їх представники, кожен окремо, звернулися з заявою про розгляд справи у їх відсутність, представник позивача адвокат Олійник О.А. позов підтримала (а.с.61), представник відповідача адвокат Сівацький А.М. позов визнав (а.с.62).

На підставі ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

У відповідності до ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем, за наявності для того законних підстав, суд ухвалює рішення про задоволення позову.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.

Суд, дослідивши докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 знаходилися у зареєстрованому шлюбі в період з 28 листопада 1981 року по 01 квітня 2017 року, про що свідчать копія Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб (а.с.41) та копія рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2017 року, яке набрало законної сили 01 квітня 2017 року (а.с.9).

Суду подано копію свідоцтва про право особистої власності від 06 жовтня 1988 року, виданого на підставі рішення виконкому Новомосковської міської ради №402-5 від 09.09.1988 року замість договору купівлі продажу від 04.05.1979 року, реєстр.1381 (а.с.49), у відповідності до якого ОСОБА_2 являється власником житлового будинку АДРЕСА_1 .

Право приватної власності на підставі вищезазначеного свідоцтва на спірний житловий будинок зареєстровано 06.10.1988 року в Новомосковському БТІ за ОСОБА_2 , реєстрова книга №Д5 ст.73, що стверджується копією відповіді КП «Новомосковське МБТІ» ДОР» від 11.07.2019 року (а.с.52).

У відповідності до технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленого станом на 20.01.1988 року, сам будинок та всі інші будівлі і споруди побудовані у період з 1986 1988 роки (а.с.52-55).

Як вбачається з довідки про склад сім`ї (а.с.57), а також відмітки у паспорті позивача (а.с.36), ОСОБА_1 зареєстрована та проживає в спірному будинку з 28 квітня 1981 року.

До спірних правовідносин, суд вважає за необхідне застосувати норми чинного Сімейного кодексу України, з урахуванням особливостей щодо статусу майна, встановлених на час дії КпШС України, оскільки спірний будинок побудований у 1987 році, а правовстановлюючий документ на нього був виданий в 1988 році.

Так, за статтею 22 КпШС України, діючого на момент придбання спірного будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі ст.28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Поряд з цим, відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності. Така норма закону встановлює презумцію права спільної сумісної власності на майно, набуте за час перебування в шлюбі.

Такі ж роз`яснення містяться у і п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, та про поділ спільного майна подружжя». Зокрема, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Зазначеним вище свідоцтвом про право власності стверджується, що спірне нерухоме майно набуте чоловіком та дружиною в період шлюбу, а тому повинно бути визнане спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

В судовому засіданні не надано жодного доказу про існування між подружжям будь-якої домовленості щодо часток у спільному майні подружжя, як і не встановлена наявність шлюбного договору, а тому суд вважає, що даний об`єкт нерухомості є спільною сумісною власністю подружжя, частки подружжя у житловому будинку з надвірними побудовами та спорудами АДРЕСА_1 , є рівними.

У відповідності до ч. 2 ст.76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Тому, зважаючи на подану представником відповідача заяву про визнання позову, суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності обставин набуття майна подружжям та добровільності їх визнання.

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 обґрунтований та підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 60, 61, 63, 65, 68, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, ст.ст. 22,28 Кодексу про шлюб та сім`ю України,п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ч.3 ст. 368 ЦК України, ст. ст.ст. 12, 76, 81, 89, 200, 263, 265 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, - задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами за АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 60,6 кв.м, житловою площею 44,1 кв.м на присадибній земельній ділянці площею 915 кв.м. з (надвірними побудовами) господарськими будівлями: літня кухня-гараж літ. Б, погріб - літ. В, вбиральня - літ. Г, літній душ - літ. Д, ворота №1, хвіртка №2.

Визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 60,6 кв.м, житловою площею 44,1 кв.м на присадибній земельній ділянці площею 915 кв.м. з (надвірними побудовами) господарськими будівлями: літня кухня-гараж літ. Б, погріб - літ. В, вбиральня - літ. Г, літній душ - літ. Д, ворота №1, хвіртка №2.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.В. Сорока.