ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4893/19 Справа № 185/2407/18 Суддя у 1-й інстанції - Гаврилов В.А. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства завод "Павлоградхіммаш" про стягнення грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки, невиплаченої заробітної плати та вихідної допомоги,-

в с т а н о в и л а:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства завод "Павлоградхіммаш" про стягнення грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки, невиплаченої заробітної плати та вихідної допомоги.

Згодом уточнивши позовні вимоги, вказував, що працював у відповідача зварювальником ручного зварювання 4 розряду з 26 травня 2008 року. 20 листопада 2015 року був звільнений на підставі наказу №998к від 19 листопада 2015 року на підставі п.6 ст.36 КЗпП України.

Зазначав, що при звільненні сума розрахункових складала 26.361 грн. 92 коп., відповідно до довідки відповідача про доходи сума нарахованої заробітної плати за листопад 2015 року склала 23.781 грн. 48 коп., вважає, що відповідач повинен донарахувати йому різницю в розмірі 2.343 грн. 60 коп. та заробітну плату в розмірі 2.226 грн.86 коп.

Крім того, посилався на те, що при обчисленні вихідної допомоги підприємство не врахувало суму індексації за жовтень 2015 року, тому відповідач зобов`язаний донарахувати і виплатити йому 672 грн.14 коп.

Вказував, що товариство не врахувало грошову компенсацію за 27 календарних днів невикористаної відпустки в розмірі 5.747 грн.16 коп.

Посилаючись на зазначене, позивач просив суд стягнути з ПрАТ завод "Павлоградхіммаш" на його користь:

- грошову компенсацію за невикористані відпустки у розмірі 5.747 грн. 16 коп.;

- заборгованість по заробітній платі у розмірі 2.226 грн.86 коп.;

- заборгованість по вихідній допомозі у розмірі 672 грн.14 коп.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що відповідач не надав доказів за жоден день наданої відпустки за весь період роботи та оплати заробітної плати на час відпустки; надана відповідачем довідка підтверджує лише факт компенсації 92 днів невикористаної відпустки з 218 календарних днів; при нарахуванні вихідної допомоги відповідач не врахував індексацію; відповідач надав до суду довідку, в який маніпулює нарахуваннями.

Приватне акціонерне товариство завод "Павлоградхіммаш" надало відзив на апеляційну скаргу, в якому просили апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, оскаржуване рішення залишити без змін, як постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з п.2 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що даний спір виник з трудових правовідносин, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення та виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що в період з 20 травня 2008 року по 20 листопада 2015 року позивач працював в ПАТ Завод «Павлоградхіммаш» електрогазозварювальником 4 розряду.

Після звільнення позивач звертався до відповідача з заявою про перерахунок та виплату несплаченої заробітної плати, йому донараховано та сплачено 2.058 грн.09 коп., що підтверджується відомістю про виплату грошей №17 (а.с.49).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ПрАТ Завод «Павлоградхіммаш» виконало перед позивачем свій обов`язок здійснити розрахунок по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 КЗпП України.

В силу статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Положеннями статті 6 Закону України «Про відпустки» передбачено,що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору (частина перша статті 6 Закону України «Про відпустки»).

Згідно зі статтею 76 КЗпП України щорічні додаткові відпустки надаються працівникам: 1)за роботу із шкідливими і важкими умовами праці; 2)за особливий характер праці; 3)в інших випадках, передбачених законодавством. Тривалість щорічних додаткових відпусток, умови та порядок їх надання встановлюються нормативно-правовими актами України.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року, розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

З матеріалів справи вбачається, що за період роботи у відповідача з 20 травня 2008 року по 20 листопада 2015 року позивач перебував у відпустці 120 календарних днів:

у 2009 році - 16 календарних днів, що підтверджується наказами №1246 від 01 червня 2009 року (а.с.52), №2272 від 19 жовтня 2009 року (а.с.53), №2592 від 01 грудня 2009 року (а.с.54);

у 2010 році - 33 календарних дні, що підтверджується наказами №58 від 15 січня 2010 року (а.с.55), №1326 від 16 серпня 2010 року (а.с.56); наказ №1058 від 02 липня 2010 року (а.с.84);

у 2011 році - 11 календарних днів згідно наказу №1030 від 29 липня 2011 року (а.с.57);

у 2012 році - 15 календарних днів, що підтверджується наказами №1399 від 01 серпня 2012 року (а.с.58-59),№1537 від 15 серпня 2012 року (а.с.60);

у 2013 році - 24 календарних дні згідно наказу №1246 від 18 липня 2013 року (а.с.61);

у 2014 році - 21 календарний день відповідно до наказу №999к від 13 серпня 2014 року (а.с.62).

Згідно зробленого відповідачем перерахунку розрахункових (а.с.13) позивачу нарахована компенсація за невикористані відпустки за 77 календарних днів щорічної відпустки та 15 календарних днів додаткової відпустки в розмірі 19.582 грн.20 коп., вказана сума виплачена позивачу та ним отримана, про що позивач зазначає в позовній заяві, тобто відповідачем позивачу компенсовано 92 календарних днів невикористаної відпустки.

Відповідно до розділу І ч.1 п.а) Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року (із наступними змінами та доповненнями) цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується в тому числі у випадках виплати працівникам компенсації за невикористані відпустки.

Відповідно до вказаного Порядку час, протягом якого працівники, згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин, не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач зазначав, що при розрахунку кількості днів з шкідливими умовами праці з розрахунку кількості днів виключено періоди знаходження працівника на лікарняному, за таких обставин, суд першої інстанції правомірно вважав, що ПрАТ Завод «Павлоградхіммаш» виконало перед позивачем свій обов`язок здійснити компенсацію за невикористану відпустку.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Таким чином, судом першої інстанції надано правильну оцінку обставинам й доказам по справі у відповідності до вимог ст. 80 ЦПК України, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про наявність підстав для відмови в позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 07 травня 2019 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.