ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 681/1613/18
Провадження № 22-ц/4820/745/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Купельського А.В. (суддя-доповідач),

Янчук Т.О., Ярмолюка О.І.,

секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.

за участю учасників справи: апелянта ОСОБА_4, його представника ОСОБА_5, представника відповідача Онищенка О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 12 лютого 2019 року (суддя Дідек М.Б.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» про стягнення коштів,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2018 року ОСОБА_4, звертаючись до суду з вказаним позовом, зазначав, що 30 червня 2017 року між сторонами укладено договір фінансового лізингу №723168 з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля у групі з додатками №№ 1 та 2, а 27 лютого 2018 року - додатковий договір, оформлений як додаток до договору №723168. За умовами додатку №1 до угоди ТОВ «АВТО ПРОСТО» гарантувало ОСОБА_4 надання права на придбання автомобіля КІА РІО за ціною 359 600 грн. Згідно додаткового договору від 27 лютого 2018 року загальна сума зобов'язань учасника становила 604 182,27 грн. На виконання умов договору з додатками позивач сплатив на рахунок відповідача 142 041,02 грн. Однак, ТОВ «АВТО ПРОСТО» не виконало своїх зобов'язань, не надало автомобіля, зазначеного в договорі та не передало його позивачу.

Крім того позивач вказав, що у договорі відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звернутися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. У договорі відсутні обов'язкова для договору фінансового лізингу істотна умова щодо його предмету у обсягах, визначених законом, лише визначено в додатку до договору №1 марка автомобіля КІА РІА. В договорі не визначено предмет лізингу, не дотримано правил лізингоодержувача на вибір постачальника предмету лізингу.

Відповідач ввів його в оману і веде нечесну підприємницьку діяльність по відношенню до нього.

Також позивач зазначив, що укладений 30 червня 2017 року договір нотаріально не посвідчений відповідно до вимог ст. 799 ЦК України, а тому є нікчемним.

У березні 2018 року звернувся до відповідача із заявою про розірвання договору. У квітні 2018 року позивач отримав від ТОВ «АВТО ПРОСТО» лист, що договір між ними розірваний, а також повідомлено, що строк повернення коштів за угодою не може перевищувати двох років з дня отримання «АВТО ПРОСТО» заяви про дострокове розірвання договору.

У зв'язку з цим позивач, уточнивши позовні вимоги, просив суд стягнути на його користь з ТОВ «АВТО ПРОСТО» грошові кошти в сумі 142 041,02 грн.

Рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 12 лютого 2019 року в позові відмовлено.

Не погоджуючись з цим рішенням, ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Вважає, що рішення не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України.

Посилається на те, що судом першої інстанції невірно відмовлено в позові, не враховано, що між сторонами укладено нікчемний правочин, який на підставі заяви позивача було розірвано, тому мають бути застосовані наслідки укладання нікчемного правочину, передбачені ст. 216 ЦК України.

В аналогічних справах висловив правову позицію Верховний Суд в постановах від 6 червня 2018 року (справа №301/1583/16-ц), від 24 вересня 2018 року (справа №282/588/16-ц), від 26 вересня 2018 року (справа №469/1218/15-ц), від 8 жовтня 2018 року (справа №757/14027/16-ц), однак місцевий суд їх не врахував і в судовому рішенні не вмотивував, з яких правових підстав він не взяв до уваги позицію Верховного Суду.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «АВТО ПРОСТО» просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 12 лютого 2019 року залишити без змін.

Зазначає, що правовідносини між сторонами за договором врегульовані нормами спеціального Закону «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» та Розпорядженням №1676 від 9 жовтня 2012 року Національної комісії, що здійснює регулювання у сфері ринків фінансових послуг «Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах». Відповідно до чинного законодавства договори про надання фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів в групах не підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. На правовідносини між позивачем та відповідачем за договором №723168 від 30 червня 2017 року не поширюються норми ЗУ «Про фінансовий лізинг», відтак, позивач дійшов хибного висновку, що предметом договору є фінансовий лізинг, а також те, що в договорі є умови передання транспортного засобу в найм.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що 30 червня 2017 року між сторонами укладено договір №723168 з додатком №1 та додатком №2 (а. с. 6-13).

Предметом укладеного договору є надання учаснику фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля КІА РІО за рахунок об'єднаних періодичних платежів учасників групи через систему АвтоТак. Договір укладається шляхом його підписання сторонами договору та підписання Додатку №1, який є невід'ємною частиною договору. Вартість автомобіля згідно з додатком №1 становить 359 600 грн.

Договір укладений шляхом підписання сторонами самого договору, додатку №1 та додатку №2.

27 лютого 2018 року між сторонами було укладено додатковий договір, що свідчить про стан розрахунків за договором про адміністрування на дату надання права на отримання автомобіля до договору №723168 від 30 червня 2017 року загальна сума зобов'язань учасника становить 604 182,27 грн. (а. с. 62).

На виконання договору позивач сплатив 142 041,02 грн., що підтверджується копіями квитанцій, доданих до матеріалів справи (а. с. 14-25).

Відповідно до умов укладеного договору передбачено, що споживач оплачує кожного місяця частину ціни автомобіля. Після одержання автомобіля та реєстрації на своє ім'я споживач зобов'язаний і надалі сплачувати кошти за автомобіль до повної його оплати - 100% від ціни автомобіля.

22 березня 2018 року на пропозицію відповідача позивач приїхав з поручителями отримувати транспортний засіб, однак такий у салоні був відсутній.

Представником відповідача було запропоновано інший транспортний засіб, однак ОСОБА_4 не погодився і 27 березня 2018 року направив відповідачу заяву про розірвання договору з причини відсутності вказаного автомобіля (а. с. 26).

Позивач отримав від ТОВ «АВТО ПРОСТО» листа від 2 квітня 2018 року, що договір між ними розірвано згідно ст. 3 Розділу І Договору (право позивача достроково розірвати договір) та ст.12, п.12.1 Розділу ІІ, в якому також повідомлялось, що поверненню підлягатимуть періодичні платежі, розраховані у відповідності до положень ст.12, п.12.1.1. Розділу ІІ Договору (а. с. 27).

Договір, укладений між ОСОБА_4 і ТОВ «АВТО ПРОСТО», розірвано за заявою позивача.

Статтею 12 договору сторони визначили право на розірвання договору та наслідки його розірвання.

Зокрема, згідно з пунктом 12.1 учасник, який ще не отримав автомобіль, має право розірвати угоду за власним бажанням, про що зобов'язаний повідомити ТОВ «АВТО ПРОСТО» у письмовій формі.

Сума періодичних платежів, що підлягає поверненню, розраховується відповідно до Поточної ціни автомобіля, дійсної в місяці сплати учасником останнього щомісячного періодичного платежу разом із щомісячною винагородою, за вирахуванням відступного за відмову від договору у розмірі двох періодичних платежів, розрахованих відповідно до поточної ціни автомобіля, дійсної в місяці сплати таким учасником останнього щомісячного періодичного платежу разом із щомісячною винагородою, з урахуванням положень, викладених у статті 12 п.12.1.1 договору.

У відповідності до положень ст. 12, п.12.1.2 Розділу ІІ договору максимальний строк повернення періодичних платежів згідно з п.12.1.1 не може перевищувати двох років з дня отримання АВТО ПРОСТО заяви про дострокове розірвання договору.

Під час укладення договору №723168 від 30 червня 2017 року позивач отримав примірник договору та додатки до нього, які містять опис послуг ТОВ «АВТО ПРОСТО».

Відповідно до статті 19 договору підписання цього договору та додатків до нього є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами його умов та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом договору і додатків до нього, що засвідчено підписами сторін.

Позивач погодився з умовами договору, підписавши його та вчиняючи дії на її виконання.

ТОВ «АВТО ПРОСТО» отримало відповідний дозвіл (ліцензію) на здійснення діяльності (надання фінансової послуги) щодо «придбання товарів у групах» у Нацкомфінпослуг, яка здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (а. с. 41).

Умови укладеного договору та додатки до нього містять детальний опис послуг, що надаються ТОВ «АВТО ПРОСТО», із визначенням поточної ціни автомобіля та інших платежів, порядку зміни ціни, вибір марки та моделі автомобіля і процедури його отримання. Даний договір не є договором найму транспортного засобу, тому нотаріальному посвідченню відповідно до вимог ст. 799 ЦК України не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем не доведено, що відповідачем було введено його в оману та здійснення по відношенню до нього нечесної підприємницької діяльності, умови укладеного договору визначені з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. ОСОБА_4 мав можливість на власний розсуд приймати чи не приймати ці умови, виходячи із принципу свободи договору.

За висновками суду укладений сторонами договір не є нікчемним правочином і відсутні докази ухилення відповідача від виконання своїх зобов'язань після розірвання договору про надання послуг, оскільки позивач не довів, що настала подія - на отримання коштів (минуло понад два роки з дня отримання заяви відповідачем про розірвання договору), внаслідок якої у ТОВ «АВТО ПРОСТО» настав обов'язок виконання зобов'язання перед ним.

З таким висновком погоджується Хмельницький апеляційний суд.

Так, у статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Ст. 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У силу ст. 907 ЦК України договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, установлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року №1023-XII містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Закон України «Про захист прав споживачів» установив недійсність правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів із метою реалізації діяльності пірамідальної схеми.

Так, пірамідальній схемі властива сплата за можливість одержання окремим учасником компенсації, яка повинна надаватися за рахунок залучення цим учасником схеми інших споживачів.

Укладена угода в рамках системи придбання товарів у групах не є утворенням та розвитком пірамідальних схем у розумінні пункту 7 частини третьої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ТОВ «АВТО ПРОСТО» надає споживачам послуги на основі системи, кінцевим результатом якої на підставі угод з учасниками групи є отримання автомобіля всіма учасниками, а споживачі сплачують кошти саме за одержання послуги, яка споживається в процесі її виконання. Кожний учасник отримує автомобіль відповідно до платежів, здійснених ним самим, та продовжує сплачувати за автомобіль до повної виплати.

За положеннями ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Згідно з частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ч. ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню (ч. 2 ст. 799 ЦК України)

Згідно положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі показань свідків, письмових доказів, речових і електронних доказів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно з ч. 5 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» під поняттям «фінансова послуга» розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Законом України від 2 червня 2011 року №3462-ІV «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» (набрав чинності 08 січня 2012 року) внесено зміни до частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» та доповнено пунктом 11-1, відповідно до якого до фінансових послуг віднесено послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у груп, відповідно до якого було укладений договір, а не п. 5 ч. 1 ст. 4 цього Закону, як вважає позивач.

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції невірно відмовлено в позові, не враховано, що між сторонами укладено нікчемний правочин, який на підставі заяви позивача було розірвано, тому мають бути застосовані наслідки укладання нікчемного правочину, передбачені ст. 216 ЦК України, є безпідставним. На правовідносини, що склались між сторонами, поширюються положення ЗУ «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг», який є спеціальним. ЦК України, на який посилається позивач-апелянт, відноситься до числа загальних нормативно-правових актів, оскільки він розрахований на регулювання всіх майнових, немайнових відносин, охоплюваних цивільним правом. ЗУ «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» відноситься до числа спеціальних нормативно-правових актів, що поширює свою дію тільки на визначені види відносин.

Твердження апелянта про те, що суд першої інстанції не врахував і в судовому рішенні не вмотивував, з яких правових підстав він не взяв до уваги позицію Верховного Суду, викладену в аналогічних справах, не є підставою для скасування судового рішення. У зазначених апелянтом справах, переглянутих касаційним судом, предмет позову, обставини та умови договору інші. Досліджуючи у даній справі умови укладеного між сторонами договору №723168, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що подія, яка відповідно до умов договору дає позивачу право вимоги, ще не настала.

Інші доводи апеляційної скарги, ретельно досліджені судом, висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущені порушення матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Оскільки судове рішення правильне, обґрунтоване, відповідає обставинам справи, постановлене з дотриманням вимог процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для його скасування.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, Хмельницький апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 12 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення.

Повне судове рішення складено 2 травня 2019 року.

Судді А.В. Купельський

Т.О. Янчук

О.І. Ярмолюк