Ухвала

Іменем України

17 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 757/63852/18-ц

провадження № 61-7264ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

розглянув касаційну скаргу Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі на ухвалу Київського апеляційного суду від 15 березня 2019 року у справі за заявою Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі про забезпечення доказів до подання позовної заяви,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі звернулося до суду із заявою про забезпечення доказів до подання позовної заяви.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02 січня 2019 року заяву Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі повернуто заявнику.

У лютому 2019 року Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі звернулося до суду із апеляційною скаргою на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 02 січня 2019 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 лютого 2019 року у задоволенні клопотання Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі про звільнення від сплати судового збору відмовлено та апеляційну скаргу залишено без руху для надання клопотання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження з відповідними доказами та документа про підтвердження сплати судового збору.

У березні 2019 року Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі подало до суду заяву про неможливість сплати судового збору.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 березня 2019 року апеляційну скаргу Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 02 січня 2019 року повернуто заявнику.

У касаційній скарзі Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 15 березня 2019 року і направити справу до суду апеляційної інстанції для подальшого розгляду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із положеннями частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Однак, дослідивши матеріали касаційної скарги Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, з урахуванням наступного.

Апеляційним судом встановлено, що Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі 25 лютого 2019 року отримало ухвалу Київського апеляційного суду від 15 лютого 2019 року про залишення апеляційної скарги на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 02 січня 2019 року без руху, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

13 березня 2019 року від Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, в якій заявник повідомив про неможливість сплати судового збору. Однак вимоги ухвали Київського апеляційного суду від 15 лютого 2019 року в частині сплати судового збору та надання клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження не виконано. У клопотанні про звільнення від сплати судового збору Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі зазначило, що не має можливості сплатити судовий збір у зв'язку з відсутністю коштів, призначених на цю мету, однак не надало доказів, що підтверджують його скрутне матеріальне становище та унеможливлюють сплату судового збору. Доводи про заборону використання коштів Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі на цілі, не передбачені Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», відхиляються судом як необґрунтовані.

Згідно із частиною другою статті 357 ЦПК України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 185 ЦПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Однією з основних засад судочинства відповідно до пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до практики ЄСПЛ пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає від держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Разом з тим, там де такі суди існують, гарантії, що містяться у статті 6 Конвенції, повинні відповідати, зокрема, забезпеченню ефективного доступу до цих судів для того, щоб учасники судового процесу могли отримати рішення, яке стосується їх «цивільних прав та обов'язків» (Рішення ЄСПЛ у справі «Гоффман проти Німеччини» («Hoffmann v. Germany») від 11 жовтня 2001 року, пункт 65; Рішення ЄСПЛ у справі «Кудла проти Польщі» («Cudla v. Poland») від 26 жовтня 2000 року).

ЄСПЛ також вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов'язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах, і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (Рішення ЄСПЛ у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року, пункт 59). Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред'явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (Рішення ЄСПЛ у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia») від 20 лютого 2014 року, пункт 111).

Оцінюючи фінансове становище особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (Рішення ЄСПЛ «Kniat v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункт 44; Рішення ЄСПЛ «Jedamski and Jedamska v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункти 63-64).

Оскільки апеляційна скарга Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі не оплачена судовим збором та подана із пропуском строку апеляційного оскарження, апеляційний суд, застосувавши правильно положення статей 185, 357 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про повернення апеляційної скарги заявнику.

Враховуючи вищевикладене, правильне застосування норм права судом апеляційної інстанції є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення. Тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Доводи касаційної скарги висновку суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись частиною другою статті 389, пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п'ятою і шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі на ухвалу Київського апеляційного суду від 15 березня 2019 року у справі за заявою Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі про забезпечення доказів до подання позовної заяви відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник