Постанова

Іменем України

25 квітня 2019 року

місто Київ

справа № 175/1387/16-ц

провадження № 61-28136св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2016 року у складі судді Борисова С. А. та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2017 року у складі колегії суддів: Макарова М. О., Ткаченко І. Ю., Петешенкової М. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У квітні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду із позовом в якому просило стягнути солідарно з відповідачів 2 347 429, 86 грн, посилаючись на те, що 26 грудня 2007 року між Акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого у спірних правовідносинах є ТОВ «ОТП Факторинг Україна», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно з умовами якого він отримав кредит у розмірі 84 000, 00 швейцарських франків на термін до 28 грудня 2037 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 4, 49 %. Проте, у порушення взятих на себе зобов`язань, ОСОБА_1 не виконав умови кредитного договору, у зв`язку з чим станом на 03 березня 2016 року має заборгованість у розмірі 2 347 429, 86 грн. ОСОБА_2 виступав поручителем за зобов`язанням ОСОБА_1 , а тому має нести солідарну з боржником відповідальність.

Стислий виклад заперечень відповідачів

Відповідач вимоги позову не визнав, просив відмовити у його задоволенні.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2016 року позов задоволено частково. Судом стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 26 грудня 2007 року № ML-302/476/2007 у розмірі 858 979, 89 грн та по 6 442, 35 грн судового збору з кожного. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що несплачені платежі за кредитним договором від 26 грудня 2007 року № ML-302/476/2007 підлягають стягненню у межах позовної давності, тобто із урахуванням графіку повернення кредиту та сплати відсотків відповідачами за період з квітня 2013 року (три роки від дня звернення з позовною заявою до суду) до дати ухвалення рішення у цій справі, тобто до 25 листопада 2016 року, що становить 32 044, 70 швейцарських франків та еквівалентно 858 979, 89 грн

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Рішення апеляційного суду обґрунтовувалось тим, що порука за кредитним договором є припиненою, оскільки позивач, пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості боржником, не звернувся до поручителя протягом установлених законом шести місяців із позовом про стягнення заборгованості, що є підставою для відмови у позові до поручителя.

Пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про негайне повернення кредиту та платежів за ним розпочався після одержання такої вимоги. Правонаступник банку у спірних правовідносинах звернувся до суду із цим позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором лише у квітні 2016 року, тобто із пропуском позовної давності, що є підставою для відмови у позові до позичальника.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ТОВ «ОТП Факторинг Україна», не погодившись із рішеннями судів, звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просило скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ТОВ «ОТП Факторинг Україна» обґрунтовувалась тим, що судом першої та апеляційної інстанцій не досліджено матеріали досудового погашення заборгованості за кредитним договором, що призвело до порушення норм матеріального та процесуального права. На переконання заявника, ним подано позовну заяву у строк, передбачений законом, оскільки відповідачі не звертались до банка з приводу дострокового погашення кредиту та про зміну строку виконання договору, кредитний договір продовжує діяти до 28 грудня 2037 року. Таким чином строк остаточного повернення кредиту ще не настав. Невиконання позичальником умов кредитного договору дає право, а не зобов`язує банк достроково вимагати виконання боргових зобов`язань за кредитом у позичальника. На думку заявника, подача позовних заяв до суду банком у 2009 та 2014 роках не призвело до настання будь-яких правових наслідків, перебіг позовної давності не розпочався та почнеться відповідно до кредитного договору та договору поруки з 29 грудня 2037 року.

Заявник зазначає, що стягнення неустойки за період в межах встановленого статтею 258 ЦК України річного строку для звернення до суду з позовом не може вважатись, що неустойка стягнута після спливу позовної давності. Помилковим є також висновок суду першої інстанції про те, що неустойка не може визначатись у твердій грошовій сумі за домовленістю сторін, оскільки це суперечить приписами частин першої - другої статті 551 ЦК України та правовій природі неустойки.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відповідачі подали відзив на касаційну скаргу, в якому просили відмовити у її задоволенні, а рішення апеляційного суду залишити без змін.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.

За змістом правила частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно зі статтею 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах доводів касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За правилом частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-ІV, далі - ЦПК України 2004 року) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Рішення апеляційного суду відповідає вимогам законності та обґрунтованості, визначеним у статті 213 ЦПК України 2004 року, а касаційні скарги не підлягають задоволенню.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 26 грудня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір

№ ML-302/476/2007, згідно з умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 84 000, 00 швейцарських франків на термін до 28 грудня 2037 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 4, 49 %.

З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за цим кредитним договором, 26 грудня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № SR-302/476/2007, відповідно до умов якого останній поручився за виконання боржником зобов`язань за кредитним договором у повному обсязі.

29 червня 2010 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за яким

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право грошової вимоги, в тому числі і за зазначеним кредитним договором від 26 грудня 2007 року

№ ML-302/476/2007.

ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення кредиту не виконав, у зв`язку з чим станом на 03 березня 2016 року має заборгованість за кредитним договором у розмірі 87 466, 79 швейцарських франків, що еквівалентно 2 347 429, 86 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом в розмірі 83 091, 37 швейцарських франків, що еквівалентно 2 230 002, 53 грн; заборгованості за відсотками - 4 375, 42 швейцарських франків, що еквівалентно 117 427, 33 грн.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів.

Відповідно до статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За приписами частини першої статті 1048 ЦК Українипозикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

У частині другій статті 1050 ЦК Українипередбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Тому Верховний Суд звернувся до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32). ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути порушені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України не тотожні.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга зазначеної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання зобов`язання.

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

У Рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року

№ 15-рп/2002 визначено, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Таким чином, позикодавець наділений можливістю реалізувати своє право в порядку частини другої статті 1050 ЦК України на дострокове повернення йому частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, як шляхом пред`явлення досудової вимоги, так і звернення до суду.

Апеляційним судом встановлено, що згідно із розрахунком заборгованості, складеним позивачем, останній платіж позичальником вчинено 12 травня 2010 року в розмірі 52, 37 швейцарських франків.

Крім того, встановлено, що 25 лютого 2009 року ЗАТ «ОТП Банк» звернулося до позичальника ОСОБА_1 з вимогою про погашення протягом 30 днів з дати отримання цієї вимоги заборгованості за кредитним договором в розмірі 83 622, 39 швейцарських франків, суми відсотків за користування кредитом в розмірі 1 648, 96 швейцарських франків, суми пені за порушення строків повернення кредиту в розмірі 2 838, 23 грн та суми штрафів у розмірі 75, 00 грн.

У цій вимозі зазначено, що враховуючи допущені боржником порушення зобов`язань, банк на підставі пункту 1.9 кредитного договору вимагає дострокового виконання боргових зобов`язань за кредитним договором у повному обсязі. Вимогу боржник отримав 04 березня 2009 року.

19 серпня 2009 року кредитор звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за згаданим кредитним договором, а ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська

від 19 грудня 2011 року позовна заява ТОВ «ОТП Факторинг», який є правонаступником у спірних правовідносинах ПАТ «ОТП Банк», залишена без розгляду. Ця ухвала набрала законної сили 26 грудня 2011 року.

Такими діями (шляхом пред`явлення вимоги) кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, тобто відповідно до приписів частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання.

З огляду на наведене, обґрунтованим є висновок апеляційного суду про те, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернувся до суду із позовом 06 квітня 2016 року із пропуском позовної давності.

Верховний Суд України у постанові від 03 лютого 2016 року у

справі №6-1599цс15 виклав правовий висновок, відповідно до якого, з огляду на положення частини четвертої статті 559 ЦК України, під час вирішення справи про стягненнязаборгованості за кредитним договором з поручителів суд повинен перевірити наявність правових підстав для такого стягнення з урахуванням вимог цієї норми.

При цьому звернення особи до суду з позовом про визнання поруки припиненою на підставі статті 559 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору.

Переглядаючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій на предмет правильності застосування ними частини четвертої статті 559 ЦК України, Верховний Суд виходить з такого.

За змістом частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника. Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію цього виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

З огляду на викладені приписи порука є строковим зобов`язанням, і незалежно від того, встановлений її строк договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб`єктивне право кредитора.

Верховний Суд України у постанові від 17 вересня 2014 року у справі

№ 6-6цс14 виклав правовий висновок, згідно з яким строк поруки не є строком для захисту порушеного права, а є строком існування зобов`язання поруки. Право кредитора й обов`язок поручителя після спливу строку поруки припиняються, а тому кредитор не може вчиняти жодних дій щодо реалізації своїх прав, зокрема й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку. Навіть якщо в межах строку поруки була пред`явлена претензія, і поручитель не виконав зазначені у ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами строку існування поруки, оскільки із його закінченням відповідне право припинилося.

Зазначення у договорі поруки про те, що порука припиняється після повного виконання основного зобов`язання свідчить про те, що сторонами не встановлювався строк дії договору поруки, а тому, на переконання Верховного Суду, до спірних правовідносин застосовуються положення частини четвертої статті 559 ЦК України.

Верховним Судом враховано, що внаслідок пред`явлення до позичальника та поручителя досудових та судових вимог кредитор змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому не заслуговують на увагу твердження заявника про те, що строк кредитування у договорі встановлено до 29 грудня 2037 року, а перебіг позовної давності не почався та почнеться з цієї дати.

Апеляційним судом встановлено, що 25 лютого 2009 року ЗАТ «ОТП Банк» звернулося до позичальника ОСОБА_1 з вимогою про погашення протягом 30 днів з дати отримання цієї вимоги заборгованості за кредитним договором у повному обсязі, а із позовом про стягнення заборгованості з поручителя

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду 06 квітня 2016 року, тобто із пропуском шестимісячного строку.

Враховуючи наведене, Верховний Суд погоджується із висновком апеляційного суду про те, що у кредитора припинилося суб`єктивне право пред`явити вимогу до поручителя відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України.

Безпідставними є доводи заявника про те, що неустойка підлягає стягненню за період в межах, встановленого статтею 258 ЦК України річного терміну до звернення до суду з позовом, оскільки згідно із правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), закінчення строку кредитування не є підставою для нарахування штрафних санкцій за невиконання основного зобов`язання.

Верховний Суд встановив, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Висновки за наслідком розгляду касаційної скарги

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик