Апеляційне провадження №22-ц/824/4463/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Таргоній Д.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Тімуш Д.І.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: служба у справах дітей Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про припинення права власності на частку у спільній власності шляхом виплати грошової компенсації за їх частки та визнання права власності на квартиру,

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про припинення права власності на частку у спільній власності шляхом виплати грошової компенсації та визнання права власності на квартиру.

Свій позов мотивувала тим, що вона та ОСОБА_4 є співвласниками по Ѕ частині квартири АДРЕСА_1. ОСОБА_4 помер, спадкоємцями першої черги є позивач, як матір померлого, а також діти - відповідачі по справі. Сторони вступили у спадщину, відповідачі - по 1/6 частині квартири, а позивач є власником 2/3 частини. Оскільки ця квартира є єдиним житом позивача, а частка в спірній квартирі, що належить відповідачам, є незначною та не може бути виділена в натурі, просила припинити за відповідачами право власності на належні їм частки - по 1/6 квартири за кожним, стягнути з неї на користь відповідачів грошову компенсацію вартості припинених часток, визнати за нею право власності на ці частки.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 23 січня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, вказує що постановлене рішення є незаконним, постановленим з порушенням норм процесуального права при неправильному застосуванні норм матеріального права, що призвело до невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, а також призвело до прийняття незаконного рішення. За таких умов вважає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення її вимог. В доповненнях до апеляційної скарги виклала підстави, аналогічні апеляційній скарзі.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків:

В ході розгляду справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником 2/3 частини квартири АДРЕСА_2. Власниками іншої 1/3 квартири відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом є відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (по 1/6 частині кожен). Квартира складається з 2-х житлових кімнат площею 16,0 кв.м та 10.2 кв.м, загальною площею 45.5 кв.м, і належить сторонам на праві спільної часткової власності у відповідності до ст. 356 ЦК України.

Висновком експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №2-09/12 від 09.12.2016 року була встановлена відсутність технічної можливості виділу в натурі по 1/6 частині 2-х кімнатної квартири співвласникам. Крім того зазначено, що в разі займання співвласником житлової кімнати площею 16 кв.м його частка становитиме 61/100, що не відповідає 17/100 (1/6 частці) співвласника; в разі займання співвласником житлової кімнати площею 10.2 кв.м його частка становитиме 39/100, що не відповідає 17/100 (1/6 частці) співвласника. Також експертом була визначена ринкова вартість такої квартири.

У зв'язку з неможливістю виділення в натурі часток співвласників позивачем внесено на депозитний рахунок грошові кошти у визначеному експертним висновком розмірі вартості часток, маючи на меті сплатити відповідачам матеріальну компенсацію за їх частки та визнати право власності на всю квартиру за собою. При цьому позивачем зазначено, що частка відповідачів в квартирі є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільна, квартира є єдиним житлом для неї, і спільне користування нею не вбачається можливим, оскільки між сторонами негативні стосунки, за станом здоров'я вона не може проживати з відповідачами та їх дітьми.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції встановив, що у відповідача ОСОБА_2 іншого житла крім 1/6 частині у спільній квартирі немає, і це є єдина житлова площа, в якій зареєстрована вона та її неповнолітній син. Таким чином позбавлення права власності на належне відповідачам нерухоме майно завдасть їм значної шкоди. Крім того відповідачі не надали згоди отримання грошової компенсації за їх частки в праві спільної часткової власності, а примушувати до цього є порушенням їх прав. Зауважено, що діючим законодавством не передбачена можливість набуття права власності в примусовому порядку за відсутності юридично важливих обставин. За таких умов передбачені законом підстави для задоволення позову в даному випадку відсутні.

З наведеною позицією суду першої інстанції в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

У відповідності до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Зазначена норма матеріального права регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі.

Відповідно до положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

У відповідності до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

- частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

- річ є неподільною;

-спільне володіння і користування майном є неможливим;

- таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України (справи № 6-37цс13 від 15 травня 2013 року) визначено, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених п.п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Аналогічна правова позиція висловлена й Верховним Судом України (справа № 6-68цс14 від 02 липня 2014 року), в якій роз'яснено, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

З аналізу практики Верховного Суду України випливає, що для ухвалення рішення про припинення права на частку в спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбаченої п. 1-3 ч.1 ст.365 ЦК України, яка обов'язково повинна бути в сукупності з обставиною, передбаченою п. 4 ч. 1 цієї статті.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов'язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Зважаючи на наведені норми, позивачем в ход розгляду справи мали б бути представлені належні та допустимі докази наявності підстав, які б дозволили суду задовольнити її позовні вимоги. В даному випадку такі вимоги закону виконані не були.

Апелянт посилається на те, що частка відповідачів в квартирі є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільна, і спільне володіння і користування майном є неможливим, при цьому попередньо внесено вартість часток на депозитний рахунок суду. Колегія суддів апеляційного суду критично ставиться до вищевказаних тверджень позивача.

По-перше, позивач просить припинити право власності відповідачів у спільному нерухомому майні, яке сумарно складає 1/3 такої квартири. За таких умов частка відповідачів жодним чином не може вважатися незначною.

По-друге, до суду не було представлено жодного належного доказу з приводу неможливості спільного використання співвласниками такої квартири. Зокрема, позивач не надала доказів на підтвердження її посилань з приводу наявності значного конфлікту між сторонами (зокрема звернень до правоохоронних органів, пояснень свідків, тощо) або ж з приводу медичних протипоказань для проживання в квартирі з іншими особами (наприклад відповідного медичного висновку з прямими такими приписами або експертного висновку, тощо). Твердження позивача не свідчать про неможливість спільного проживання в двохкімнатній квартирі з окремими кімнатами, а навпаки можуть свідчити лише про те, що відповідачі не чинять позивачу перешкод у користуванні спірною квартирою, а відтак конфлікти з цього приводу відсутні.

Крім того, стверджуючи про неможливість спільного використання квартири, позивач вказувала, що надання будь-якої із кімнат в користування відповідачів значно збільшить їх фактичне використання квартири в порівнянні з ідеальною часткою у розмірі 1/6 квартири. В той же час колегія суддів зважає на те, що загальний розмір частки відповідачів складає 1/3 квартири, що відповідає 34/100, і лише незначною мірою відрізняється від частки кімнати площею 10.2 кв.м у співвідношення до загального розміру житлової площі (39/100).

І насамперед, в ході розгляду справи не знайшли свого підтвердження й посилання позивача на те, що припинення права відповідачів на належні їм частки в квартирі не завдасть їм значної шкоди. В той же час відповідач ОСОБА_2 зазначила, що не має у власності іншого житла, і позбавлення її такої частки саме й завдасть їй та її малолітній дитині значної шкоди. При цьому спірна квартира є єдиним місцем реєстрації як самого відповідача, так і її малолітнього сина. В ході розгляду справи позивачем не було представлено доказів на спростування такої позиції відповідача, відтак твердження, якими позивач обґрунтовувала свої позовні вимоги залишилися недоведеними, відтак не можуть бути прийняті судом. Не було належним чином доведено й таких посилань відносно іншого співвласника спірного майна. Враховуючи, що внаслідок припинення права на частку у спільній квартирі відповідачі будуть позбавлені житла, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що таке припинення їх права може завдати істотної шкоди їх інтересам, і ця обставина є визначальною.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що вимоги позивача є необґрунтованими, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. Судом першої інстанції не встановлено обставин, які дають достатні підстави для висновку, що спільне користування сторонами спірним нерухомим майном є неможливим, що частка відповідачів у спільному майні є незначною, а також те, що припинення права на частку не завдасть істотної шкоди інтересам відповідачів та їх сім'ям.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а його рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права. За таких умов передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді не встановлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Д.О. Таргоній

К.П.Приходько