ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4623/19 Справа № 214/8302/18 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко А. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач-Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційне підприємство ТАКО»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Гузєва Ігоря Григоровича, відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційне підприємство ТАКО», на рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 лютого 2019 року, яке постановлено суддею Ткаченко А.В. у м.Кривому Розі та повне судове рішення складено 04 березня 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року представник позивача ОСОБА_1 - Гузєв І.Г., звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційне підприємство «ТАКО» про стягнення 38420 грн. в рахунок компенсації за моральну шкоду задану каліцтвом без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

В обґрунтування позову зазначив, що ОСОБА_1, перебуваючи в трудових відносинах з ЗАО «ТАКО» правонаступником якого є Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробниче комерційне-підприємство» «ТАКО» на посаді - газорізальника 5 розряду, з 15.09.1998р. виконував обов'язки по демонтажу під'їзного залізничного шляху Новокриворізького державного гірничо-збагачувального комбінату НКГГОК в районі станції «Дальнеотвальная», внаслідок нещасного випадку отримав тяжкі тілесні ушкодження у вигляді : «Термічний опік полум'ям ІІ-ІІІ ступня А стегон, кистей, лиця».

Даний факт підтверджується актами Форми Н-1 «Про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом» та Н-5 «Проведення спеціального розслідування нещасного випадку».

Нещасний випадок на виробництві стався за наступних обставин: під час виконання позивачем своїх трудових обов'язків при зрізі стикових болтів з використанням керосиноріза зірвало зі штуцера різака керосиновий шланг, закріплений за допомогою скрутки з проволоки. Пальне, яке пролилося на куски розпеченого металу, загорілося, полум'я перекинулось на одяг позивача, внаслідок чого ним отримані вищезазначені травми. Відповідно до п.6 акту Форми Н-1, вид події - дія екстремальних температур.

Основною причиною настання нещасного випадку є незадовільний технічний стан керосинорізу (364). Представник позивача стверджує, що вищезазначений керисоноріз 9364) є джерелом підвищеної небезпеки та належить відповідачу. Відповідно до п. 10 Акту Форми Н-1, нещасний випадок стався в наслідок порушення вимог законодавства про охорону праці з боку посадових осіб відповідача.

Таким чином, нещасний випадок стався внаслідок дії джерела небезпеки та обумовлений неналежним виконанням відповідачем вимог законодавства стосовно створення та підтримання безпечних умов праці.

Внаслідок зазначеного вище нещасного випадку, пов'язаного з виробництвом, позивач 05.06.2018 року пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією (надалі - МСЕК), де йому встановлено ступінь втрати професійної працездатності - 20% (двадцять відсотків), що підтверджується довідкою МСЕК виданою на ім'я ОСОБА_1

Таким чином, позивач змушений тривалий час проходити чисельні медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури і лікування.

У зв'язку з вказаним нещасним випадком порушено та порушуються нормальні життєві зв'язки позивача, останній позбавлений можливості реалізовувати свої звички га бажання, в нього постійно виникають складнощі у зв'язку з загальною слабкістю, втомою, постійними болями.

Тривалий процес лікування тілесних ушкоджень, отриманих внаслідок нещасного випадку, пов'язаного з виробництвом, позбавляє позивача можливості вести повноцінний спосіб життя. З моменту отримання травм, позивач постійно відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування.

Окрім того, представник позивача зазначає, що позивач в наслідок отриманих тілесних ушкоджень, що супроводжується значною втратою працездатності в молодому віці, систематичною необхідністю отримання медичної допомоги, постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на душевному та фізичному станах позивача, який в тому числі не має можливості приділяти належної уваги своїй родині.

На даний час самопочуття позивача не поліпшується, негативні зміни у його житті є довгостроковими, усвідомлення чого, завдає йому душевного болю та страждань, внаслідок травм останній не має можливості утримувати сім'ю.

За таких обставин зі сторони відповідача, позивачу має бути відшкодована моральна шкода, яка завдана каліцтвом внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки та обумовлена неналежним виконанням відповідачем вимог законодавства стосовно створення та підтримання безпечних умов праці.

Рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 лютого, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційне підприємство» «ТАКО» на користь ОСОБА_1 - 25038 (двадцять п'ять тисяч тридцять вісім) гривень 00 коп. в рахунок компенсації за моральну шкоду завдану каліцтвом без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційне підприємство» «ТАКО» на користь держави судовий збір в розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

В решті позовних вимог, відмовлено.

В апеляційній скарзі, представник позивача Гузєв І.Г. ставить питання про зміну судового рішення в частині збільшення розміру, стягнутої судом моральної шкоди до заявлених у позові вимог.

Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, представник позивача зазначає, що суд першої інстанції не в повній мірі врахував, що до осіб, які допустили порушення вимог законодавства з охорони праці, що є в причинному зв'язку з нещасним випадком, який стався з позивачем, віднесено працівника відповідача, що свідчить про невиконання відповідачем свого обов'язку зі створення безпечних умов праці та значний ступінь вини роботодавця у настанні нещасного випадку, тому він вважає, що розмір стягнутої судом моральної шкоди є недостатнім для відшкодування моральних страждань позивача, які останній відчуває через отриманні тяжкі травми.

В апеляційній скарзі, відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційне підприємство» «ТАКО», посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким змінити розмір стягнутої судом моральної шкоди. При цьому, апелянт наголошує на тому, що у нещасному випадку, який стався з позивачем є і його вина, що підтверджено п.10 Акту Форми Н-1 про нещасний випадок на виробництві.

Окрім того, апелянт вважає, що суд першої інстанції невірно застосував норму статті 440-1 ЦК Української РСР, так як на час виникнення у позивача права на відшкодування моральної шкоди - 09.02.1999 року діяли Правила відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених Постановою КМУ від 23.06.1993 року №472, де у п.11 було встановлено, що розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат.

Відповідач вважає, що розмір моральної шкоди не повинен перевищувати 2550 грн., у зв'язку з чим просить зменшити, визначений судом розмір моральної шкоди з 25038 грн. до 2550 грн.

Сторони не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційні скарги.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача Гузєва І.Г. підлягає задоволенню, а апеляційна скарга відповідача не може буди задоволена, з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ЗАО «ТАКО» правонаступником якого є Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційне-підприємство» «ТАКО» з 15.09.1998р. до 01.02.1999 року ( а.с.31-32).

Відповідно до наказу від 08.09.1998 року на підставі особистої заяви (а.с. 44) ОСОБА_1 прийнято на роботу монтером колії Криворізького району з 08.09.1998 року з іспитовим строком 1 місяць ( а.с.46).

Згідно наказу від 01.02.1999 року ОСОБА_1 монтер колії Криворізького району був звільнений за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням ( а.с.47)

Згідно повідомлення про нещасний випадок газорізальник ОСОБА_1 відповідно до акту по формі Н-1 про нещасний випадок від 18.09.1998 року отримав термічний опік ІІ-ІІ ступеню А стегон, обличчя, кистей.

Згідно акту № 1 про нещасний випадок від 15.09.1998 року нещасний випадок виник за адресою Криворізький район, м.Кривий Ріг, вул.Ангарська,17. Нещасний випадок виник за таких обставин: на демонтажі підземного залізничного шляху Новокриворзького державного гірничо-збагачувального комбінату НКГГОК в районі станції «Дальнеотвальная» при зрізі стикових болтів з використанням керисоноріза зірвало зі штуцера різака керосиновий шланг, закріплений за допомогою скрутки із дроту.

Пальне, яке пролилось на куски розпеченого металу, загорілося, полум'я перекинулось на одяг потерпілого.

Причиною нещасного випадку стало невиконання вимог інструкцій по охороні праці та не застосування засобів індивідуального захисту через незабезпечення ним.

Медичний висновок про діагноз пошкодження здоров'я потерпілого : термічний опік полум'ям ІІ-ІІІ ступеню А стегон, кісті, лиці. Крім того, актом про нещасний випадок № 1 встановлено, що особами які допустили порушення законодавства про охорону праці є ОСОБА_1 газорізальник та ОСОБА_5 майстер ( а.с. 9-12).

Згідно виписки з історії хвороби № У-7881/389 ОСОБА_1, працюючий АО «ТАКО» монтером путей, знаходився на стаціонарному лікуванні в опіковому відділенні 2-й міської лікарні з 15.09.1998 року по 06.11.1998 року з приводу термічного опіку 2 ст. обличчя, кистей, з АБ ст. стегон 10 % пошкодження тіла. Травма виробнича яка сталась 15.09.1998 року близько 14-00 години, опіки отриманні полум'я від спалахнувшогося бензину ( а.с.13).

Наслідками нещасного випадку стала втрата працездатності ОСОБА_1 на 10%. В рахунок відшкодування витрат на виплату одноразової допомоги потерпілому ОСОБА_6 було виплачено 178,20 грн. ( а.с.51-52).

Відповідно до довідки виданої МСЕК від 09.02199 року ОСОБА_7 встановлено втрату професійної працездатності 10 відсотків в зв'язку з трудовим каліцтвом. Групу інвалідності не встановлено ( а.с.53-53).

Згідно з виписки з акта огляду МСЕК серії АБ № 0007448 ОСОБА_7 під час огляду 27.09.2013 року встановлено 20 відсотків втрати професійної працездатності в зв'язку з трудовим каліцтвом ( а.с.54-54 зворот).

Відповідно до виписки з акта огляду медико-соціальною експертною комісією про результати визначення ступеню втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги № 017399 від 05.06.2018 року при повторному огляді встановлено третя група інвалідності. Ступінь втрати працездатності 20 відсотків. Причина втрати професійної працездатності трудове каліцтво ( а.с.7).

Генеральний директор ТОВ «Виробничо-комерційне підприємство «ТАКО» звернувся з запитом №7 від 09.01.2019 року до обласної МСЕК № 6, щодо надання інформації на підставі яких показників була збільшена втрату працездатності на 10 відсотків через 13 років та яке професійне захворювання було причиною збільшення втрати працездатності до 20 відсотків ( а.с.55).

На вищезазначений запит надана відповідь за №77 від 24.01.2019 року, з якої вбачається, що було проведено розслідування за фактом встановлення 20% втрати професійної працездатності з трудового каліцтва 1998 р. ОСОБА_1.

З аналізу медекспертної справи з'ясовано, що ОСОБА_1 вперше був оглянутий Саксаганською МСЕК м.Кривий Ріг 10.02.1999 р. за направленням ЛКК Криворізької міської лікарні №1 на підставі Форми Н-1 - Акту №1 про нещасний випадок від 15.09.1998 р. Рішенням МСЕК ОСОБА_1 встановлено 10% втрати професійної працездатності строком на 1 рік. В подальшому ОСОБА_1 на МСЕК не звертався.

В 2013 році направлений на МСЕК ЛКК КЗ «Криворізька міська лікарня №1» для визначення ступені втрати професійної працездатності з трудового каліцтва за наслідками виробничої травми 15.09.1998 р. ОСОБА_1 був обстежений в хірургічному відділенні ДУ «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності». Рішенням МСЕК, на підставі висновку інституту експертизи №4299, ОСОБА_1 встановлено 20% втрати професійної працездатності згідно наказу МОЗ України №420 від 05.06.2012 р. строком на 1 рік внаслідок виробничої травми 1998 р.

З 2013 року при чергових переоглядах рішення МСЕК щодо встановлення ОСОБА_1 відсотків втрати професійної працездатності не змінювалось ( а.с.69).

Після отриманих травм позивач неодноразово звертався до закладів медичного лікування що підтверджується наявними в матеріалах справи виписними епікризами (а.с.14-24) та виписками з медичної карти амбулаторного хворого ( а.с.25-30).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог виходив з того, що в судовому засіданні встановлена вина відповідача в ушкодженні здоров'я позивача, оскільки ТОВ «Виробничо-комерційне підприємство «ТАКО» допустило порушення законодавства про працю, а саме норми ст.153 КЗпП України та ст.13 Закону України «Про охорону праці», які передбачають створення підприємством безпечних і не шкідливих умов праці на робочому місці в кожному структурному підрозділі відповідно до нормативно-правових актів, тому відповідач повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду, однак не погоджується з визначеним судом розміром моральної шкоди, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідо до роз'яснень, які викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями) спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст.49 Закону «Про інформацію», ст.44 Закону «Про авторське право і суміжні права»); при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п.2).

Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю моральну шкоду (п.5).

Згідно зі статтею 440-1 ЦК Української РСР моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Необхідною умовою виникнення зобов'язання по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди, є заподіяння цієї шкоди.

Під шкодою в праві прийнято розуміти всяке применшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою). Вказуючи на моральну (немайнову) шкоду, що підлягає відшкодуванню, частина перша статті 440-1 ЦК Української РСР не визначає її поняття. Визначення цього поняття міститься в правових нормах спеціальних законів, що регулюють певні види суспільних відносин і передбачають право громадян та організацій на відшкодування моральної (немайнової) шкоди (наприклад, статті 1, 33, 34 Закону «Про зовнішньоекономічну діяльність», стаття 10 Закону «Про режим іноземного інвестування», стаття 24 Закону «Про захист прав споживачів», стаття 44 Закону «Про авторське право і суміжні права», стаття 12 Закону «Про охорону праці» та ін.). Разом з тим, враховуючи особливості правового регулювання суспільних відносин цими законодавчими актами, у відповідних нормах про поняття моральної (немайнової) шкоди, встановлюються і різні її критерії. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Стаття 440-1 ЦК Української РСР не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до статті 440-1 ЦК Української РСР фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. У вказаній статті міститься пряма вказівка на те, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянинові або організації діяннями іншої особи, і порушила їх законні права, відшкодовується особою, що заподіяла шкоду. Порушення законних прав, указаних в законі осіб, завжди є протиправним. Отже, неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді справ цієї категорії зобов'язаний з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні. У статті 440-1 ЦК Української РСР виявляється дія принципу генерального делікту, закріпленого в статті 440 ЦК Української РСР, в силу якого заподіяння шкоди признається протиправним, якщо особа не була управоважена на її заподіяння.

Стаття 440-1 ЦК Української РСР є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини. Оскільки моральна шкода, завдана позивачу у зв'язку з отриманим ним каліцтвом в результаті нещасного випадку на виробництві, не відшкодовується ні на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ні на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», ні Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року №427, така моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 чинного на час виникнення спірних правовідносин ЦК Української РСР 1963 року.

Так, суд встановив, що нещасний випадок на виробництві, який призвів до кіліцтва позивача стався з ним 15 вересня 1998 року, вперше ОСОБА_1 була встановлена втрата професійної працездатності 10% - 09.02.1999 року, в суд з позовом за захистом своїх порушених прав, позивач звернувся 11 грудня 2018 року.

Відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов'язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв'язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Як зазначено в п.4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Згідно частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14 та № 6-207цс14від 24 грудня 2014 року.

Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 4173,00 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 20865,00 грн.

Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що позивачу ОСОБА_1 внаслідок отриманого ним каліцтва при виконанні трудових обов'язків на підприємстві відповідача заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування.

Отже, доводи апеляційної скарги відповідача щодо порушення судом норм матеріального права, наявності вини самого позивача у настанні нещасного випадку, неправильного визначення розміру моральної шкоди, колегією суддів відхиляються, оскільки закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов'язку власника відшкодувати моральну шкоду.

Суд першої інстанції при постановленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода під час його роботи на підприємстві відповідача у зв'язку з отриманим каліцтвом, внаслідок нещасного випадку, що потягло за собою втрату працездатності та необхідності подальшого тривалого лікування у медичних закладах.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги представника позивача Гузєва І.Г. щодо необґрунтованого розміру моральної шкоди, визначеного судом до стягнення з відповідача на користь позивача та вважає, що він визначений без повного урахування роз'яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Так, в судовому засіданні встановлено, що у зв'язку з отриманим каліцтвом позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність у загальному розмірі 20 % і йому встановлена третя група інвалідності. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, він періодично проходить лікування, незважаючи на постійні курси лікування покращення в стані здоров'я відсутнє.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, беручи до уваги характер і тривалість фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, внаслідок отриманого каліцтва, що потягло втрату працездатності, розмір втрати професійної працездатності, який тривалий час є стійким (з 2013 року - 20%), що свідчить про неможливість покращення стану його здоров'я в майбутньому, вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і збільшити її з 25038 грн. до 38420 грн.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що на підставі положень ст.376 ЦПК України судове рішення необхідно змінити в частині визначеного судом розміру моральної шкоди та збільшити розмір стягнутої моральної шкоди з відповідача на користь позивачаз 25038 грн. до 38420 грн.

Керуючись ст.ст.367, ч.1 ст.369, ст.374, п.2 ч.1 ст.376, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційне підприємство» «ТАКО» залишити без задоволення, апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Гузєва Ігоря Григоровича, задовольнити частково.

Рішення Саксагансько районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 лютого 2019 року в частині розміру моральної шкоди змінити, збільшивши розмір моральної шкоди, стягнутої зТовариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційне підприємство» «ТАКО» на користь ОСОБА_1 з 25038 грн. до 38420 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 07 травня 2019 року.

Головуючий:

Судді: