Апеляційне провадження № 22-ц/824/9026/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи 759/1539/16-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Шахової О.В., суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В., за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

третя особа - Соборний відділ державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 квітня 2019 року, ухваленого в приміщенні суду під головуванням судді Ул`яновської О.В., -

В С Т А Н О В И В:

14.11. 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа Соборний відділ ДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області, про захист прав споживачів.

Свої вимоги, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог,обґрунтовував тим, що 29.10.13 року між його матір`ю ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір депозитного вкладу №SAMDN7651 строком на 12 місяців з помісячною виплатою процентів за вкладом та автоматичною пролонгацією договору.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла.

Після смерті матері він в установленому законом порядку прийняв спадщину на належне її майно та успадкував зазначений банківський вклад згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.06.2014. і зразу 16.06.14 року звернувся до банку із заявою про виплату грошових коштів за депозитними вкладами, однак банк кошти не повернув,у зв`язку з чим він звернувся до суду. Рішенням Ставищенського районного суду Київської області від 08.08.2014 з банку на його користь стягнуто грошові кошти в сумі 104 366 грн 06 коп. та 6 417 доларів США 00 центів, що по курсу НБУ становить 79 946 грн. 49 коп.

Протягом значного часу рішення суду належним чином не виконувалося, вклад залишався в користуванні банку поза межами дії договору,що автоматично призвело до його пролонгації, і лише 29.05.2015року в примусовому порядку з банку стягнуто на його користь 3 493 доларів США 26 центів, 28.07.2015 - 366 доларів США 82 та 12.01.2018 - 2 556 доларів США 92 центи. Вказана сума включала в себе як залишок вкладу, так і проценти які були нараховані за період з 06.03.2014.

З посиланням на зазначені обставини та з підстав ЗУ "Про захист прав споживачів" статей 192,533,608,625,1060,1061,1228 ЦК, позивач просив за час прострочення зобов`язання стягнути з банку на його користь проценти за користування кредитним коштами та 3% річних, які в загальній сумі складають 1185 доларів США 49 центів та відповідно 383 долари США 73 центи.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 квітня 2019 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, вказуючи на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення його позову.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, зокрема, що судом першої інстанції не враховано обставини, наведені ним в позовній заяві та те, що предметом його позову є повернення процентів за користування депозитними коштами з 7.03.2014 - з дня припинення їх нарахування до дня повернення всієї суми вкладу 11.01.2018 та стягнення 3% річних за несвоєчасне повернення суми вкладу та повернення нарахованих процентів з дня прийняття спадщини 20.06.2014 по фактичне повернення всієї суми вкладу 11.01.2018.

Рішення суду про відмову йому в позові в межах заявлених ним вимог не мотивовано та не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України, а висновок суду про пропуск ним строку позовної даності щодо вимог про стягнення 3% річних не грунтується на матеріалах справи, оскільки до суду він звернувся зразу ж після набуття права на банківський вклад в порядку спадкування, відмови банку видати вклад та в межах трирічного строку після повного виконання банком рішення суду в примусовому порядку. Окрім цього, позивач зазначає, що суд не надав належної правової оцінки його доводам та запереченням представника банку та тій обставині, що останній визнав факт несвоєчасного повернення депозитного вкладу.

При цьому,вважає позивач, що в силу приписів ч. 4 ст. 82 ЦПК України суд не врахував,що не потребують доказуванню обставини та подані ним на підтвердження докази щодо факту укладення депозитного договір та набуття ним за законом права вимоги за цим договором, сума вкладу та нараховані відсотки по вкладу відповідно до довідки банку від 06.03.2014р. (6417 доларів США), факт звернення його представника до банку 19 червня 2014р. з заявою про виплату грошових коштів за вказаним вкладом та факт відмови банку у видачі грошових коштів, обов`язок банку повернути зазначені грошові кошти, встановлений рішенням Ставищенського районного суду Київської області від 08.08.2014р., а також обставини, які встановлені ухвалою цього ж суду Київської області від 19.08.2016р. про те,що частину заборгованості було стягнуто з банку в травні 2015р., 28 липня 2015р. стягнуто суму, еквіваленту 366,82 доларів США, та констатовано, що станом на день постановления ухвали (19.08.16р.) залишок боргу становить 2556,92 доларів США.

Є таким, що не поширюється на спірні правовідносини та призвело до невірного застосування судом матеріального права, вважає позивач, посилання суду першої інстанції на Постанову Правління Національного банку України №758 від 01.12.2014 «Про врегулювання ситуації на грошово - кредитному та валютному ринках України».

В відзиві на апеляційну скаргу представник ПАТ АК`Приватбанк" зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням вимог закону. Матеріали справи, на його думку, не містять будь-яких доказів на підтвердження доводів позивача,а подана ним копія заяви від 19.06.14 року не має відмітки банку про її отримання,подана до набрання чинності рішення суду про стягнення коштів на користь позивача. В той час, банк рішення суду виконав.

Зазначає також, що до вимог про стягнення 3% річних судом правомірно застосовано строк позовної давності.

Просить апеляційну скаргу відхилити,а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні позивач доводи апеляційної скарги підтримав,з підстав в ній викладених та просив її задовольнити.

Представник АТ КБ «Приватбанк» заперечував проти апеляційної скарги. Просив рішення суду першої інстанції залишити без змін,яке на його думку ухвалено з дотриманням вимог закону.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про місце та час розгляд справи повідомлявся за законом належно, проте про причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом першої інстанції встановлено,що 29.10.2013 між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір №SAMDNНОМЕР_1 на 12 місяців з помісячною виплатою процентів по ставці 8,5 % річних. Сума вкладу складала 6237 доларів США 91 центів (ас. 15).

Після смерті ОСОБА_2 14.12.2013року, її син ОСОБА_1 , успадкував банківські вклади до яких входить банківський вклад, розміщений в Ставищенському відділенні Київського ГРУ ПАТ КБ «Приватбанк» на рахунку №631, згідно умов договору №SAMDN7651 від 29.10.2013 з усіма відсотками та компенсаціями,укладеного між банком та ОСОБА_2 , що підтверджується також довідкою банку №20.1.0.0.0/07-20140227/2284 від 06.03.2014 (ас. 9).

19.06.2014року, позивач через свого представника звернувся до відповідача із заявою про видачу грошових коштів з рахунків у тому числі по договору №SAMDN7651 від 29.10.2013 з усіма відсотками та компенсаціями, що належали померлій ОСОБА_2 (ас. 14).

Оскільки у видачі вкладу ОСОБА_1 було відмовлено, останній звернувся до суду і підставі рішення Ставищенського районного суду Київської області від 08.08.2014 з ПАТ КБ «Приватбанк» стягнуто на користь ОСОБА_1 104 366 (сто чотири тисячі триста шістдесят шість) гривень 06 копійок та 6 417 (шість тисяч чотириста сімнадцять) доларів США, що по курсу Національного банку України на день постановлення рішення становить 79 946 (сімдесят дев`ять тисяч дев`ятсот сорок шість) гривень 49 коп. (ас.ас. 10, 11).

На підставі вищезазначеного рішення було видано виконавчий лист №378/632/14-ц від 05.03.2015 згідно якого 26.03.2015 було відкрито виконавче провадження №47023459 ГДВ Жовтневого ДВС Дніпропетровського МУЮ (ас. 12).

29.05.2015 ПАТ КБ «Приватбанк» виплатив позивачеві грошові кошти у розмірі 3 493 доларів США 26 центів, що підтверджується платіжним дорученням №01 (ас. 13).

12.01.2018 виконавче провадження №47023459 по виконанню виконавчого листа №378/632/14-ц від 05.03.2015 закінчено у зв`язку із фактичним його виконанням (ас.ас. 61, 62).

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні позову в частині стягнення передбачених депозитним договором процентів за користування депозитними коштами, суд виходив з того,що позивачем не доведено факт звернення до банку у відповідності до п.п. 13 п. 1 Постанови Правління Національного банку України №758 від 01.12.2014 «Про врегулювання ситуації на грошово - кредитному та валютному ринках України», якою передбачено, що в разі отримання готівкових коштів в іноземній валюті з власного поточного депозитного рахунку уповноважений банк здійснює видачу готівки іноземної валюти через касу банку за заявкою про видачу, а тому звернення позивачем до банку з заявою від 19.06.2014 про видачу грошових, коштів з рахунків з усіма відсотками та компенсаціями, що належали померлій ОСОБА_2 є неналежним доказом.

Що стосується вимог про стягнення 3% річних за неналежне виконання зобов`язання, суд вважав, що позивач звернувся з зазначеними вимогами поза межами трьохрічного строку позовної давності.

Проте з такими висновками суду першої інстанції неможливо погодитись, виходячи з наступного.

Статтею 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За положеннями ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

З огляду на визначення договору банківського вкладу закріпленого в ЦК України та інших нормативно- правових актах, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Згідно із ч.1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 512 ЦК України самостійною підставою заміни кредитора в зобов`язанні є правонаступництво.

Відповідно до частини другої статті 608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю кредитора, якщо воно є нерозривно пов`язаним з особою кредитора. Проте у зобов`язаннях, не пов`язаних з особою кредитора, смерть не призводить до припинення зобов`язань, а відбувається перехід прав і обов`язків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб - спадкоємців.

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Статтею 1228 ЦК України встановлено право вкладника розпорядитися правом на вклад у банку (фінансовій установі) на випадок своєї смерті, склавши заповіт або зробивши відповідне розпорядження банку (фінансовій установі).

Право на вклад входить до складу спадщини незалежно від способу розпорядження ним (частина друга статті 1228 ЦК України).

