ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Мельника Я.С.,

суддів: Іванової І.В., Матвієнко Ю.О.,

за участі секретаря Гановської А.М.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 серпня 2019 року у справі за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про вселення в житлове приміщення по місцю реєстрації і зобов`язання не чинити перешкоди у вселенні і користування житлом та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем реєстрації,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивує тим, що з 1971 року перебуває у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_3 та за час спільного життя набули відповідне майно, зокрема вказану квартиру, однак 17 квітня 2000 року він відчужив цю квартиру своїй дочці - відповідачці ОСОБА_2

Вказує, що він зареєстрований у спірній квартирі, в ній також проживає відповідачка ОСОБА_3 , яка, не будучи власником квартири, чинить перешкоди йому у вселенні і користуванні квартирою, на підставі чого він просить суд вселити його в квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язати відповідачів не чинити йому перешкод у вселенні і подальшого проживання у цій квартирі.

У свою чергу, ОСОБА_2 подала зустрічний позов, який обґрунтовує тим, що її батько ОСОБА_1 відчужив їй вказану квартиру, в якій вона і проживає, при цьому за умовами договору ОСОБА_1 зобов`язався виписатися з цього житла. Вказує, що ОСОБА_1 звільнив квартиру після її продажу і не проживає у ній, проте не знявся з реєстрації, а вона самостійно несе витрати з експлуатації та ремонту квартири, через що у неї виникають проблеми зі сплати надмірних комунальних послуг і таким чином порушуються її права, у зв`язку з просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування зазначеною квартирою та зняти його з реєстраційного обліку у вказаній квартирі.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 07 серпня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено, визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом зняття його з реєстраційного обліку за цією адресою.

Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову та відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне з`ясування усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги також зазначає, що суд першої інстанції в порушення вимог закону застосував одночасно декілька підстав для визнання позивача таким, що втратив права користування житловим приміщенням, а саме ст. 405 ЦК України та ст.ст. 71, 72, 107 ЖК України, крім того місцевий суд не з`ясував, що внаслідок неприязних стосунків дружина вигнала його із зазначеної квартири і наразі не має визначеного місця проживання, що порушує його права, тому вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 та задоволення позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_1 є недоведеними, обставини, на які він посилається, належними та допустимими доказами не підтверджені, що ним не доведено самого факту вчинення йому відповідачами за його позовом будь-яких перешкод у користуванні спірною квартирою, а посилання позивача на його заяву до відділення поліції, яка датована липнем 2018 року про обставини його переїзду

з спірної квартири на інше місце проживання влітку 2017 року, не може бути належним і достатнім доказом і підставою для задоволення його позову, а також, що доказів наявності в спірній квартирі його особистих речей ОСОБА_1 також не надано та, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності та взаємному зв`язку, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність ОСОБА_1 без поважних причин за місцем реєстрації понад встановлений законом строк і, що доказів поважності причин такої відсутності ним не надано не було, тому, відповідно до ст.ст. 405 ЦК України та ст.ст. 71, 72, 107 ЖК України, ОСОБА_1 необхідно визнати таким, що втратив право користування спірною квартирою шляхом зняття його з реєстрації.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з висновками суду першої інстанції в частині підстав визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування спірною квартирою та в частині зняття його з реєстрації, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є громадянином Російської, Федерації, відповідно до паспортних даних 26 травня 2004 року зареєстрований в с. Акуліновка, Бєлгородської області, РФ та має посвідку на право постійного проживання в Україні (т.1, а.с.4, 98,99,100).

З матеріалів справи також вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу від 17 квітня 2000 року ОСОБА_1 відчужив ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 (т.1, а.с.95).

Також з матеріалів справи вбачається, що у вказаній квартирі ОСОБА_1 зареєстрований з 21 серпня 2001 року і є батьком ОСОБА_2 (т.1, а.с.102,104).

Відповідно до копій актів обстеження ОСББ «Дніпро СБ» від 29 вересня 2017 року, від 26 грудня 2017 року, від 02 квітня 2018 року, від 10 липня 2018 року, ОСОБА_1 в спірній квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує, його особистих речей в квартирі немає. Факти, викладені в актах підтверджені підписами сусідів. (т.1. а.с.109-112).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 посилається зокрема і на те, що влітку 2001 року ОСОБА_1 звернувся до неї з проханням допомогти йому, як громадянину Російської Федерації, отримати в Україні посвідку на право проживання, запевнивши, що реєстрація йому потрібна на деякий час і вона погодилася на тимчасову реєстрацію батька у її квартирі, однак він не дотримався обіцяного, добровільно зніматись з реєстрації не бажає, ніякої участі у сплаті витрат за спожиті комунальні послуги у вказаній квартирі та утриманні житла не бере, у зв`язку з чим вона змушена була звернутись до суду із відповідним позовом.

З матеріалів справи та з пояснень ОСОБА_1 також вбачається, що ним за час шлюбу з ОСОБА_8 було набуто зокрема вісім квартир у м. Києві, крім того йому на праві власності належить частина домоволодіння по АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину (т.1, а.с.46-46, 199-200).

З виписки з медичної карти ОСОБА_8 вбачається, що з 23 травня 2017 року по 19 червня 2017 року вона перебувала на стаціонарному лікуванні з переломами хребців на фоні гемангіоми, проведено операцію (т.1, а.с.52).

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, зокрема те, що ОСОБА_2 є власником спірної квартири, а ОСОБА_1 понад один рік з червня 2017 року у ній не проживає, і належних, допустимих і достатніх доказів про те, що відповідачі чинять ОСОБА_1 перешкоди у користування цим житлом і через це він не має змоги проживати у спірній квартирі, ним не надано, при цьому ОСОБА_1 спільним побутом із ОСОБА_2 не пов`язаний, у них тривалий час існують неприязні стосунки і ОСОБА_2 , як власник квартири, має право на реалізацію та захист своїх майнових прав щодо належного їй нерухомого майна, через що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування спірною квартирою.

При цьому, зібрані у справі докази у їх сукупності та взаємозв`язку не дають підстав для висновку, що ОСОБА_1 виселився із спірної квартири під примусом та внаслідок неправомірних дій відповідачів за його позовом, оскільки

ОСОБА_1 звернувся із заявою до відділення поліції щодо обставин його переїзду із спірної квартири ще у червні 2017 року лише у липні 2018 року. Доказів на спростування обґрунтованих висновків суду в частині встановлення фактичних обставин справи, зокрема встановлення факту відсутності ОСОБА_1 у спірній квартирі без поважних причин понад один рік, відсутності у нього спільного побуту з власником квартири ОСОБА_2 , понесення ним витрат на утримання цього житла, ОСОБА_1 не надав, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про його вселення.

Однак, колегія суддів вважає, що при вирішенні спору по суті місцевий суд належним чином не врахував вимог закону щодо того, що суд може визнати особу такою, що втратила право користування житлом лише з однієї із передбаченої законом підстави, однак суд першої інстанції визнав ОСОБА_1 таким, що втратив право користування спірним житлом з декількох підстав, зокрема, як на підставі ч.2 ст. 405 ЦК України, як просила ОСОБА_2 , , так і з підстав, встановлених ст.ст. 71, 72, 107 ЖК України, що є підставою для скасування рішення місцевого суду у частині задоволення позову ОСОБА_2 з ухваленням у цій частині нового рішення про задоволення позову ОСОБА_2 в частині визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування спірним житлом та лише з підстав, встановлених ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Крім того, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині зняття ОСОБА_1 з реєстрації, суд першої інстанції фактично перебрав на себе повноваження, які за законом Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» належать до компетенції інших державних органів та в іншому порядку, а тому правові підстави для задоволення цих позовних вимог ОСОБА_2 відсутні.

Разом з тим, інші доводи ОСОБА_1 , зокрема про те, що показами свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ним підтверджено факт його примусового виселення і позбавлення його права у доступі до спірної квартири, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки ці свідки не проживають у спірному будинку, не є сусідами сторін, обставини проживання в ній сторін їм невідомі, а про ці обставини їм стало відомо зі слів інших осіб, тому покази цих свідків самі по собі не можуть бути належним і достатнім доказом на підтвердження обставин, якими обгрунтовано позов ОСОБА_1 та не спростовують як фактів, на які посилається ОСОБА_2 так і обґрунтованих висновків місцевого суду у цій частині.

Інших вагомих даних, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, а тому рішення суду першої інстанції у частині повного задоволення позовних вимог ОСОБА_2 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення цих позовних вимог. У іншій частині оскаржуване рішення необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 376 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 серпня 2019 року у частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 - скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення про часткове задоволення цих позовних вимог.

Визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , а у задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: