Постанова

Іменем України

17 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 520/1894/16-ц

провадження № 61-19698св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Київська районна адміністрація Одеської міської ради,

відповідач- ОСОБА_1,

третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Саларид»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1, інтереси якого представляє ОСОБА_2, на рішення Київського районного суду міста Одеси від 20 січня 2017 року у складі судді Прохорова П. А. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 24 травня 2017 року у складі колегії суддів: Журавльова О. Г., Комлевої О. С., Кравця Ю. І.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У лютому 2016 року Київська районна адміністрація Одеської міської ради звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Саларид», про знесення самочинного будівництва.

Позов мотивовано тим, що заочним рішенням Київського районного суду міста Одеси від 21 листопада 2013 року у справі № 520/15174/13-ц за ОСОБА_1 було визнано право власності на кафе, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 60,4 кв. м.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 26 листопада 2014 року вищевказане заочне рішення було скасоване, постановлено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про визнання права власності відмовлено у повному обсязі.

Проте, 27 грудня 2013 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області Голоцваном Є. О. було прийнято рішення № 9610083 про державну реєстрацію права власності на 1/1 частку кафе, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, за суб'єктом ОСОБА_1.

В подальшому, згідно з договором купівлі-продажу від 22 січня 2014 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р. В. за № 155, ОСОБА_1 передав у власність, а ОСОБА_9 прийняв у власність 1/2 частини вищевказаного кафе.

На підставі договору купівлі-продажу від 22 січня 2014 року приватним нотаріусом Фроловою Р. В. прийнято рішення від 22 січня 2014 року за № 10179646 про державну реєстрацію за ОСОБА_9 права власності на 1/2 частини нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1.

Крім того, згідно з договором купівлі-продажу від 22 січня 2014 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р. В. за № 156, ОСОБА_1 передав у власність, а ОСОБА_9 прийняв у власність іншу 1/2 частини вищевказаного кафе.

На підставі договору купівлі-продажу від 22 січня 2014 року приватним нотаріусом Фроловою Р. В. прийнято рішення від 22 січня 2014 року за № 10180362 про державну реєстрацію за ОСОБА_9 права власності на 1/2 частини нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1.

15 січня 2015 року державним реєстратором прав на нерухоме майно ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності номер 32276480 було винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 15 січня 2015 року № 18648178.

Враховуючи виявлені факти, Київською районною адміністрацією Одеської міської ради було подано адміністративний позов до Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції в Одеській області, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Фролової Р. В. про скасування рішення державного реєстратора та рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - кафе, загальною площею 60,4 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 листопада 2015 року у справі № 815/3348/15 було частково задоволено позовну заяву Київської районної адміністрації Одеської міської ради.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна відомості про реєстрацію права власності щодо об'єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 станом на 24 грудня 2015 року відсутні.

Таким чином, на теперішній час право власності на об'єкт нерухомості у вигляді кафе за спірною адресою не зареєстровано за будь-якими особами.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 26 листопада 2014 року, прийнятим за розглядом справи № 22-ц/785/9568, встановлено особу, яка проводила будівництво за спірною адресою - ОСОБА_1.

З виходом на місце співробітниками КРА ОМР та ДКВ ОМР проведено перевірку за зазначеною адресою, за результатами чого встановлено наявність самовільного будівництва у вигляді бару «Дельфін» та складено відповідний акт від 12 січня 2016 року.

Розпорядженням Київською районною адміністрацією Одеської міської ради від 29 січня 2016 року № 77 було зобов'язано відповідача власними силами і за рахунок власних коштів у десятиденний строк знести (демонтувати) кафе, розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Оскільки вимоги Київської районної адміністрації Одеської міської ради дотепер не виконано, позивач просив суд: зобов'язати відповідача знести самочинно зведене кафе за адресою: АДРЕСА_1 за рахунок ОСОБА_1, а також стягнути з відповідача витрати із сплати судового збору у розмірі 1 378,00 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 20 січня 2017 року позов задоволено. Зобов'язано ОСОБА_1 за власний рахунок знести самочинно зведену нежитлову будівлю - кафе, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Вирішено питання судових витрат.

Рішення районного суду мотивовано тим, що у забудовника ОСОБА_1 відсутній затверджений проект та дозвіл на проведення будівельних робіт по АДРЕСА_1, що свідчить про незаконність такого будівництва, яке відповідно до частини першої, сьомої статті 376 ЦК України підлягає знесенню.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 24 травня 2017 року рішення Київського районного суду міста Одеси від 20 січня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками Київського районного суду міста Одеси.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

У червні 2017 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Київського районного суду міста Одеси від 20 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 24 травня 2017 року, ухвалити рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не взяли до уваги постанову Вищого адміністративного суду України від 21 липня 2016 року, якою було скасовано постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2015 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 листопада 2015 року на які посилається позивач на обґрунтування своїх вимог, а тому відповідач є законним власником самочинного будівництва.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов

Рух касаційної скарги та матеріалів справи:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 червня 2017 року у справі відкрито касаційне провадження, витребувано справу із Київського районного суду міста Одеси.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

У травні 2018 року матеріали цивільної справи № 520/1894/16-ц надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року в справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК (тут і далі у редакції, чинній на час прийняття апеляційним судом рішення) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За правилами частин першої та другої статті 15 ЦПК суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Згідно із частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) (тут і далі - у редакції, чинній на час прийняття судом спірного рішення) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Справою адміністративної юрисдикції у розумінні пункту 1 частини першої статті 3 КАС є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За правилами пункту 1 частини другої статті 17 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до пункту 5 частини четвертої статті 50 КАС громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень, зокрема, в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до підпункту 3 пункту «б» частини першої статті 31 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (у редакції, чинній на час звернення до суду) до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження, зокрема, здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій; зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих об'єктів, а також може заподіяти шкоди навколишньому природному середовищу.

Аналогічна норма закріплена у статті 14 Закону України від 16 листопада 1992 року № 2780-XII «Про основи містобудування».

Відповідно до статті 7 вказаного Закону державне регулювання у сфері містобудування здійснюється, зокрема, органами місцевого самоврядування, а також центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю, іншими органами в порядку, встановленому законодавством.

Згідно з пунктом 3.2.7. Положення про Малиновську районну адміністрацію Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 28 лютого 2011 року № 384-VI (у редакції, чинній на час звернення до суду), до компетенції Малиновської районної адміністрації у галузі будівництва належить: здійснення контролю за недопущенням самовільного будівництва у районі; звернення до суду з позовами про знесення (приведення до попереднього стану) об'єктів самочинного будівництва (реконструкції).

У справі, яка розглядається, Київська районна адміністрація Одеської міської ради звернулася до суду з позовом, у якому просила суд зобов'язати ОСОБА_1 знести за свій рахунок самочинно побудоване кафе по АДРЕСА_1, мотивувавши свої вимоги тим, що будівництво здійснене відповідачем без необхідних дозвільних документів, а тому відповідно до частини першої, сьомої статті 376 ЦК України воно є самочинним.

Отже, спірні правовідносини в цій справі обумовлені реалізацією позивачем передбачених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» делегованих повноважень щодо здійснення державного контролю за дотриманням законодавства у сфері містобудівної діяльності. Здійснення такого державного контролю означає обов'язковість прийнятих за його результатами рішень для підконтрольного суб'єкта, що свідчить про владно-управлінський характер, а відтак і публічно-правову природу таких правовідносин.

Більше того, звертаючись до суду з позовом про знесення об'єкту самочинного будівництва і мотивуючи такий позов порушеннями архітектурних, містобудівних або інших подібних норм і правил, суб'єкт владних повноважень діє з метою захисту прав та інтересів громади або невизначеного кола осіб від можливих порушень їхніх прав та з метою запобігти можливим суспільно значимим несприятливим наслідкам порушення відповідних норм і правил, а не з метою захисту своїх приватних прав та інтересів.

Таким чином, спори, які виникають за участю суб'єкта владних повноважень з метою реалізації у спірних відносинах наданих йому законодавством владних управлінських функцій, є публічно-правовими.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 14-48цс18.

Проте суд не врахував зазначені норми процесуального права та дійшов передчасного висновку про те, що спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У частинах першій і другій статті 414 ЦПК України передбачено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 і 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19?22 цього Кодексу, є обов'язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про те, що спір за участю суб'єкта владних повноважень з метою реалізації у спірних відносинах наданих йому законодавством владних управлінських функцій, є публічно-правовими та належить до юрисдикції адміністративних судів, то такий спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Рішення Київського районного суду міста Одеси від 20 січня 2017 року та ухвала апеляційного суду Одеської області від 24 травня 2017 року підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України є підставою для їх скасування із закриттям провадження у справі.

Керуючись статтями 255, 400, 409, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, інтереси якого представляє ОСОБА_2, задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду міста Одеси від 20 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 24 травня 2017 року скасувати.

Провадження у справі за позовом Київської районної адміністрації Одеської міської ради до ОСОБА_1, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Саларид», про знесення самочинного будівництва закрити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило