Справа № 589/4057/16-ц
Провадження № 2/589/28/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2019 року Шосткинський міськрайонний суд Сумської області у складі:

головуючого судді Литвинко Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Афанасенко Т.Л.,

представника позивача ОСОБА_1

представника третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Шостка в спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до Воронізької селищної ради Шосткинського району Сумської області, треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання права власності на квартиру та за позовною заявою третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , треті особи без самостійних вимог: Воронізька селищна рада Шосткинського району Сумської області, Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Сумській області про усунення перешкод у користуванні майном, знесення самочинного будівництва, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Воронізької селищної ради, в якому просить визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 94,2 м.кв., житловою 44,5 м.кв.

Обґрунтовуючи вимоги позову, зазначила, що 12 квітня 1998 року вона уклала договір на закінчення будівництва вищезазначеної квартири, згідно якого як підрядник зобов`язалася виконати добудову та реконструкцію житла за завданням замовника КСП «Шосткинське». Після отримання спірної квартири у 1998 році вона не змогла зареєструватися в ній, оскільки даний будинок був не добудований і не прийнятий до комунальної власності територіальною громадою. У жовтні 2006 року КСП «Шосткинське» було ліквідовано. На сьогоднішній день позивач хоче зареєструвати своє право власності на вищезазначену квартиру, однак, в позасудовий спосіб такої можливості вона не має.

ОСОБА_6 , як третя особа, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору, подала позов до ОСОБА_3 , в якому просить суд: зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою у вигляді прибудинкової території, шляхом знесення за власний рахунок самочинно здійсненої добудови на першому поверсі із сторони квартири АДРЕСА_1 , та знести паркан, який розташований на першому поверсі, привести прибудинкову територію до того стану, який існував до здійснення самочинної добудови та встановлення паркану; зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні каналізаційним стояком, який проходить через квартиру АДРЕСА_1 , де проживання ОСОБА_3 , шляхом витягування з каналізаційного стояка чіпка та підключити до каналізаційної мережі квартиру АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_6

Обґрунтовуючи вимоги позову, зазначила, що їй на праві спільної часткової власності належить Ѕ частина квартири АДРЕСА_2 . ОСОБА_8 . ОСОБА_9 ., яка є її сусідкою, без дозвільної документації, згоди мешканців будинку на прибудинковій території самовільно здійснила прибудову до своєї квартири, зробивши її трикімнатною, а також самовільно огородила біля своєї квартири парканом велику частину прибудинкової території, що не дає їй змоги користуватися даною територією. Вказані дії відповідача не дають можливості їй вільно користуватися прибудинковою територією. Крім того, відповідач обрізала каналізаційний стояк, який проходить через її квартиру і також обслуговує квартиру позивача, та вставила в нього чопок, що призвело до неможливості користуватися каналізаційною мережею.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_1 просив первісний позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного відмовити.

Представник третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_6 ОСОБА_2 просив відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити позов третьої особи.

Представник Воронізької селищної ради просив розгляд справи провести за його відсутності, щодо вирішення спору покладався на розсуд суду.

Судом встановлено, що 12 квітня 1998 року між ОСОБА_3 (підрядник) та сільськогосподарським акціонерно-пайовим товариством закритого типу «Шосткинське» (замовник) укладено договір підряду на закінчення будівництва квартири АДРЕСА_3 .

За умовами вказаного договору ОСОБА_3 зобов`язалася виконати передбачені договором роботи у відповідності із затвердженою проектно-кошторисною документацією і спільно із замовником ввести об`єкт в експлуатацію.

На сьогоднішній день вищезазначена квартира складається з трьох кімнат, має площу 94,2 кв.м., позивач проживає у даній квартирі і має бажання зареєструвати своє право власності на цю квартиру.

Рішенням державного реєстратора виконавчого комітету Шосткинської міської ради від 10 травня 2016 року ОСОБА_3 відмовлено у держаній реєстрації права власності на спірну квартиру, оскільки не надано документ, що засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом новозбудованого об`єкта нерухомості, а також подані документи не дають змогу встановити факт набуття права власності на нерухоме майно.

З огляду на зазначене, позивач просить визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 в судовому порядку.

Обираючи спосіб захисту свого права, позивач послалась на вимоги ст. 392 ЦК України.

Вирішуючи даний спір, суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Як роз`яснив Верховний Суд України у своєму «Аналізі щодо питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» від 01.07.2013 року, позивачем у позові про визнання права власності, який подається в порядку ст. 392 ЦК України, завжди являється особа, котра вже є власником майна.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, той факт, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , жодними доказами не підтверджується.

Таким чином, вказане свідчить, що позивач має бажання набути у власність дану квартиру.

В цей же час, згідно вищевказаного роз`яснення Верховного Суду України, позови про визнання права власності, коли особа не є власником, але бажає ним стати, наприклад, на безхазяйну річ, на об`єкт самочинного будівництва, за набувальною давністю, в порядку спадкування тощо за правилами ст. 392 ЦК України задоволені бути не можуть, оскільки набуття права власності, що має місце в таких випадках, регулюється окремими нормами.

Отже, правових підстав для визнання за позивачем права власності в порядку ст. 392 ЦК України на квартиру АДРЕСА_1 суд не вбачає.

Окремо суд звертає увагу на те, що в судовому засіданні представник позивача, незважаючи на те, що спірна квартира не була здана в експлуатацію, наполягав на тому, що вона не є самочинним будівництвом і не порушував питання про визнання права власності на цю квартиру як на об`єкт самочинного будівництва. Більш того, долучені до позову докази не дають підстав для застосування судом положень ч. 3 або ч. 5 ст. 376 ЦК України для визнання за ОСОБА_3 права власності на квартиру АДРЕСА_1 як на самочинно збудований об`єкт нерухомості.

З огляду на викладене у задоволенні позову ОСОБА_3 слід відмовити.

Що стосується вимог позову третьої особи, то суд вважає, що у його задоволенні також слід відмовити.

У ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

При цьому, за положеннями ч.4 цієї статті, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

За змістом ч.7 ст.376 ЦК України, у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Крім того, відповідно до положень ст.38 закону «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред`явлено до суду в разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимог, установлених у приписі про усунення порушень законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об`єкта є неможливою.

Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці, але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.

З урахуванням змісту зазначеної норми в поєднанні з положеннями стст.16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

За змістом ст.376 ЦК України, вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до ст.376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

Такий висновок про застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 6.09.2017 в справі №6-1721цс16.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

У справі судом встановлено, що ОСОБА_6 є власником Ѕ квартири АДРЕСА_2 .

ОСОБА_3 згідно матеріалів справи проживає в квартирі АДРЕСА_1 .

За твердженням ОСОБА_6 ОСОБА_3 здійснює їй перешкоди у користуванні прибудинковою територією, тому і ставить питання про знесення самочинного будівництва.

Разом з тим, ОСОБА_6 , звертаючись до суду з позовом про знесення самочинного будівництва, порушення своїх прав не довела, не надала належних доказів істотного відхилення від проекту під час будівництва спірного нерухомого майна, чи відмови ОСОБА_3 у проведенні перебудови самочинного будівництва або ж відмови в усуненні можливих порушень.

Акт від 16 вересня 2016 року, складений постійно-діючою узгоджувальною комісією Воронізької селищної ради, жодним чином цих обставин не доводить. Так як і не доводить тих обставин, що ОСОБА_3 обрізала каналізаційний стояк, який проходить через її квартиру і також обслуговує квартиру ОСОБА_6 та вставила в нього чопок, що призвело до неможливості користуватися каналізаційною мережею.

Зі змісту даного акту, а зокрема з п. 3, через його не грамотне викладення взагалі неможливо встановити де проходять каналізаційні труби та як вони між собою пов`язані.

Поряд з цим до вказаного акту не долучено будь-яких документів, які б стосувалися схеми прокладання каналізаційної системи вищезазначених квартир, способу їх підключення, використання тощо, що не дає суду можливості визнати доводи позову як обґрунтовані.

Таким чином, позов ОСОБА_10 також не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 273, 351, 352, 354, 355 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до Воронізької селищної ради Шосткинського району Сумської області, треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання права власності на квартиру.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , треті особи без самостійних вимог: Воронізька селищна рада Шосткинського району Сумської області, Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Сумській області про усунення перешкод у користуванні майном, знесення самочинного будівництва.

Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів з дня складання повного тексту рішення.

Рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подана апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено 31 жовтня 2019 року.

Суддя Шосткинського міськрайонного суду

Сумської області Т.В.Литвинко