Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №348/246/18

23 квітня 2019 року м. Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого - судді Флоряк Д.В.

секретаря Буратчук О.В.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача - адвоката ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача - адвоката ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Надвірна справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

встановив:

07 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в с.Пасічна, вул. Довбуша,192, Надвірнянського району, Івано-Франківської області.

Свої вимоги позивач ОСОБА_3Я мотивує тим, що йому на праві приватної власності належить в цілому житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться в с.Пасічна по вул. Довбуша, 192, Надвірнянського району, Івано-Франківської області. Окрім нього в належному йому на праві приватної власності будинковолодінні зареєстровані також його дружина ОСОБА_5, онука ОСОБА_6, та син ОСОБА_3, який є відповідачем по справі. Вказав, що його син - відповідач ОСОБА_3 вже більше 20 років не проживає в даному житловому будинку, а проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1 разом зі своєю сім"єю. На протязі останніх років між ним та сином ОСОБА_3 існують неприязні стосунки і фактично вже тривалий час вони не підтримують будь-яких відносин. Його син ОСОБА_3 не допомагає по господарству, не відвідує його, не цікавиться його умовами життя. Перешкод синові в користуванні будинком він не чинив жодних. Проте на даний час він бажає розпорядитися належним йому житловим будинком, однак не може цього зробити, так як в ньому зареєстрований відповідач, який в добровільному порядку знятися з реєстрації не бажає. Вважає, що відповідач ОСОБА_3 не проживає у житловому будинку без поважних причин більше встановленого законом строку, а тому втратив право на користування даним житлом. Просить позов задоволити та визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в с.Пасічна, вул. Довбуша,192, Надвірнянського району, Івано-Франківської області, стягнути з відповідача в його користь судові витрати пов"язані з оплатою судового збору та наданням правничої допомоги адвокатом.

12 березня 2019 року відповідач ОСОБА_3 подав відзив на позов, в якому зазначив, що позивач ОСОБА_1 став власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться в селі Пасічна по вул. Довбуша 192, Надвірнянського району, Івано-Франківської області тільки з моменту Державної реєстрації прав на нерухоме майно, а сааме з 20.12.2017 року. До цього часу на даний будинок у його батька (позивача по справі) не було належним чином оформлено документів, які підстверджують право власності. Вважає, що позивач передчасно подав даний позов, право на пред'явлення даного позову в позивача виникає тільки 21.12.2018 року, у випадку якщо він без поважних причин не буде користуватися житлом. Також ствердив, що позивач на даний час чинить йому перешкоди в користуванні житлом, а саме змінив замки до вхідних дверей, не впускає до будинку, уникає зустрічей, хоча в даному житлі він зареєстрований. Тому просить в позові ОСОБА_1 до нього про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням відмовити.

В судовому засіданні позивач та його представник адвокат ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали з підстав, наведних в позовній заяві, просять позов задоволити та визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в с.Пасічна, вул. Довбуша,192, Надвірнянського району, Івано-Франківської області. Позивач від стягнення судових витрати з відповідача відмовився.

Відповідач та його представник адвокат ОСОБА_4 підтримали відзив на позов, просили в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням - відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, та дослідивши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.81 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення позовних вимог та з'ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

У відповідності до ст.41 Конституції України кожен має право володіти. користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

У відповідності із ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться в селі Пасічна по вул. Довбуша, 192, Надвірнянського району, Івано-Франківської області, і даний факт підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22 грудня 2017 року. (а.с.4).

З довідки Пасічнянської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області від 31 січня 2018 року вбачається, що в житловому будинку позивача ОСОБА_1, що знаходиться в селі Пасічна по вул. Довбуша, 192, Надвірнянського району, Івано-Франківської області, зареєстровані дружина позивача - ОСОБА_5, онука позивача - ОСОБА_6, та син позивача - відповідач по справі ОСОБА_3 (а.с.5).

З акту обстеження матеріально-побутових умов сім"ї, виданого депутатом Пасічнянської сільської ради Надвірнянського району від 31 січня 2018 року вбачається, що позивач ОСОБА_1 на даний час проживає з дружиною ОСОБА_5, та з онукою ОСОБА_6, в селі Пасічна по вул. Довбуша, 192, Надвірнянського району, Івано-Франківської області, а відповідач ОСОБА_1 з сім"єю не проживає протягом 20 років по вище вказаній адресі, а проживає в ІНФОРМАЦІЯ_3. (а.с.7).

Судом достовірно встановлено, що відповідач ОСОБА_3 в спірному будинку не проживає більше 6 років. Також відповідачем не спростовано той факт, що він не бере будь-якої участі в утриманні житла, не дбає про його збереження, не сплачує жодних комунальних послуг.

Факт тривалого (понад 6-8 років) не проживання відповідача в спірному будинку по вул. Довбуша,192 у с.Пасічна Надвірнянського району Івано-Франківської області підтвердили в судовому засіданні допитані як свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, які також пояснили, що відповідач ОСОБА_3, проживаючи вже зі своєю сім"єю в побудованому будинку, раніше допомагав по господарству своєму батькові ОСОБА_1 до тих пір, доки між ними не погіршилися стосунки, а також підтвердили про те, що позивач жодним чином не чинив відповідачу перешкоди в користуванні житлом.

Отже, при розгляді справи були підтверджені доводи позивача та про те, що відповідач протягом останніх 6-8 років не користувався будинком, не сплачував за житлово-комунальні послуги, не користується цим будинком і на даний час.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року", першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Наявність зареєстрованого відповідача в будинку позивача, який належить йому на праві власності, не дає останньому належним чином користуватись, володіти та розпоряджатись будинком.

Згідно із ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи бути обмеженим в його здійсненні.

У відповідності до ст.325 ЦК України фізичні особи можуть бути власниками будь-якого майна.

Згідно ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст. 156 Житлового кодексу України члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно ч. 3 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника будинку зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту.

Частиною другою п.15 пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Таким чином, гарантуючи захист власності, закон надає власнику законодавчу можливість вимагати усунення будь-яких порушень його прав.

Права власника житлового будинку, квартири визначеніст. 383 Цивільного кодексу Українита передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Обставини по справі на предмет їх відповідності вказаним вище положенням законодавства свідчать про те, що реєстрація відповідача у будинку, за умови документально підтвердженого права власності позивача на даний обєкт нерухомості, перешкоджає йому вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. При цьому вказані правомочності є абсолютними, непорушними та гарантованими законом.

Отже, вимога за предметом позову у повній мірі відповідає законодавчо встановленому способу захисту порушеного права (ст.ст.15,16 Цивільного кодексу України), яке не визнається відповідачем.

У пункті 39 ПП ВССУ від 07 лютого 2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина 1 статті 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК, тому стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК України. Відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71,72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Згідно ст. 405 ч. 2 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Проживання та реєстрація сторонніх осіб в житлі є перешкодою для власника здійснювати свої передбачені законом права власності в повному обсязі.

Дослідивши всі наявні докази по справі, суд прийшов до переконання, що визнання відповідача таким, що втратив право на користування спірним житлом не завдасть істотної шкоди його інтересам та не порушить його права.

Спірне житло не є власністю відповідача ОСОБА_3 та належить в цілому позивачу по справі ОСОБА_1

Судом встановлено, що понад установлений законом строк ОСОБА_3 в спірному житлі не мешкає, не отримує кореспонденцію за даною адресою, особистих речей у житлі не має, згідно ч.1 статті 158 ЖК України договір найму житлового приміщення з власником житла не укладав, участі у витратах по утриманню житла не приймає, спірним житлом не цікавиться, перепон у користуванні житлом йому ніхто не чинив, а доказів зворотнього відповідач суду не надав, та з будь-якими вимогами про усунення перешкод в користуванні цим майном в установленому законом порядку він не звертався, про що сам не заперечив в судовому засіданні.

Крім того, посилання відповідача, що у випадку зняття його з реєстрації в спірному домоволодінні він немає можливості зареєструватися в іншому житлі, є неспроможними. Доводи відповідача та його представника про те, що він (відповідач) не має іншого житла і фактично проживає в іншому будинку з поважних причин, суд також відхиляє, бо ці доводи не підтверджені належними доказами, і визнаються судом надуманими. Заперечення відповідача щодо заявленого позову в основному полягають із його незгодою щодо права власності позивача на спірне домоволодіння, з чого він і звернувся до суду з позовом про скасування рішення про державну реєстрацію права власності.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Надаючи оцінку доводам відповідача щодо того, що він не втрачав в інтересу до спірного житла, позбавлення права користування якою порушуватиме його житлові права, суд враховує і норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Такими чином, враховуючи вище встановлені судом обставини, що свідчать про не проживання ОСОБА_3 у спірному житлі понад установлений законом строк, та беручи до уваги те, що протилежного належними в розумінні ЦПК України доказами відповідачем не доведено, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову.

В судовому засіданні позивач відмовився від стягнення судових витрат по справі з відповідача, а тому суд питання судових витрат не вирішував у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

На підставі наведеного, ст.ст. 15, 16, 317, 319, 321, 383, 386, 391,405 ЦК України, керуючись ст.ст.4,19, 263- 265, 268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задоволити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в с.Пасічна, вул. Довбуша,192, Надвірнянського району, Івано-Франківської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду через Надвірнянський районний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Флоряк Д.В.

Повний текст рішення виготовлено 02.05.2019 року