КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2019 року м. Київ

Справа № 22-ц/824/793/2019 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Астахова О.О.

Унікальний №755/8137/17 Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Борисової О.В.

при секретарі Гавриленко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2018 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Український будівельно-інвестиційний банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_1, треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Биченко Олександр Олександрович, Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про визнання недійсним договору дарування,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2017 року Акціонерне товариство «Український будівельно-інвестиційний банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_1, треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Биченко О.О., Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про визнання недійсним договору дарування.

Просило визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Биченко О.О. 05 травня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за №83; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте на підставі договору дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Биченко О.О. 05 травня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за № 83 - запис про право власності: 20275929 від 05 травня 2017 року, внесений державним реєстратором - приватним нотаріусом Биченко О.О. Київського нотаріального округу на підставі договору дарування №83 від 05 травня 2017 року, виданий ПН КМНО Биченко О.О., власник ОСОБА_1

В обґрунтування позову посилалось на те, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 25 грудня 2015 року по справі № 372/2183/15-ц позов ПАТ Український будівельно-інвестиційний банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за договором факторингу № FV/U/05-0006 від 25 червня 2014 року в розмірі 5 116 454,47 грн., а також судові витрати в розмірі 3 654 грн., всього 5 120 108 грн. 47 коп.

02 серпня 2016 року Обухівським районним судом Київської області видано виконавчий лист з примусового виконання рішення № 372/2183/15-ц від 25 грудня 2015 року.

29 серпня 2016 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 52037073 з примусового виконання виконавчого листа № 372/2183/15-ц від 02 серпня 2016 року про стягнення заборгованості з ОСОБА_2

Боржник рішення суду не виконує, разом з тим, йому достовірно відомо про наявність виконавчого провадження, так як в жовтні 2016 року він звертався до суду із скаргою про визнання неправомірними дій державного виконавця та про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження № 52037073 від 29 серпня 2016 року.

18 квітня 2017 року державним виконавцем у виконавчому провадженні було накладено арешт на належну на праві власності ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 та 19 квітня 2017 року винесено постанову про виправлення описки у постанові про арешт майна боржника від 18 квітня 2017 року зазначивши вірний номер квартири.

Разом з тим, 05 травня 2017 року ОСОБА_2 здійснив відчуження арештованого майна - квартири АДРЕСА_1 уклавши оспорюваний договір дарування із своєю матір'ю ОСОБА_1

Відчуження спірної квартири відбулось за наявності арешту на вказане нерухоме майно. Накладення арешту на об'єкт нерухомого майна означає, що цей об'єкт набуває правового режиму обмеженого в цивільному обороті. В тому разі, коли під час дії заборони відбувається відчуження такого майна особою, обізнаною про накладення арешту на майно, відповідний правочин може визнаватися недійсним і є таким, що порушує публічний порядок.

При здійсненні оспорюваного правочину відповідач усвідомлював, негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно. А тому, відповідачі не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином, їхні дії спрямовані на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання, в майбутньому, за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів на користь позивача.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2018 року позов було задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1, 26 листопада 2018 року, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з'ясування обставин справи, неправильне застосування норм процесуального та матеріального права, просила рішення суду скасувати та в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог, посилалась на те, що судом першої інстанції не було надано жодної правової оцінки доводам відповідачів та доданим до відзиву доказам. Мотивів відхилення цих доказів оскаржуване рішення не містить.

Висновок щодо фіктивності договору дарування ґрунтується на припущеннях, без врахування факту реального вступу відповідача ОСОБА_1 у право володіння квартирою, замовлення ремонтних робіт, що підтверджувало дійсну спрямованість намірів апелянта на реальне настання правових наслідків обумовлених в договорі.

Вказуючи на фіктивність оспорюваного договору дарування суд першої інстанції проігнорував заперечення відповідача ОСОБА_1 щодо наявності ознак фіктивності, наміри апелянта у використанні квартири як своєї власності та не навів мотивів їх відхилення, що згідно з правовою позицією Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року в справі №6-1873цс16 є необґрунтованим та безпідставним.

Висновок суду щодо доведеності позивачем порушення вимог закону при укладанні оспорюваного договору дарування не ґрунтується на законі та суперечить наявним в матеріалах справи доказам.

Відповідач ОСОБА_2 був обізнаний з існуючими порушеннями зобов'язань перед позивачем, існуванням рішення Обухівського районного суду Київської області у справі № 372/218315-ц від 25 грудня 2015 року.

Проте виконавче провадження ВП 49992014 було закрито, а постанова про арешт від 14 грудня 2015 року скасована ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 09 лютого 2016 року.

Підставою для внесення відомостей щодо обтяження майна було рішення державного виконавця Відділ Примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Микитчик І.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 35253775 від 18 травня 2017 року.

На момент укладання договору дарування відповідач ОСОБА_2 не міг знати про існування даного обтяження, оскільки відомості про арешт майна боржника за постановою № 52037073, виданою 18 квітня 2017 року були внесені до реєстру обтяжень нерухомого майна лише 18 травня 2017 року, тобто через місяць після винесення Постанови та через 13 днів після укладання договору дарування.

Позивачем не було надано жодного доказу направлення постанови про арешт майна боржника ОСОБА_2 та доведення до нього її змісту, а тому висновки суду першої інстанції про обізнаність останнього про встановлену заборону необґрунтовані належним чином, а матеріали справи не містять доказів на їх підтвердження.

Висновок суду про фактичне перебування квартири під забороною, не відповідає закону, оскільки інформація про арешт майна ОСОБА_2. була внесена до реєстру вже після того, як квартира вибула з його володіння, та набуття ОСОБА_1. права власності на спірне майно.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка міститься в постанові від 25 травня 2016 року в справі №6-605цс16, обов'язковою умовою застосування даного правового висновку є наявність факту обізнаності особи, про те що існує така заборона. В даному випадку такої обізнаності у ОСОБА_2. не було, та висновок суду про це не ґрунтується на жодному доказі.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у позові.

Представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники процесу повідомлялись судом належним чином про дату, час, і місце розгляду справи по суті, причини своєї неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про день, час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, державного виконавця, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що Обухівським районним судом Київської області у справі № 372/218315-ц 02 серпня 2016 року видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Український будівельно-інвестиційний банк» заборгованість за договором факторингу № FV/U/05-0006 від 25 червня 2014 року в розмірі 5 116 454, 47 грн., а також судові витрати в розмірі 3 654 грн., всього 5 120 108,47 грн. (а.с. 24)

29 серпня 2016 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області було відкрито виконавче провадження №52037073. (а.с. 27)

В ході здійснення виконавчого провадження було встановлено, що ОСОБА_2 належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_2. (а.с.128-131)

Постановою державного виконавця від 18 квітня 2017 року було накладено арешт на належну ОСОБА_2 квартиру.

В зазначеній постанові була допущена описка, а саме неправильно написано адресу місцезнаходження майна боржника.

19 квітня 2017 року державним виконавцем було винесено постанову про виправлення описки. (а.с. 130)

Згідно інформації з Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта - ОСОБА_2, арешт на квартиру АДРЕСА_2 було зареєстровано 23 травня 2017 року.

05 травня 2017року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_2, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Биченко О.О., зареєстрований в реєстрі за № 83. (а.с.8, 9)

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 був обізнаний про існуючі в нього боргові зобов'язання перед позивачем та наявність судового рішення про стягнення заборгованості, а також оскаржував дії державного виконавця в рамках виконавчого провадження щодо накладення арешту на спірне майно. Відсутність реєстрації накладеного державним виконавцем арешту в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень не може слугувати підставою для висновку про її відсутність, а отже на момент вчинення оспорюваного правочину квартира перебувала під забороною на відчуження, що призвело до порушення прав позивача. Суд вважав доведеним факт фіктивності оспорюваного правочину та порушення вимог закону під час його укладання.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції відповідає зазначеній нормі процесуального закону.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частинами першою, другою статті 234 ЦК України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчиняють жодних дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування жодних наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань за договором; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 23 серпня 2017 року у справі № 6-2697цс16.

У даній справі, відповідач ОСОБА_2, відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно своїй матері, був обізнаний з постановою державного виконавця про накладення арешту на спірну квартиру в рамках примусового виконання судового рішення про стягнення з нього боргу на загальну суму 5 120 108,47 грн.

Отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання можливого судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно.

В пунктах 4 та 13 укладеного договору дарування зазначено, що дарувальник стверджує, що на момент укладання цього договору вказана вище квартира під арештом і забороною, в податковій заставі не перебуває, щодо неї не ведуться судові спори, в іпотеку вона не передана, відносно неї не укладено будь-яких договорів щодо відчуження чи щодо користування з іншими особами, як юридична адреса вона не використовується. Треті особи не мають прав на квартиру.

Дарувальник заявляє та гарантує, що внаслідок укладання цього договору не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей та інших осіб, яких сторони зобов'язані утримувати за законом чи договором.

Таким чином достовірно встановлено, що дії сторін оспорюваного правочину були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, що і було враховано судом першої інстанції при вирішенні даної справи.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на укладені нею договору підряду та про надання інформаційно-консультативних послуг (а.с.135-143), як на підтвердження дійсно існуючого бажання фактично володіти та користуватися відчуженим майном.

Договір підряду від 23 травня 2017 року укладений з метою виконання ремонтних робіт у спірній квартирі. Проте відповідно до пунктів 2.2., 2.5. та 2.6. даного договору загальний термін виконання ремонтних робіт, разом з встановленим строком на представлення технічної документації та початку ремонтних робіт становить шість місяців.

В той же час договір № про надання інформаційно-консультативних послуг від 07 червня 2017 року направлений на пошук та підбір для замовника (апелянта) оптимального контрагента (орендаря) на спірну квартиру.

Будь-яких інших доказів на вчинення дій направлених на вступ власника у володіння, користування та розпорядження належним йому майном, зокрема, переоформлення договорів з надання житлово-комунальних послуг, постачання гарячої та холодної води, електроенергії тощо, суду не надано.

Надаючи пояснення в суді апеляційної інстанції відповідачі засвідчили той факт, що за весь період перебування квартири у власності як ОСОБА_2, так і переходу права власності до ОСОБА_1 в спірній квартирі жодна особа, в тому числі і вони не проживали.

Дії направлених на фактичну реалізацію свого права власності відповідачами не вчинено.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Інші доводи апелянта на правильність рішення суду першої інстанції не впливають, доводів та висновків суду першої інстанції не спростовують.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає. що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 06 травня 2019 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

О.В.Борисова