Справа № 352/1347/17
Провадження № 2/352/56/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області

у складі: головуючого судді Струтинського Р.Р.

з участю секретаря Бардюк-Кавецької Л.В.

представників сторін ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання таким, який втратив право на користування жилим приміщенням,-

в с т а н о в и в:

Позивачі 21.08.2017 р. звернулися в суд з позовом до відповідача про визнання таким, який втратив право на користування жилим приміщення. Заявлений позов обґрунтовували тим, що 01.08.2012 р. відповідно до договору дарування до позивачів у рівних частках перейшло право власності на житловий будинок та земельну ділянку по вул. Молодіжна, 18 в с. Чукалівка Тисменицького району Івано-Франківської області. Згідно довідки Чукалівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області № 917 від 17.07.2017 р. відповідач не проживає за вказаною адресою, і факт його не проживання понад два роки можуть підтвердити сусіди. Просили визнати ОСОБА_6 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Представник позивачів у судовому засіданні позов підтримав та просив його задоволити.

Відповідач та його представник у судовому засіданні позов не визнали, пояснили, що відповідач є сином позивача ОСОБА_3, він проживає ІНФОРМАЦІЯ_1, там він виріс, на подвірї будинку є його автомобілі, які він ремонтує. Позивачі перешкоджають йому проживати у будинку, поміняли замки у дверях, чинять різні перешкоди у проживанні. Вважають позов безпідставним і необґрунтованим, просили відмовити у його задоволенні.

Вислухавши пояснення представників сторін, відповідача, показання свідків, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Встановлено, що відповідно до договору дарування від 01.08.2012 р. позивачі є співвласниками житлового будинку №18 по вул. Молодіжна в с. Чукалівка Тисменицького району Івано-Франківської області (а.с.4).

У спірному будинку зареєстрований відповідачОСОБА_6, який є сином одного з співвласників будинку ОСОБА_3

Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім'ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлене наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку.

За змістом ч. 2 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік.

Варто звернути увагу, що норма про визнання особи такою, що втратила право користування житлом може бути реалізована за наявності двох обовязкових складових, які повинні бути доведені під час судового розгляду.

По-перше, це термін не проживання в житловому приміщенні понад один рік.

По-друге, це те, що особа не проживає за адресою своєї реєстрації саме без поважних причин.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснив, що він є сусідом відповідача, останній проживає у ІНФОРМАЦІЯ_2, він постійно його там бачить, допомагає ремонтувати машини.

Допитана в якості свідка ОСОБА_8 у судовому засіданні також підтвердила, що вона з відповідачем і дітьми періодично проживають у спірному житловому будинку, позивачі дійсно чинять перешкоди відповідачу у проживанні, виганяють його з будинку, між ними склалась конфліктна ситуація.

Показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 суд оцінює критично, оскільки останні є родичами позивачів, які зацікавлені у вирішенні даної справи на їх користь. Крім того, у судовому засіданні вони ствердили, що відповідач з 2008 року не проживає у спірному будинку, а власники мають намір його виписати, бо він не підтримує у належному стані будинок.

На думку суду довідка сільського голови Чукалівської сільської ради Тисменицького району від 17.07.2017 р. № 917 про те, що відповідач не проживає ІНФОРМАЦІЯ_3 не є належним і допустимим доказом, оскільки така довідка видана на основі свідчень свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11, без огляду житла, без складання акту про відсутність члена сімї протягом одного року за місцем проживання.

Таким чином, належних доказів на підтвердження факту не проживання відповідача у спірному житловому будинку без поважних причин понад один рік, позивачами не надано, як і не наведено, які саме їх права як власників порушено.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Відповідно до статті 12 і частини першої статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

З огляду на викладене, з урахуванням встановлених обставин, встановлюючи баланс між інтересами зареєстрованого у спірному будинку відповідача у збереженні житла та інтересами власників, оцінивши у сукупності з іншими доказами у справі доводи про те, що відповідач проживає у будинку, іншого житла немає, між сторонами виникла конфліктна ситуація, з'ясувавши зв'язок відповідача із спірним будинком як із житлом, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачів є необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

На підставі наведеного, відповідно до ст. 156 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України, керуючись ст. 263-265 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

У позові ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання таким, який втратив право на користування жилим приміщенням відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивачі: ОСОБА_3, с. Чукалівка, вул. Молодіжна, 18, Тисменицького району Івано-Франківської області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1;

ОСОБА_4, с. Чукалівка, вул. Молодіжна, 18, Тисменицького району Івано-Франківської області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2;

ОСОБА_5, с. Чукалівка, вул. Молодіжна, 18, Тисменицького району Івано-Франківської області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3.

Відповідач: ОСОБА_6, с. Чукалівка, вул. Молодіжна, 18, Тисменицького району Івано-Франківської області, реєстраційний номер облікової картки платника податків невідомий.

Повне судове рішення складено 19.04.2019 р.

Суддя Р.Р.Струтинський