Єдиний унікальний номер судової справи 490/3701/18
Номер провадження 22-ц/812/732/19
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

06 травня 2019 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участі: головного державного виконавця Буділовської О.О.,

стягувача ОСОБА_1 ,

представника боржника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ,

заінтересованої особи ОСОБА_4 , який одночасно є представником

боржника ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційними скаргами ОСОБА_5 та ОСОБА_2 ухвалу, яка постановлена Центральним районним судом міста Миколаєва 06 березня 2019 року, під головуванням судді Подзігун Г.В. в приміщені цього ж суду, за заявою головного державного виконавця Заводського відділу Державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про зміну способу і порядку виконання рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 25 лютого 2010 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про усунення перешкод із зобов`язанням знести самочинно побудовану споруду і відшкодування компенсації моральної шкоди та за позовом Миколаївської міської ради до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про звільнення земельної ділянки шляхом зносу самовільно побудованої будівлі,

УСТАНОВИЛА:

У травні 2018 року головний державний виконавець Заводського відділу Державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області звернувся до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення суду.

В обґрунтування заяви зазначено, що на виконанні Заводського відділу Державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі - Заводський ВДВС ГТУЮ) знаходиться виконавче провадження №20928344 з примусового виконання виконавчого листа №2-157/10, виданого 06 серпня 2010 року Центральним районним судом міста Миколаєва про усунення перешкод ОСОБА_1 в користуванні належним їй житловим будинком з відповідними господарськими та побутовими спорудами та будівлями по АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 455 кв.м. Боржником за виконавчим документом визначено ОСОБА_2.

Вказаний виконавчий документ видано на підставі рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 25 лютого 2010 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 27 травня 2010 року, яким задоволено позов ОСОБА_1 та позов Миколаївської міської ради до ОСОБА_5 та ОСОБА_2 про усунення перешкод із зобов`язанням знести самочинно побудованої споруди та покладено обов`язок на ОСОБА_5 та ОСОБА_2 за свій рахунок знести самочинно побудований об`єкт нерухомого майна - нежитлові одно- та двоповерхові споруди, пристосовані під автомайстерню - пункт технічного обслуговування автомобілів по АДРЕСА_1 , та звільнити самовільно зайняту під ним земельну ділянку площею 35 кв.м.

Між тим, протягом 2015-2016 років по АДРЕСА_1 проводились роботи по демонтажу частини нежитлових споруд, які підлягали знесенню, після якої фактично відбулась їх реконструкція. Зокрема, знесено двоповерхову споруду, а одноповерховий об`єкт був перебудований і шляхом реконструкції добудовано другий поверх, після чого введений в експлуатацію як житловий будинок і в подальшому відчужений іншій особі, яка не є боржником у даному виконавчому проваджені - ОСОБА_7

Вказані обставини, на думку головного державного виконавця, ускладнюють виконання судового рішення, оскільки фактично замість об`єкта, який підлягає знесенню за рішенням суду, а саме: самочинно побудований об`єкт нерухомого майна - нежитлові одно- та двоповерхові споруди, пристосовані під автомайстерню - пункт технічного обслуговування автомобілів по АДРЕСА_1 , на цій земельній ділянці знаходиться інше нерухоме майно, якій виділено іншу адресу, АДРЕСА_2 та яке належить на праві власності іншій особі.

Посилаючись на викладені обставини, головний державний виконавець просив суд змінити спосіб виконання рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 25 лютого 2010 року, постановивши відповідну ухвалу з резолютивною частиною наступного змісту: усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні належним їй житловим будинком з відповідними господарськими та побутовими спорудами та будівлями по АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 455 кв.м, шляхом зобов`язання ОСОБА_5 і ОСОБА_2 за свій рахунок знести житловий будинок АДРЕСА_2

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 06 березня 2019 року заяву головного державного виконавця Заводського відділу Державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області задоволено.

Змінено спосіб і порядок виконання рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 25 лютого 2010 року у справі №2-157/2010, шляхом зобов`язання ОСОБА_5 та ОСОБА_2 за свій рахунок знести житловий будинок АДРЕСА_2

Не погодившись із судовим рішенням, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , кожний окремо, подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив ухвалу районного суду в частині покладення на нього обов`язку щодо знесення житлового будинку скасувати та постановити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволені заяви.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що державний виконавець звернувся до суду із заявою про заміну способу і порядку виконання рішення в межах виконавчого провадження відкритого відносно саме боржника ОСОБА_2 , та він не є боржником у вказаному виконавчому провадженні. Виконавче провадження, відкрите відносно нього, закінчено на підставі відповідної постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, яка не оскаржувалась у передбаченому законом порядку та є чинною. За такого, зміна способу і порядку виконання рішення суду в частині покладення обов`язку на нього є незаконною. Крім того зазначав, що власником житлової будівлі, розташованої по АДРЕСА_2 , яку його та ОСОБА_2 зобов`язав знести районний суд, є ОСОБА_7 , тобто особа, яка взагалі не є боржником за виконавчим листом №2-157/2010. Рішення щодо незаконності виникнення права власності у ОСОБА_7 на вказаний житловий будинок судом не приймалось, а від так покладення обов`язку про знесення цього нерухомого майна порушує права останнього, як власника майна.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила ухвалу районного суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким визнати, що зобов`язання, покладенні на неї за виконавчим листом, виконанні в повному обсязі. При цьому апеляційна скарга мотивована тим, що боржником ОСОБА_2 фактично було виконано рішення суду.

Дослідивши докази у справі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

Відповідно до ст.14 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 25 лютого 2010 року) при набранні рішенням законної сили воно є обов`язковим до виконання на всій території України. Аналогічна норма міститься в ст.18 ЦПК України.

Відповідно ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії» (заява №22774/93) наголошує, що право на звернення до суду, гарантоване статтею 6 Конвенції, також передбачає практичне виконання остаточних, обов`язкових для виконання судових рішень, які в державах, що поважають принцип верховенства права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду стороні у провадженні. Отже, спосіб і порядок виконання судового рішення не може змінюватись без наявності законних на це підстав.

Відповідно до ч.3 ст.435 ЦПК України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Відповідно до ч.3 ст.33 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.

Поняття «спосіб і порядок» виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке розраховане на виконавче провадження. Вони означають визначену рішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем. Спосіб виконання судового рішення - це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, що встановлено ст.16 ЦК України. Під зміною способу виконання рішення суду слід розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у спосіб, раніше встановлений.

Отже, судом у виключних випадках вживаються нові заходи для виконання рішення суду з підстав наявності обставин, що утруднюють його виконання у порядку і спосіб, що встановлені раніше та можливе лише у випадках вичерпання виконавцем всіх можливих заходів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», спрямованих на примусове виконання рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 25 лютого 2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 27 травня 2010 року, задоволено позов ОСОБА_1 та позов Миколаївської міської ради до ОСОБА_5 і ОСОБА_2 про усунення перешкод із зобов`язанням знести самочинно побудованої споруди та покладено обов`язок на ОСОБА_5 та ОСОБА_2 за їх рахунок знести самочинно побудований об`єкт нерухомого майна - нежитлові одно- та двоповерхові споруди, пристосовані під автомайстерню - пункт технічного обслуговування автомобілів по АДРЕСА_1 , та звільнити самовільно зайняту під ним земельну ділянку площею 35 кв.м (том 1 а.с.351-352, 397-399).

На виконання вказаного судового рішення 04 червня та 06 серпня 2010 року Центральним районним судом міста Миколаєва були видані виконавчі листи.

17 вересня 2014 року Центральним районним судом міста Миколаєва ухвалено рішення, яким належна відповідачам земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 площею 448 кв.м поділена між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , по 224 кв.м кожному. ОСОБА_2 отримала земельну ділянку у власність з окремим виїздом з боку вулиці Одеське шосе, ОСОБА_5 - відповідно з окремим виїздом з боку провулку Зустрічного.

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 26 грудня 2014 року за №1272 земельній ділянці ОСОБА_2 надано нову адресу: АДРЕСА_2 (том 3 а.с.75).

20 квітня 2015 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1 , а саме на земельну ділянку площею 0.0224 га, яка їй була виділена на підставі рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 17 вересня 2014 року з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (том 3 а.с.78).

22 червня 2015 року Управлінням ДАБІ в Миколаївській області зареєстровано повідомлення ОСОБА_2 про початок виконання будівельних робіт (житлового будинку з гаражем) за адресою: АДРЕСА_2 (том 3 а.с.80).

27 листопада 2015 року на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради за №1076 рішення виконкому в частині надання нової адреси земельній ділянці ОСОБА_2 було скасовано (том 3 а.с.22).

Таким чином, на час розгляду заяви про зміну способу виконання судового рішення, земельні ділянки боржників мають єдину адресу - АДРЕСА_3 (протилежного судом не встановлено).

17 лютого 2016 року прийнята декларація про готовність об`єкта до експлуатації №ШК 14 житлового будинку літ. А-2 з гаражем по АДРЕСА_4 (том 4 а.с.122-123).

11 березня 2016 року ОСОБА_2 , на підставі нотаріально посвідченого договору дарування подарувала житловий будинок, позначений на плані літ. А-2, загальною площею 247.7 кв.м, житловою 84.6 кв.м ОСОБА_7 (том 4 а.с.120-121).

Також встановлено, що боржником ОСОБА_2 протягом 2015-2016 років по АДРЕСА_3 проводилися роботи по демонтажу частини нежитлових споруд, які підлягали знесенню, після яких фактично відбулась його реконструкція і добудовано другий поверх. Зокрема, знесено двоповерхову споруду, а одноповерховий об`єкт був перебудований і шляхом реконструкції добудовано другий поверх. Після чого введений в експлуатацію як житловий будинок і відчужений іншій особі, яка не є боржником у даному виконавчому провадженні (том 3 а.с.82,83,84,113, 223-226,241-246, том 5 а.с.35-38,163-164).

При цьому рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 25 лютого 2010 року фактично не було виконано в повному обсязі, а збудований ОСОБА_2 житловий будинок не свідчить про його виконання, оскільки демонтаж нерухомого майна не є його фактичним знесенням, про що зазначено в постанові Верховного Суду від 17 вересня 2018 року (том 6 а.с.239-242).

Оскільки вказані обставини ускладнюють виконання судового рішення, головний державний виконавець просив суд змінити спосіб виконання рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 25 лютого 2010 року.

Разом з тим, за правилами ч.2 ст.435 ЦПК України заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Порядок повідомлення зазначених осіб про час і місце судового засідання врегульовано главою 7 розділу 1 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що судове засідання по розгляду заяви про зміну порядку і способу виконання рішення Центрального районного суду міста Миколаєва було призначено на 05 березня 2019 року, але згідно довідки секретаря судових засідань не відбулось у зв`язку з зайнятістю судді в судовому розгляді клопотання слідчого СВ Центрального ВП ГУНП в Миколаївській області Мацюці О.О. про надання дозволу на затримання з метою приводу, та розгляд справи було призначено на 06 березня 2019 року (том 7 а.с.39).

Даних про те, що всі учасники даної цивільної справи, у тому числі ОСОБА_5 , Миколаївська міська рада, ОСОБА_4 повідомлялися про час і місце судового засідання, в якому по суті була вирішена заява головного державного виконавця, в справі не має.

Зазначені обставини свідчать про порушення районним судом порядку вирішення питання про зміну способу і порядку виконання рішення суду.

Розгляд справи за відсутності учасників справи, які не були повідомлені про місце та час розгляду справи, є порушенням основних засад судочинства, встановлених ст.129 Конституції України, оскільки він позбавляє таких осіб реальної можливості здійснювати право захисту своїх прав, а суд - можливості повного та всебічного дослідження обставин справи на засадах змагальності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 , посилався на те, що не був повідомлений про місце та час розгляду даної справи та не мав можливості довести суду першої інстанції обставини щодо відсутності підстав для задоволення заяви про зміну способу та порядку виконання рішення суду, визначених ст.435 ЦПК України.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що при вирішенні питання про встановлення чи зміну способу виконання судового рішення суд повинен з`ясувати обставини, що свідчать про абсолютну неможливість виконання рішення.

Тлумачення вищезазначеного дає підстави дійти висновку про те, що питання про встановлення способу і порядку виконання рішення суду або його зміну може бути розглянуто у виняткових випадках, що обумовлені об`єктивними ускладненнями при виконанні судового рішення.

Разом з тим, оскаржувана ухвала не містить мотивів, з яких суд першої інстанції дійшов висновку щодо задоволення заяви про зміну виконання судового рішення саме у той спосіб і порядок виконання рішення, який зазначено в ухвалі.

Окрім того, вирішуючи заяву по суті шляхом зобов`язання ОСОБА_5 та ОСОБА_2 за їх рахунок знести житловий будинок АДРЕСА_2 , районний суд не звернув увагу на те, що фактично вирішив питання про права та інтереси власника такого майна ОСОБА_7 , не з`ясувавши при цьому думку останнього з приводу вищевказаного.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду підлягає скасуванню на підставі ст.379 ЦПК України з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.374,379,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу Центрального районного суду міста Миколаєва від 06 березня 2019 року - скасувати, а справу направити до того ж суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 08 травня 2019 року