Постанова

Іменем України

27 березня 2019 року

місто Київ

справа № 397/1745/14-ц

провадження № 61-19515св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Гулька Б. І., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: Олександрівський районний відділ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області, Головне управління Державної казначейської служби в Кіровоградській області, Управління Державної казначейської служби у Олександрівському районі Кіровоградської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області на рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 08 вересня 2016 року у складі судді Іваненко Н. Л. та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 17 січня 2017 року у складі колегії суддів: Мурашка С. І., Франко В. А., Чельник О. І.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Олександрівського районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області (далі - Олександрівський РВ УМВС України в Кіровоградській області, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області (далі - Управління МВС України в Кіровоградській області), Головного управління Державної казначейської служби в Кіровоградській області (далі - ГУ ДКС в Кіровоградській області), Управління Державної казначейської служби у Олександрівському районі Кіровоградської області (далі - Управління ДКС у Олександрівському районі Кіровоградської області), про відшкодування майнової шкоди, моральної шкоди та упущеної вигоди.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що від того, що ОСОБА_1 незаконно притягнули до адміністративної відповідальності та наклали стягнення у вигляді штрафу, він був вимушений доказувати свою правоту у судовому порядку, він зазнав моральної шкоди, розмір якої оцінив у 100 000, 00 грн. Також ОСОБА_1 посилався на те, що зазнав майнової шкоди у розмірі 6 510, 49 грн, які витрачені на лікування. За те, що не зміг використати путівку та пройти відповідне лікування, просив стягнути 5 000, 00 грн на рахунок відшкодування втраченої вигоди. Також просив стягнути витрати, понесені ним та його представником на придбання пального, в сумі 2 404, 59 грн, витрати на ксерокопіювання документів у сумі 167, 50 грн, та 2 000, 00 грн за надання юридичної допомоги.

Стислий виклад позиції відповідачів

Представники відповідачів та прокурор позовні вимоги не визнали та просили відмовити в задоволенні позову з підстав його необґрунтованості та недоведеності, оскільки відсутній причинно-наслідковий зв'язок між притягненням позивача до відповідальності та шкодою, на яку він посилається.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 08 вересня 2016 року позов задоволено частково. Судом стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 кошти на відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 000, 00 грн.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що обставина скасування судом постанови інспектора ВДАІ Олександрівського РВ УМВС в Кіровоградській області про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в сумі 425, 00 грн та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу адміністративного правопорушення є підставою для відшкодування завданої позивачу у зв'язку з цим моральної шкоди. Дійсно позивач переніс моральні страждання , оскільки він був вимушений звертатися до суду, щоб довести неправомірність дій інспектора ДАІ і тим самим відстояти свою честь та гідність. З урахуванням глибини страждань позивача, з урахуванням того наскільки були порушені його нормальні життєві зв'язки, які зусилля ним були застосовані для відновлення цих зв'язків та для організації свого життя, суд вважав за доцільне стягнути 2 000, 00 грн у відшкодування моральної шкоди.

У частині відшкодування майнової шкоди суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивач не довів причинно-наслідкового зв'язку між діями працівників Олександрівського РВ УМВС України та шкодою, яка, на думку позивача, була йому завдана їх діями, він не вказав та не надав достатніх та достовірних доказів того, що йому була завдана така шкода саме через незаконне притягнення його до адміністративної відповідальності. Позивач не надав доказів того, що зазначені ним хвороби виникли чи загострились в результаті його незаконного притягнення до адміністративної відповідальності.

Також суд вважав, що не підлягає задоволенню позовна вимога про стягнення 5 000, 00 грн втраченої вигоди, оскільки позивач не надав достовірних та достатніх доказів того, що саме перешкодило йому пройти курс лікування і що такі перешкоди виникли в результаті незаконного притягнення його до адміністративної відповідальності.

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 17 січня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду обґрунтовувалась тим, що висновки суду першої інстанції про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, є обґрунтованими та відповідають матеріалам справи. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що незаконним притягненням до адміністративної відповідальності та накладенням штрафу позивачу завдано моральної шкоди. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції врахував вимоги розумності і справедливості, а тому апеляційний суд погодився з визначеним судом першої інстанції розміром моральної шкоди 2 000, 00 грн і не вбачав підстав для скасування рішення суду в цій частині.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2017 року Управління МВС України в Кіровоградській області звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, просило скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та ухвалу апеляційного суду, ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що постановою Кам'янського районного суду Черкаської області від 30 серпня 2013 року у справі № 696/703/13-а лише скасовано постанову про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, а дії інспектора ДАІ не були предметом позову та не досліджувалися судом. На переконання заявника, судами не враховано та не взято до уваги, що відносно позивача оперативно-розшукові заходи (діяльність) чи досудове розслідування не впроваджувались, а отже, в розумінні Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 794-VIII) не передбачено відшкодування моральної шкоди у випадку скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення. Сам лише факт скасування постанови не підтверджує наявності протиправних дій. Визначаючи розмір моральної шкоди, позивачем не надано розрахунок завданої шкоди з аргументацією її визначення, не доведено причинно-наслідковий зв'язок між дією та шкодою, яка, на думку позивача, йому завдана. Відповідно до діагнозу позивача, зазначеному у направленні Кам'янської центральної лікарні, його хвороба настала ще у 2008 році та є хронічною, встановлено ІІ групу інвалідності.

До складання протоколу позивач в період з 2009 до 2012 року чотири рази перебував на лікуванні, що вказує на систематичність погіршення стану здоров'я та періодичність лікування.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХКАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 11 грудня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права в межах доводів касаційної скарги щодо задоволеної частини позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 000, 00 грн, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами встановлено, що стосовно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення та винесено постанову в справі про адміністративне правопорушення від 23 квітня 2013 року, серії СА № 226080, якою на позивача накладено стягнення у вигляді штрафу в сумі 425, 00 грн.

Постановою Кам'янського районного суду Черкаської області від 30 серпня 2013 року у справі № 696/703/13-а задоволено адміністративний позов ОСОБА_1, постанову інспектора ДАІ Олександрівського РВ УМВС України в Кіровоградській області від 23 квітня 2013 року серії СА № 226080 про визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 КУпАП, та накладення штрафу в розмірі 425, 00 грн скасовано, провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, зазначені підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

За правилами пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 794-VIII відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу.

За приписами пункту 4 частини першої статті 2 Закону № 794-VIII право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття справи про адміністративне правопорушення.

У наведених в статті 1 цього Закону випадках фізичній особі (громадянинові) відшкодовується моральна шкода (пункт 5 частини першої статті 3 Закону № 794-VIII).

За змістом частин п'ятої-шостої статті 4 Закону № 794-VIII відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно із пунктами 1, 5 Положення про Державну автомобільну інспекцію Міністерства внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 квітня 1997 року № 341, державна автомобільна інспекція (далі - Державтоінспекція) (на час виникнення спірних правовідносин) є головним органом, на який покладається забезпечення безпеки дорожнього руху в Україні, що входить до системи органів Міністерства внутрішніх справ України. Підрозділи Державтоінспекції мають права, передбачені Законами України «Про міліцію», «Про дорожній рух» та іншими нормативно-правовими актами, що регулюють їх діяльність.

За приписами частини першої статті 7 Закону України «Про міліцію» міліція є єдиною системою органів, яка входить до структури Міністерства внутрішніх справ України, виконує адміністративну, профілактичну, оперативно-розшукову, кримінальну процесуальну, виконавчу та охоронну (на договірних засадах) функції. Вона складається, зокрема з підрозділів державної автомобільної інспекції.

Таким чином, до спірних правовідносин застосовуються положення Закону № 794-VIII, зокрема щодо правових наслідків закриття справи про адміністративне правопорушення у формі виникнення права на відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу посадовою особою підрозділів державної автомобільної інспекції.

Судами встановлено, що постановою Кам'янського районного суду Черкаської області від 30 серпня 2013 року у справі адміністративної юрисдикції № 696/703/13-а скасовано постанову інспектора ВДАІ Олександрівського РВ УМВС України в Кіровоградській області від 23 квітня 2013 року, серії СА № 226080, та закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення, що в силу приписів пункту 2 частини першої статті 1, пункту 4 частини першої статті 2 Закону № 794-VIII породжує виникнення у позивача права на відшкодування моральної шкоди.

Верховний Суд погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що позивач дійсно зазнав моральних страждань, оскільки був змушений був докладати додаткових зусиль задля відновлення свого порушеного права, зокрема звертатися до суду, щоб довести неправомірність дій інспектора ВДАІ Олександрівського РВ УМВС України в Кіровоградській області і тим самим відновити недоторканість своїх честі і гідності, а тому з урахуванням засад розумності, виваженості і справедливості дійшли обґрунтованого висновку про відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 000, 00 грн.

Зміна розміру відшкодування шкоди виходить за межі повноважень щодо розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлених частиною першою статті 400 ЦПК України, оскільки потребує оцінки/переоцінки доказів у справі, а тому не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги щодо необґрунтованості розміру стягнутої моральної шкоди.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23).

Висновки за наслідком розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Верховний Суд встановив, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області залишити без задоволення.

Рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області

від 08 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 17 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді Б. І. Гулько

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

С. О. Погрібний