УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 756/12886/13-ц

провадження № 61-48494ск18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження - головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Григорян Олена Грайрівна,

боржник - ОСОБА_4,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Зозулею Тарасом Михайловичем, на ухвалу Оболонського районного суду

м. Києва від 16 серпня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду

від 12 листопада 2018 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Григорян Олени Грайрівни,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії та

постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Григорян О. Г.

Фурман Л. І. зазначала, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві перебуває зведене виконавче провадження № 55742108 про стягнення грошових коштів з боржника ОСОБА_4

Заявник є одним зі стягувачів за матеріалами даного провадження.

30 березня 2018 року державним виконавцем винесено вимогу про те, що

17 квітня 2018 року відбудеться опис нерухомого майна боржника, а саме:

гаражних боксів АДРЕСА_1, та запропоновано стягувачам вирішити питання про взяття на відповідальне зберігання цього майна, про що повідомити виконавця.

17 квітня 2018 року державним виконавцем винесено постанову про опис та арешт майна боржника, якою описано та накладено арешт на гаражні бокси

і призначено відповідальним за збереження цього майна представника стягувача ОСОБА_5 - ОСОБА_6 .

До цього 23 березня 2018 року ОСОБА_1 зверталася до державного виконавця із заявою про недопустимість опису та арешту гаражних боксів, оскільки вони не зареєстровані за боржником.

Про вчинені державним виконавцем дії заявник дізналася лише 4 травня

2018 року після ознайомлення її представника з матеріалами виконавчого провадження.

ОСОБА_1 вважає, що державний виконавець не мала правових підстав для опису та арешту гаражних боксів, оскільки право власності на них у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано за нею, а не за боржником ОСОБА_4

Крім того, за наявності рухомого майна підстав для опису та арешту нерухомого майна державний виконавець не мала.

Фурман Л. І. просила визнати неправомірними дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Григорян О. Г. щодо ненаправлення їй вимоги від 30 березня 2018 року та визнати незаконною і скасувати постанову державного виконавця від 17 квітня 2018 року про опис та арешт майна боржника.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 16 серпня 2018 року в задоволенні скарги відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 12 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 16 серпня 2018 року - без змін.

У грудні 2018 року до Верховного Суду подана касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Зозуля Т. М., на ухвалу Оболонського районного суду

м. Києва від 16 серпня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду

від 12 листопада 2018 року.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до змісту пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи)

суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у

відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування

чи тлумачення.

Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження з перегляду ухвали про повернення заяви позивачеві (заявникові), про розгляд скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не має значення для формування єдиної правозастосовчої практики (частина четверта статті 394 ЦПК України).

Згідно з частиною п`ятою статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів,

до складу якої входить суддя-доповідач. Якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця

чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення порушено їхні права чи свободи.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Розглядаючи скаргу, суди встановили, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві перебуває зведене виконавче провадження № 55742108 про стягнення грошових коштів з боржника

ОСОБА_4

Стягувачами за матеріалами виконавчого провадження є ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 Загальна сума коштів, що підлягає стягненню складає 5 204 450,14 грн.

30 березня 2018 року державним виконавцем винесено вимогу про те, що

17 квітня 2018 року відбудеться опис нерухомого майна боржника, а саме:

гаражних боксів АДРЕСА_1, та запропоновано стягувачам вирішити питання

про взяття на відповідальне зберігання цього майна, про що повідомити виконавця.

17 квітня 2018 року державним виконавцем винесено постанову про опис та арешт майна боржника, якою описано та накладено арешт на гаражні

боксиАДРЕСА_1, та призначено відповідальним за збереження цього майна представника стягувача ОСОБА_5

Право власності на гаражні бокси у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_1 з 23 травня 2012 року на підставі договорів купівлі-продажу №№ 134, 135 від 21 травня 2012 року, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бадилою О. О.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13 лютого 2013 року, яке набрало законної сили, задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу гаражних боксів. Визнано недійсними договори купівлі-продажу №№ 134, 135 від 21 травня 2012 року, посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бадилою О. О., що укладені між ОСОБА_4 та ОСОБА_1

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 20 листопада 2013 року,

яке набрало законної сили, задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про застосування наслідків недійсності правочину. Стягнено з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 800 000 грн, отриманих на виконання правочинів, які визнані недійсними, та 8 000 грн збитків і судовий збір у розмірі 3 441 грн.

На виконання цього судового рішення ОСОБА_1 отримала виконавчі листи про стягнення коштів, які пред'явленодо органу виконавчої служби для примусового виконання.

Виконавче провадження відкрито 17 грудня 2014 року.

7 лютого 2018 року виконавче провадження прийнято головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Григорян О. Г.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 3 квітня 2014 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 ,

ОСОБА_4 про застосування наслідків недійсності правочину. Цим

судовим рішенням встановлено, що після визнання недійсними договорів купівлі-продажу ОСОБА_4 залишився власником незаконно відчужених гаражних боксів.

ОСОБА_1 вважає незаконною постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої

служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві

Григорян О. Г. від 17 квітня 2018 року про опис та накладення арешту

на гаражні бокси АДРЕСА_1. Посилається на те, що право власності на

дані гаражні бокси у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано занею, тому державний виконавець не мала право накладати

на них арешт.

Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено обов`язки

і права виконавців, обов`язковість вимог виконавців. У частині першій якої зазначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, накладати арешт

на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку (пункт 6

частини третьої зазначеної статті вказаного Закону).

Порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника закріплено

у статті 48 Закону України «Про виконавче провадження», а статтями 50,

56 цього Закону врегульовано порядок звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна фізичної особи та арешту і вилучення майна (коштів) боржника.

Відмовляючи в задоволенні скарги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив

з того, що оскільки правочин, за яким ОСОБА_1 набула право власності

на гаражні бокси, визнано недійсним, то вона не є власником вказаних боксів у розумінні статті 317 Цивільного кодексу України, і дії державного виконавця є правомірними.

Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції, який

належним чином перевірив відповідність дій державного виконавця вимогам Закону України «Про виконавче провадження», які останнім здійснено в обсязі необхідному для виконання рішення суду, а доказів протилежного стягувачем не надано.

Суд апеляційної інстанції правильно звернув увагу заявника, що оскільки правочин, на підставі якого за нею було зареєстровано право власності на гаражні бокси, визнано судовим рішенням, яке набрало законної сили, недійсним, то сам факт існування реєстрації на гаражні бокси за ОСОБА_1 , право власності на них у неї не породжує.

Переоцінка доказів та встановлення новихне відноситься до повноважень

суду касаційної інстанції під час касаційного перегляду справи, що визначено статтею 400 ЦПК України.

Виходячи зі змісту касаційної скарги й оскаржуваних ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 16 серпня 2018 року та постанови Київського апеляційного суду від 12 листопада 2018 року, касаційна скарга є необґрунтованою. Правильне застосовування судами попередніх інстанцій

норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення; ухвалені у справі судові рішення не мають значення

для формування єдиної правозастосовчої практики, а наведені у скарзі

доводи не дають підстав для висновку про незаконність оскаржуваних судових рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції

про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до

уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити

в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»

від 18 липня 2006 року).

Оскільки ухвала Оболонського районного суду м. Києва від 16 серпня 2018 року та постанова Київського апеляційного суду від 12 листопада 2018 року є законними і обґрунтованими, прийнятими із додержанням норм права, й оскаржувані судові рішення не мають значення для формування єдиної правозастосовчої практики, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою адвокатом Зозулею Т. М., колегія суддів відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою адвокатом Зозулею Тарасом Михайловичем, на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 16 серпня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 листопада 2018 року у справі

за скаргою ОСОБА_1 на дії та постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Григорян Олени Грайрівни.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

В. А. Стрільчук