Справа № 201/3997/18
Провадження № 2/201/511/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2019 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

У складі: головуючого судді - Федоріщева С.С,

при секретарі - Поддубцевій С.Г.,

за участі: позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Бурлаченка О . Л.,

представника відповідача - Андрійко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Дніпропетровської області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої бездіяльністю органів досудового розслідування, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у квітні 2018 звернувся до суду з позовом до відповідачів - прокуратури Дніпропетровської області та Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органів досудового розслідування. Позовні вимоги не змінювалися, але у серпні 2018 року уточнювалися. Позивач у своєму позові посилався на те, що 25.12.2015 року первинною професійною спілкою «Правозахисники країни» подано до прокуратури Дніпропетровської області заяву про злочин, якою просили внести відомості до Єдиного реєстру досудового розслідування за ст. 367 КК України. Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.01.2016 року по справі №201/96/16-к визнано незаконною бездіяльність прокурора прокуратури Дніпропетровської області щодо не розгляду заяви професійної спілки «Правозахисники країни» від 25.12.2015 року про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, зобов`язано прокурора прокуратури Дніпропетровської області розглянути заяву професійної спілки «Правозахисники країни» від 25 грудня 2015 року про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань у відповідності до вимог ст. 214 КПК України.

На виконання зазначеної ухвали прокуратурою Дніпропетровської області 28.01.2016 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань по розгляду заяви про злочин Первинної професійної спілки «Правозахисники країни» та розпочато досудове розслідування кримінального провадження №000071, у якому позивача визнано потерпілим.

У подальшому, позивач оскаржував дії та рішення слідчого у кримінальному провадженні №0000071, за результатами розгляду скарг ОСОБА_1 слідчими суддями були винесені відповідні ухвали.

Позивач вважає, що встановленою ухвалами Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська бездіяльністю посадових осіб прокуратури Дніпропетровської області під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №00071, йому завдано моральну та матеріальну шкоду, яка полягає в понесених стражданнях, викликаних свавільним нехтуванням його прав, неправомірною бездіяльністю прокуратури Дніпропетровської області, оскільки він був вимушений звертатись із скаргами до слідчого судді місцевого суду. Вказане змусило його нервувати, створило певний дискомфорт, емоційно-нервове збудження та пригнічений стан дуже сильно вплинули на нього, через що він тривалий час не міг вночі спокійно спати. Це все спричинило виникнення пригніченого стану, внаслідок чого позивач почав до всього нервово відноситися, порушився його звичайний спосіб життя , що негативно вплинуло на стан його здоров`я.

Також зазначає, що бездіяльність, пов`язана з порушенням його прав, стала причиною неможливості сплачувати заборгованість за кредитними зобов`язаннями з підстав невиплати йому грошового забезпечення за службу в понаднормативний час.

Посилаючись на ст.ст. 1167, 1173, 1174, 1176 Цивільного кодексу України, позивач просить стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 1 млн. грн.. та витрати по підготовці справи до розгляду у розмірі 6 тис. грн., задовольнивши уточнений позов у повному обсязі.

Представники відповідачів прокуратури Дніпропетровської області та Державної казначейської служби України подали до суду відзиви на позов, заперечували проти позову, зазначивши, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди. В судовому засіданні пояснили, що посилання позивача як на підставу своїх позовних вимог на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.01.2016 є неправомірним, оскільки встановлення факту будь-якої бездіяльності, за умови недоведеності позивачем факту наявності шкоди та причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана, не є достатньою правовою підставою для відшкодування моральної шкоди та не свідчить про безумовне заподіяння йому такою бездіяльністю моральної шкоди. Вважають, що вказана ухвала суду є справедливою та повною сатисфакцією відновлення правового та процесуального статусу Професійної спілки «Правозахисники країни», але не ОСОБА_4 особисто. При цьому, вказують, що позивач скористався своїм правом, встановленим ст.ст. 303-306 КПК України, та оскаржив дії прокурора до суду, що свідчить про реалізацію останнім права на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування та не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні ст. 1176 ЦК України.

Вважають, що всупереч вимогам ст. 12 ЦПК України, позивачем взагалі не наведено та не долучено до матеріалів справи будь-яких належних та допустимих доказів спричинення йому моральної шкоди, протиправності діяння її заподіювача, доказів наявності причинного зв`язку між рішеннями третьої особи і заявленою шкодою, не надано розрахунку розміру моральної шкоди, вказують на безпідставність посилання позивачем на ст.ст. 1173, 1174 ЦК України, як на підставу для відшкодування позадоговірної шкоди, а відтак вважають позовні вимоги до них безпідставними і просили в задоволенні позову до них відмовити.

Вислухавши пояснення позивача, представників відповідачів, з`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ, у тому числі з 17.05.2011 року - на посаді начальника сектору дільничних інспекторів міліції Самарського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області.

В період з 17.05.2011 року по 01.05.2012 року на підставі наказів та розпоряджень начальника Самарського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області він був задіяний до виконання службових обов`язків у понаднормовий час, проте нарахування та виплата грошового забезпечення за відпрацьований понаднормовий робочий час позивачу не здійснювались.

Вважаючи своє право порушеним, він звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльність начальника Самарського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області підполковника міліції Здора Г.Л.; зобов`язання провести перерахунок нарахованого грошового забезпечення у урахуванням відпрацьованого ним понаднормового часу та стягнення нарахованого грошового забезпечення за відпрацьований ним понаднормовий час.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.11.2014 року у справі №804/7441/14, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25.08.2018, частково задоволено позов ОСОБА_1 , визнано протиправною бездіяльність начальника Самарського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області підполковника міліції Здора Г.Л., що виразилась у порушенні вимог п. 3.7.5 Інстркуції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої Наказом МВС України від 31.12.2007 р. № 499 «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ», а саме, в не забезпеченні ведення щомісячного табелю обліку робочого часу відносно позивача в період з 17.05.2011 року по 01.05.2012 року; в іншій частині позову відмовлено.

25.12.2015 року первинною професійною спілкою «Правозахисники країни» подано до прокуратури Дніпропетровської області заяву про злочин, якою просили внести відомості до Єдиного реєстру досудового розслідування за ст. 367 КК України. Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.01.2016 року по справі №201/96/16-к визнано незаконною бездіяльність прокурора прокуратури Дніпропетровської області щодо не розгляду заяви професійної спілки «Правозахисники країни» від 25.12.2015 року про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, зобов`язано прокурора прокуратури Дніпропетровської області розглянути заяву професійної спілки «Правозахисники країни» від 25 грудня 2015 року про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань у відповідності до вимог ст. 214 КПК України.

На виконання зазначеної ухвали прокуратурою Дніпропетровської області 28.01.2016 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань по розгляду заяви про злочин Первинної професійної спілки «Правозахисники країни» та розпочато досудове розслідування кримінального провадження №000071 за ч. 1 ст. 367 КК України за фактом неналежного виконання начальником Самарського PB ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області Здором Г.Л. своїх службових обов`язків щодо здійснення обліку робочого часу шляхом ведення щомісячного табелю з обов`язковою відміткою в ньому кількості відпрацьованих годин, що завдало істотної шкоди працівникам Самарського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, у якому позивача 11.05.2016 року визнано потерпілим.

У подальшому, позивач оскаржував дії та рішення слідчого у кримінальному провадженні №0000071, за результатами розгляду скарг ОСОБА_1 . слідчими суддями були винесені наступні рішення.

Так, ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09.08.2016 у справі №201/11017/16-к скаргу ОСОБА_1 задоволено, зобов`язано уповноважену особу прокуратури Дніпропетровської області розглянути клопотання скаржника від 13.06.2016 року, поданого у зазначеному кримінальному провадженні, з дотриманням строку, визначеного ст. 220 КПК України, повідомити його про результати розгляду даного клопотання.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19.06.2017 у справі №201/8607/17 задоволено скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого СВ СУ прокуратури Дніпропетровської області щодо нездійснення процесуальних дій у кримінальному провадженні №0000071, зобов`язано слідчого розглянути клопотання скаржника від 31.05.2017 року про проведення процесуальних дій у цьому кримінальному провадженні, у строк та порядку, передбачених ст. 220 КПК України, про що його повідомити.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.08.2017 у справі №201/10553/17 задоволено скаргу ОСОБА_1 , скасовано постанову прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях регіональної прокуратури Дніпропетровської області від 31.05.2018 року про закриття кримінального провадження №0000071, матеріали кримінального провадження направлено до прокуратури області для відновлення досудового розслідування у цьому провадженні.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21.02.2018 у справі №201/1270/18 частково задоволено скаргу ОСОБА_1 , скасовано постанову уповноваженої особи СВ СУ прокуратури Дніпропетровської області від 30.11.2017 про закриття кримінального провадження №0000071, зобов`язано уповноважену особу відновити досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні, про що повідомити скаржника.

На думку позивача вищенаведені судові рішення свідчать про незаконність дій прокуратури Дніпропетровської області, чим йому завдано моральну і матеріальну шкоду.

Вирішуючи спір по суті, суд насамперед виходить з такого.

Заявлена вимога про відшкодування моральної шкоди обґрунтована позивачем положеннями ст.ст. 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК України.

Так, відшкодування моральної шкоди передбачено ст. 23 ЦК України, відповідно до якої особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з противоправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї, у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи тощо. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення.

Приписами ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті. Вимоги про відшкодування моральної шкоди ґрунтуються на деліктній відповідальності, положення ст. 23 ЦК України при розгляді спорів про відшкодування моральної (немайнової) мають застосовуватися з урахуванням приписів ст. 1167 цього Кодексу - для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу цивільного правопорушення, тобто, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають наявність такої шкоди, противоправна поведінка заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і противоправною поведінкою заподіювача та вина.

Згідно із п. п. З, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Частинами 2, 3 статті 13 Закону №266/94-ВР передбачено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Аналіз приведених норм (зокрема, статті 1176 ЦК) свідчить про те, що вони регулюють правовідносини з відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, а відтак, обґрунтування позивачем вимоги про стягнення моральної шкоди з посиланням на вказану норму закону є невірним.

Крім того, є необґрунтованими і посилання позивача на норми

ст.ст. 1173, 1174 ЦК України, якими передбачено спеціальні підстави і умови відповідальності при завданні фізичній або юридичній особі шкоди у позадоговірних правовідносинах, які відрізняють їх від інших норм, що містять загальні правила позадоговірної (деліктної) відповідальності у цивільно-правових правовідносинах і полягають у спеціальному суб`єктному складі відповідальних осіб, спеціальній сфері діяльності цих суб`єктів та характері їх дій (владно-адміністративний, юридично-обов`язковий, односторонній).

До суб`єктів відповідальності за цією нормою належать створені відповідно до Конституції України, Конституції Автономної Республіки Крим і правових актів Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, Верховної Ради і Ради Міністрів Автономної Республіки Крим органи державної влади і управління, які реалізують надані державою функції та повноваження у сфері управління, а також органи місцевого самоврядування, створені на підставі Конституції України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», їх виконавчі органи та посадові або службові особи вказаних державних органів.

Сферою застосування зазначеної норми є правовідносини із заподіяння шкоди фізичній чи юридичній особі у зв`язку з прийняттям зазначеними суб`єктами незаконних рішень, вчинення ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень, визначених Конституцією і законодавством України.

Разом з тим, органи прокуратури і їх посадові особи не відносяться до суб`єктів відповідальності за цією нормою, оскільки органи прокуратури не є органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Аналогічний правовий висновок зроблено Верховним Судом України, викладений у рішенні від 16.04.2008 у справі №6-4969св08 та у рішенні апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.02.2016, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.11.2017 у справі №2-37/2012.

Між тим, зі змісту позовної заяви та пояснень позивача у судових засіданнях вбачається, що шкода, яка, на його думку, була йому заподіяна, по суті настала внаслідок незгоди з прийнятими рішеннями органу досудового розслідування в межах кримінального провадження №000071, що призвело до його моральних переживань та страждань.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

У відповідності зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому обов`язковою умовою для можливості відшкодування моральної шкоди судом має бути доведення у належний процесуальний спосіб фактів настання такої шкоди, протиправності дій, що призвели до неї, а також наявності між цими фактами причинно-наслідкового зв`язку.

За правилами, встановленими ч. 1 ст. 4 далі ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частинами 2, 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

У відповідності з ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

В ході розгляду справи позивач надав докази оскарження дій та рішень слідчого у кримінальному провадженні №0000071, що свідчить про реалізацію ним процесуальних прав, визначених ст. 303 КПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, ст. 13 Закону України

«Про судоустрій і статус суддів» при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №199/1478/17 суд дійшов висновків, що оскарження позивачем дій прокурора свідчать про реалізацію останнім оспорювання процесуальної діяльності прокурора і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні ст. 1176 ЦК України. Сам факт зобов`язання ухвалою суду вчинити певні дії згідно з вимогами КПК України не свідчить про протиправність дій прокуратури та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені.

А у постанові від 11.04.2018 у справі №233/2582/17 Верховний Суд прийшов до висновків, що лише незгода позивача з прийнятими працівниками органів прокуратури процесуальними рішеннями, які були ним оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди в межах відповідного кримінального провадження.

Крім того, Суд зазначив, що наявність судового рішення щодо визнання незаконної бездіяльності слідчого безумовно не встановлює доведеність усіх обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності.

Також в ухвалі Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №641/2328/17,

постановленій у порядку перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами, підтверджено висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 04.07.2018, що реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача.

Таким чином, такі процесуальні рішення, на які посилався позивач,

були предметом оскарження відповідно до вимог КПК України, тобто

є механізмом реалізації прав особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування.

Аналіз доказів, наданих позивачем, у контексті приведених вище норм, свідчить про безпідставність заявлених позовних вимог, оскільки ані з позовної заяви, ані з пояснень позивача, ані з доказів, наданих ним у підготовчому судовому засіданні не вбачається, що будь-якими діями або бездіяльністю службових осіб прокуратури Дніпропетровської області та Державної казначейської служби України позивачеві було заподіяно моральну шкоду.

Відповідно до ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних і душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Водночас, позивачем взагалі не наведено та не долучено до матеріалів справи будь-яких належних та допустимих доказів в підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань, порушення звичайного способу життя, погіршення стану здоров`я.

Крім того, позивачем взагалі не обґрунтовано розмір моральної шкоди у грошовій формі, в матеріалах справи відсутній його розрахунок, що порушує умови ЦПК України: кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень та подати відповідні докази.

За таких підстав, вимоги позивача є позбавленими фактичного та правового обґрунтування, такими, що не відповідають як матеріалам справи, так і нормам чинного законодавства, у зв`язку з ненаданням доказів в підтвердження обставин, викладених у позові.

Стосовно позовної вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь витрат по підготовці справи до розгляду у розмірі 6 тис.грн. суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для цілей розподілу судових витрат віднесено 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

В підтвердження даної позовної вимоги позивачем до матеріалів справи долучено договір про надання юридичних послуг №04/04-1 від 04.04.2018, укладений між позивачем та ФОП ОСОБА_5 , розрахунок наданих послуг та 4 квитанції.

Надані докази не відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», не свідчать про співмірність витрат на оплату послуг на правничу допомогу зі складністю справи та обсягом наданих послуг, а відтак не підлягають задоволенню.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 01.10.2018 у справі №569/17904/17.

За таких обставин, вимоги позивача є позбавленими фактичного та правового обґрунтування, такими, що не відповідають як матеріалам справи, так і нормам чинного законодавства, у зв`язку з ненаданням доказів в підтвердження обставин, викладених у позові.

З огляду на викладене, суд не може прийняти до уваги наполягання позивача на позовних вимогах в частині їх обґрунтованості, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються.

Таким чином обставини позовних вимог, стосовно яких у позивача є спір, в такому вигляді не знайшли своє підтвердження і не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до прокуратури Дніпропетровської області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої бездіяльністю органів досудового розслідування відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С. Федоріщев