КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 754/15684/17-ц

провадження № 22-ц/824/4186/2019

25 квітня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.,

при секретарі Дуці В. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2018 року у складі судді Бабко В. В.,

встановив:

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з в казаним позовом, в якому з урахуванням уточнень від 06.02.2018 р. просив провести розподіл майна, залишивши у власності ОСОБА_3 спільно нажите майно на загальну суму 134 325 грн. : комп'ютерний стіл 1 + послуги по встановленню - 4 000 грн; шафу-купе 1 - 7 000 грн; шафу-купе 2 - 8 000 грн; шафу в коридорі - 6 500 грн; - комп'ютерний стіл 3 - 1 600 грн; тумбу під телевізор - 1 200 грн; м'який куток - 8 200грн; диван - 5 600 грн; кухонний стіл і стільці - 1 800 грн; офісні крісла 4 шт. - 1 520 грн; комп'ютерне крісло - 890 грн; килим - 6 700 грн; обігрівач масляний Scarlet - 950 грн; конвектор - 539 грн; LCD телевізор Sumsung - 5 000грн; супутникове ТБ (комплект) - 2 200грн; кондиціонер Cooper&Hunter - 9 500 грн; морозильну камеру Gorenje - 5 000 грн; бойлер Gorenje OGB 100 - 6 688 грн; пральну машинку Whirlpoop AWS 63213 - 6 776грн; пилосос Sumsung - 2 099 грн; маршрутизатор Canion - 250грн; пароварку - 800 грн; мультиварку Redmond M4502 - 2 240грн; газову плиту - 6 000грн; домофон - 600грн; хлібопічку DEX DBM-707 - 2 233грн.

Просив стягнути з відповідача на його користь Ѕ частину вартості спільного майна, що складає 67 162,50 грн, та відшкодувати витрати по сплаті судового збору.

Посилався на ті підстави, що проживав з відповідачем ОСОБА_3 з вересня 2007 року по серпень 2016 року. За час спільного проживання у них народилася донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Факт спільного проживання однією сім'єю в період з вересня 2007 р. по серпень 2016 р. визнається відповідачем в позовній заяві про стягнення з нього аліментів на утримання спільної дитини. Оскільки вони припинили спільне проживання, виникла необхідність провести розподіл вищевказаного мана.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2018 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Зазначив, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2017 року у справі №754/7939/17 про стягнення аліментів встановлено, що вини з відповідачем проживали однією сім'ю в період з вересня 2007 р. по серпень 2016 р. Вказана обставина не підлягала доказуванню при розгляді даної справи, проте суд першої інстанції дану обставину поставив під сумнів.

В запереченні на позовну заяву відповідач визнала факт наявності спірного майна у неї, що відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Придбання спірного майна протягом спільного проживання підтверджується фотодоказами та квитанціями про купівлю. Надані відповідачем скріншоти товарів не відповідають тим моделям, які були дійсно придбані ними за період спільного проживання. Відповідачем не надано суду доказів, які б спростували факт спільності майна.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2018 року залишити без змін.

Зазначила, що позивачем не надано доказів факту набуття спірного майна саме під час їх спільного проживання, а також, що джерелом його набуття були спільні кошти або спільна праця сторін.

Зміст наданих суду розписок не дає можливості встановити, що кошти були позичені позивачем в інтересах сім'ї та витрачені на придбання саме спірного майна.

Факт спільного проживання сторін у період з вересня 2007 року по серпень 2016 року не був предметом дослідження у справі про стягнення аліментів, а тому не може бути обставиною, що встановлена судовим рішенням в розумінні ч.4 ст. 82 ЦПК України.

Не заперечувала, що в належній їй на праві власності квартирі дійсно є речі, які належать позивачу: офісні крісла (4 шт.) - 1 520 грн; комп'ютерне крісло - 890 грн; супутникове ТБ комплект - 2 200 грн; кондиціонер Cooper&Hunter - 9 500 грн, які вона згодна повернути позивачу, який не звертався до неї з приводу їх повернення.

Інше майно придбавалося до їх знайомства та за час їх знайомства, але за її особисті кошти.

В судове засідання сторони не з'явились повторно, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Позивач та відповідач надіслали суду письмові заяви, в яких просили розглядати справи в їх відсутність.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності тієї обставини, що спірне майно було набуто під час спільного проживання сторін, а також того, що джерелом його набуття бути їх спільні кошти або спільна праця. Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження вартості спірного майна.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони не перебували в зареєстрованому шлюбі. Під час спільного проживання сторін з вересня 2007 року по серпень 2016 року у них народилася донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст.74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

За змістом положень ст. 74 СК України, у разі пред'явлення позову про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, позивач повинен довести початок і кінець такого проживання, а також набуття в цей період спірного майна. Обставини проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу, існування між ними відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, а також набуття ними спільного майна у цей період має бути підтверджено належними і допустимими доказами.

Позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу по справі заявлено не було.

Виходячи з принципу диспозитивності, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції з урахуванням вказаних норм матеріального права правильно виходив з того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження обставин, на які він посилався на обґрунтування своїх позовних вимог.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2017 року з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4

При розгляді даної справи судом встановлено, що сторони проживали однією сім'єю у період з 2007 по 2016 р., в період спільного проживання у сторін народилася донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Зазначення у вказаному судовому рішенні про проживання сторін однією сім'єю не звільняло позивача від доказування факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно, оскільки вказаним судовим рішенням не встановлювались обставини існування між сторонами відносин, притаманних подружжю, ведення ними спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім'ї.

Крім цього, статтею 71 СК України визначено способи та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Всупереч вимогам вказаного закону, позивачем заявлено вимоги, відповідно до яких він просить все майно залишити у власності відповідача зі стягненням на його користь грошової компенсації Ѕ частини його вартості.

Будь-яких варіантів поділу майна в натурі позивачем запропоновано не було.

Відповідно до ч. 4, ч. 5 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Відповідачем не висловлено своєї згоди на присудження позивачу грошової компенсації замість його частки у праві власності на майно.

Позивачем також не надано суду доказів на підтвердження обсягу набутого майна та його вартості.

Доводи позивача про те, що відповідач у відзиві на позов визнала факт наявності у неї спірного майна є необґрунтованими.

Як вбачається з вказаного відзиву, відповідач не заперечувала проти наявності наступного майна: м'якого куточка; кухонного стола та стільців; обігрівача масляного Scarlet ; морозильної камери Gorenje; бойлера Gorenje OGB 100; пральної машини Whirlpoop AWS 63213; мультиварки Redmond M4502; газової плити; хлібопічки DEX DBM-707.

Достатніх доказів того, що вказане майно було придбано під час ведення спільного господарства та за рахунок спільних коштів, а також щодо його дійсної вартості позивачем надано не було.

Як вбачається з відзиву на позов, відповідач не заперечує проти повернення позивачу майна, яке було ним привезено та знаходиться в її квартирі: офісних крісел 4 шт.; комп'ютерного крісла; супутникового ТБ; кондиціонера Cooper&Hunter.

Доказів порушення відповідачем права позивача на володіння вказаним майном матеріали справи не містять.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про поділ майна шляхом стягнення з ОСОБА_3 на його користь грошової компенсації вартості Ѕ частини.

Доводи апеляційної скарги колегія суддів відхиляє, оскільки вони зводяться виключно до необхідності переоцінки доказів, які, на думку позивача, підтверджують факт спільного проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу та факт набуття ними в цей період спірного майна у спільну сумісну власність, а також незгоди з висновком суду відносно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, який їх обґрунтовано спростував.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції повно з'ясував фактичні обставини справи, оцінив надані сторонами докази, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 02 травня 2019 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк