КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа №375/1686/18
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/6350/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 3 грудня 2018 року (суддя Голік Н.О.) у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановила:

у вересні 2018р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором від 6 вересня 2013р. у розмірі 13 889грн 25коп. та судових витрат.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що відповідно до укладеного договору без номеру від 6 вересня 2013р. відповідач отримала кредит у розмірі 2 500грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Позивач посилався на те, що відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Позивач стверджував, що свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах кредитного ліміту, проте відповідач порушила зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку із чим виникла заборгованість, яка станом на 12 липня 2018р. становить 13 889грн 25коп. та складається із заборгованості за кредитом у розмірі 2 453грн 57коп., за процентами за користування кредитом у розмірі 1 869грн 14коп., пені 8 428грн 96коп., а також штрафів у розмірі 500грн (фіксована частина) та 637грн 58коп. (процентна складова).

Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 3 грудня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі та стягнути з відповідача судові витрати.

Позивач посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки позичальник у анкеті-заяві висловила згоду на укладення договору та зазначила, що вона ознайомлена та згодна з Умовами надання банківських послуг та Тарифами банку, які

викладені на банківському сайті, а також надала згоду, що ця заява разом з Умовами надання банківських послуг та Тарифами банку складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Також позивач зазначає, що у червні 2014 року відповідач звернулася за оформленням кредиту та отримала картку строком дії до жовтня 2017 року, якою неодноразово користувалася, що підтверджується випискою з карткового рахунку.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не подано.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України зазначена апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 6 вересня 2013р. ОСОБА_2 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 12 липня 2018р. у відповідача наявна заборгованість за кредитним договором, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 2 453грн 57коп., за процентами за користування кредитом у розмірі 1 869грн 14коп., пені 8 428грн 96коп.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних доказів у підтвердження погодження з відповідачем всіх істотних умов кредитного договору, надані позивачем умови та правила надання банківських послуг відповідачем не підписані, а тому суд вважав, що між сторонами не був укладений кредитний договір.

Також суд зазначив, що позивачем не надано належних та допустимих доказів видачі відповідачу кредитної картки та надання кредитних коштів.

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна з таких підстав.

Частинами 1 - 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Частиною 1 статті 207 ЦК України, редакція якої діяла на момент укладення договору, передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Подавши анкету-заяву 6 вересня 2013р., відповідач підтвердила, що ознайомлена з Умовами та Правилами надання банківських послуг, тарифами банку та згодна з ними, а заява разом з пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківський послуг, а також тарифами становлять між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Отже, кредитний договір, укладений сторонами, складається із анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, Умов та Правил надання банківських послуг, а також Тарифів.

Вказані дії не суперечать положенням вищезазначених норм матеріального права.

Отримавши копію позовної заяви з доданими матеріалами (с.с.48), відповідач заперечення на позовну заяву не подала, а отже, не заперечувала, що була ознайомлена з Умовами та Правилами надання банківських послуг та з тарифами, що надані суду першої інстанції, та отримувала грошові кошти на підставі даного договору, тому суд першої інстанції не мав правових підстав для висновку, що між сторонами не був укладений кредитний договір, а відповідач не отримувала грошових коштів.

Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Також суд не врахував, що відповідач укладений з позивачем договір не оспорювала, а з наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач до 25 лютого 2017 року вносила грошові кошти на погашення заборгованості, що свідчить про виконання сторонами умов договору.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та закону.

Згідно п. 2.1.1.5.5. Умов та Правил надання банківських послуг позичальник зобов'язується погашати заборгованість по кредиту, відсотків за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

Згідно пункту 2.1.1.12.3. Умов та Правил надання банківських послуг погашення кредиту - це поповнення картрахунку клієнтом в розмірі мінімального обов'язкового платежу шляхом внесення коштів у готівковому або безготівковому порядку, а так само шляхом договірного списання коштів з інших рахунків клієнта на підставі доручення клієнта.

Термін внесення мінімального обов'язкового платежу по кредиту, а також овердрафту - до 1 числа місяця, наступного за розрахунковим, в розмірі, розрахованому згідно тарифу від суми поточних боргових зобов'язань. Платіж включає відсотки за користування кредитом, передбачені тарифом, частину заборгованості по тілу кредиту, штраф, згідно цих Умов (пункт 2.1.1.12.4. Умов та Правил).

Анкета-заява, підписана ОСОБА_2 6 вересня 2013 року, не містить відмітки, яку саме платіжну картку бажала оформити відповідач.

Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що банком відповідачу була видана картка «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», що відповідач не заперечувала під час судового розгляду.

З витягу з тарифів обслуговування кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» вбачається, що позичальник повинен сплачувати обов'язків щомісячний платіж у розмірі 7% від заборгованості, але не менше 50грн. та не більше залишку

заборгованості, включаючи плату за користування кредитними коштами у розмірі 2,5% у місяць.

Також у витягу зазначено, що з 1 квітня 2014 року обов'язковий щомісячний платіж повинен становити 5% від заборгованості (але не менше 100грн та не більше залишку заборгованості), а процентна ставка за тратами, здійсненими з 1 вересня 2014 року становить 2,9%, а за тратами, здійсненими з 1 квітня 2015 року - 3,6%.

З наданого суду першої інстанції розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач належним чином не виконувала зобов'язання по щомісячному внесенню на картковий рахунок мінімального платежу, у зв'язку із чим виникла заборгованість за кредитом у сумі 2 453грн 57коп. та процентами у сумі 1 869грн 14коп.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Отже, вина відповідача у зобов'язальних правовідносинах презюмується, якщо він не доведе відсутності своєї вини, тобто не доведе належними та допустимими доказами погашення кредитної заборгованості або не доведе іншого розміру заборгованості.

Відповідачем ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не наведено альтернативного, наданому позивачем, розрахунку заборгованості, та доказів погашення заборгованості, які б спростували наданий позивачем розрахунок, не заперечувалося про повідомлення про підвищення процентної ставки, а відтак колегія суддів вважає доведеним, що станом на 12 липня 2018 року відповідач мала вищезазначену заборгованість.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Пунктом 2.1.1.12.6.1. Правил користування кредитною карткою визначено, що у разі виникнення прострочених зобов'язань за борговими зобов'язаннями на суму від 100грн, клієнт сплачує банку пеню, відповідно до встановлених тарифів.

Пунктом 2.1.1.7.6 Правил встановлено, що при порушенні клієнтом строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором, більше ніж на 30 днів, клієнт зобов'язання сплатити банку штраф, розмір якого встановлено тарифами договору.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо

заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Отже, застосування окрім штрафу як виду неустойки, визначеного Умовами, ще й пені є необґрунтованим, оскільки їх одночасне стягнення призводить до подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, що прямо заборонено Конституцією України та чинним цивільним законодавством.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року по справі № 6-2003цс15.

Таким чином, вимоги позивача про одночасне стягнення пені та штрафу не ґрунтуються на нормах матеріального права та є неправомірним.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що згідно розрахунку заборгованості станом на 12 липня 2018 року пеня за несвоєчасну сплату боргу на суму від 100грн становить 0грн, а загальне сальдо за нарахованою пенею за прострочене зобов'язання становить 342грн 32коп., а не 8 428грн 96коп.

Оскільки судом встановлено, що відповідач допустив заборгованість по погашенню кредиту, сплаті процентів більше, ніж на 30 днів, банк має правові підстави для вимог про стягнення з відповідача передбаченого умовами договору штрафу, який, згідно тарифу, становить 500грн (фіксована частина) та 216грн 14коп. (процентна складова).

Таким чином, станом на 12 липня 2018 року заборгованість відповідача перед позивачем становила: по тілу кредиту - 2453,57грн, по процентам - 1869,14грн, а всього 4 322,71грн. Також позивач мав правові підстави для стягнення штрафу у сумі 716,14грн.

На вказані фактичні обставини справи не звернув увагу суд першої інстанції, неправильно застосував норми матеріального права та допустив порушення норм процесуального права, та фактично звільнив відповідача від виконання зобов'язань за укладеним договором, тому рішення суду підлягає скасуванню.

Разом з цим, до апеляційної скарги позивачем додана довідка про видачу відповідачу двох кредитних карток: 447590, строком дії до жовтня 2017 року, та 148589, строком дії до вересня 2020 року.

Також до апеляційної скарги додана виписка про рух коштів по кредитним карткам за період з 13 червня 2014 року по 8 січня 2019 року, з якої вбачається, що 20 грудня 2018 року, 22 грудня 2018 року та 8 січня 2019 року відповідачем на погашення заборгованості внесено 9600грн, 9491,30грн та 8,61грн відповідно, і станом на 8 січня 2019 року заборгованість відсутня, що свідчить про виконання відповідачем свого зобов'язання перед банком.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 3 травня 2018 року у справі № 404/251/17, прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що прийняття судового рішення про стягнення з відповідача заборгованості після погашення нею такої заборгованості у добровільному порядку, буде несправедливим.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦПК України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Враховуючи, що ОСОБА_2 внесла кошти на погашення заборгованості, з наданої позивачем виписки по рахунку станом на 8 січня 2019 року відповідач заборгованості по виданим їй карткам не має, колегія суддів вважає, що провадження у справі підлягає закриттю у зв'язку із відсутністю предмету спору.

Оскільки відповідач погасила заборгованість після звернення банку із даним позовом,

у порядку статті 141 та частини 2 статті 255 ЦПК України з неї на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 762грн.

Колегія суддів вважає, що підстав для стягнення судового збору за подання апеляційної скарги не має, так як на дату подання апеляційної скарги (27 лютого 2019 року) заборгованість відповідача вже була погашена.

Керуючись статтями 255, 374, 377 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 3 грудня 2018 скасувати, провадження у справі позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором закрити.

Стягнути з ОСОБА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, яка проживає у АДРЕСА_1, на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 14360570, яке знаходиться у м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, судовий збір у сумі 1 762грн.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк