Справа № 369/3652/18
Провадження № 2/369/20/19
РІШЕННЯ

Іменем України

24.04.2019 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі

головуючої судді Ковальчук Л. М.,

при секретарі Бугайовій М. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 квартири набутої під час шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 квартири набутої під час шлюбу.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 30 квітня 2014 року він уклав шлюб з ОСОБА_2.

Під час шлюбу 26 листопада 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбали нерухоме майно, а саме двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Позивач посилався на те, що оскільки квартира АДРЕСА_1, була придбана під час шлюбу, то вона є сумісною власністю і підлягає поділу в рівних частках між ним та ОСОБА_2.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 60, 70 СК України, ст. ст. 368, 370 ЦК України, позивач ОСОБА_1 просив визнати за ним ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1.

В подальшому, позивач подав заяву про уточнення позовних вимог, в якій він уточнив номер квартири, яка підлягає поділу, у зв'язку з чим він просив визнати за ним ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з'явився, про дату, час і місце розгляду справ повідомлений належним чином, до суду від позивача надійшла заява, в якій він позов підтримав та просив проводити розгляд справи за його відсутності.

У судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з'явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, до суду від відповідача надійшла заява, в якій вона позов визнала та не заперечувала про його задоволення.

Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Згідно вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов»язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Судом встановлено, 30 квітня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ірпінського міського управління юстиції у Київській області було внесено актовий запис № 148, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4.

Згідно договору купівлі-продажу від 26 листопада 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Братушкою А.В. , реєстровий номер 4249, ОСОБА_2 на праві власності належить двокімнатна квартира АДРЕСА_1, загальною площею 65,9 кв.м., житловою площею 33,9 кв.м..

Серед основних прав і свобод людини і громадянина Сімейний кодекс України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини.

Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини».

Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст.10). При цьому, як вбачається із п.1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Так, у Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі «Пайн Велі Девелопмент ЛТД» та інші проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Відповідно до Сімейного кодексу України засади регулювання шлюбу і сім'ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92).

Главою 8 Сімейного кодексу України регулюється право спільної сумісної власності подружжя.

Рівність прав і обов'язків у шлюбі та сім'ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК та ЦК України.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

Між сторонами немає спору щодо дійсної вартості спірного майна, а фактично наявний спір, щодо належності спірного майна до такого, що є спільною сумісною власністю подружжя, або належить сторонам на праві особистої приватної власності.

За змістом ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, має довести протилежне (спростувати матеріально правову презумпцію)

Відповідно до роз'яснень, які містяться у пунктах 19, 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, накопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч.1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Під час судового розгляду справи знайшов підтвердження той факт, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Враховуючи викладене, суд, дослідивши письмові докази у справі та надавши їм оцінку, вважає за можливе, визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Керуючись ст. 60, ч.1 ст.61, ч.1 ст.69, ч.1 ст.70, ч.1 ст.71 Сімейного Кодексу України, ст. ст. 4, 81, 258, 263, 264, 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частини квартири, загальною площею 65,9 кв.м., житловою площею 33,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Інформація про позивача: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, паспорт серія НОМЕР_3, виданий Миргородським МРВ УМВС України в Полтавській області 14.03.1996 року, місце проживання: АДРЕСА_2.

Інформація про відповідача: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_2, місце проживання: АДРЕСА_1.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня винесення рішення суду.

Суддя Ковальчук Л. М.