Отже, зобов`язання банку виплачувати проценти за договором вкладу не припиняється зі смертю вкладника,входить до складу спадщини та триває до дня,який передує дню повернення коштів спадкоємців.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України є таким, що не підлягає додатковій перевірці та доказуванню факт укладення депозитного договору та набуття ОСОБА_1 за законом права вимоги за цим договором, сума вкладу та нараховані відсотки по вкладу відповідно до довідки банку від 06.03.2014р. (6417 доларів США), факт звернення його представника до банку 19 червня 2014р. з заявою про виплату грошових коштів за вказаним вкладом та факт відмови банку у видачі грошових коштів, обов`язок банку повернути зазначені грошові кошти, встановлений рішенням Ставищенського районного суду Київської області від 08.08.2014р., а також обставини, які встановлені ухвалою цього ж суду Київської області від 19.08.2016р. про те,що частину заборгованості було стягнуто з банку в травні 2015р., 28 липня 2015р. стягнуто суму, еквіваленту 366,82 доларів США, та констатовано, що станом на день постановления ухвали (19.08.16р.) залишок боргу становить 2556,92 доларів США.

Разом з тим, апеляційним судом встановлено, що після закінчення строку дії договору та смерті ОСОБА_2 її правонаступник ОСОБА_1 бажання продовжити дію договору не проявляв та з відповідною заявою від свого імені до банку чи з вимогою до суду не звертався.

Згідно умов договору його укладено строком на 366 днів з помісячною виплатою процентів по ставці 8,5 % річних та передбачено, що дія договору закінчується із виплатою всієї суми вкладу разом із процентами належними згідно з умов договору (ас.15-15зв.).

Таким чином слід вважати, що після набрання чинності рішення суду про зобов`язання банку повернути позивачеві депозитні кошти та відсотки до них,які належать йому в порядку спадкування, права позивача захищено, з огляду на що колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення на його користь процентів за користування відповідачем цими коштами.

З огляду на встановлене, колегія суддів не приймає доводи позивача стосовно продовження дії договору (пролонгації) та підстав для задоволення його вимог в частині стягнення процентів за користування депозитними коштами .

Поряд з цим слід зазначити, що відмовляючи ОСОБА_1 в задоволені зазначених вимог з приведених підстав, колегія суддів,окрім невірного застосування судом першої інстанції матеріального права,встановила застосування судом першої інстанції норми матеріального права,а саме Постанови Правління Національного банку України №758 від 01.12.2014 року,яка не поширюється на спірні правовідносини,оскільки була прийнята після звернення позивача до банку з заявою про видачу коштів (19.06.14р).

Між тим, відповідно постанови від 16 травня 2018 року № 14-16цс18 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у Постанові від 20 січня 2016 року у справі №6- 2759цс15 про те, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) і у Постанові від 2 березня 2016 року у справі N 6- 2491 цс 15 про те,що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин та встановила (велика Палата),що статтею 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічні висновки Верховного Суду висловлені також у Постанові Верховного Суду прийнятої 19 грудня 2018 року у справі № 463/4324/15ц стосовно того, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора,яке не виконане боржником,не припиняє правовідносини сторін договору,не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум,передбачених частиною другою статті 625 ЦК України,оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526,599 ЦК України.

Після закінчення строку дії договору кредитор має право на отримання сум,передбачених частиною другою статті 625 України,якщо зобов`язання залишається не виконаним.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт), з огляду на що приписи зазначеної норми поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань в тому числі і зобов`язання, що виникають з судових рішень.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

З наведених вище обставин та доказів, враховуючи чинність рішення Ставищенського районного суду Київської області від 08.08.2014 року про стягнення на користь позивача коштів за депозитним договором, факт стягнення 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в результаті неналежного виконання відповідачем рішення суду є доведеним та беззаперечним.

Рішення суду підлягало виконанню відповідачем, за умови його добросовісної поведінки, без зволікання, тобто вже з наступного дня після набрання чинності. Але фактично рішення суду виконувалось частинами і остаточно виконано лише 12 січня 2018 року.

Таким чином, з дня наступного після набрання рішенням законної сили і до його повного виконання є періодом прострочення виконання відповідачем зобов`язання, що виникло на підставі судового рішення.

Разом з цим, прострочення зобов`язання виникло також з дня наступного після закінчення строку дії вкладу, а тому періодом прострочення даного грошового зобов`язання є з 07 серпня 2014 року по 11січня 2018 року, при цьому 3 % відсотки річних має нараховуватися в залежності від сум заборгованості визначених у національній валюті України.

Визначаючи розмір 3% річних, апеляційний суд приймає розрахунок складений позивачем, який є обґрунтованим та відповідає вимогам викладеним у правових позиціях в постановах Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 759/13827/15-ц, від 11 травня 2016 року у справі № 6-37цс16 та від 01 червня 2016 року у справі № 2558цс15.

Так, 23.11.2018, після останнього уточнення позовних вимог, позивач остаточно просив стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 383 доларів США 73 центи, які складаються із: на суми вкладу 6 417 доларів США 00 центів з 20.06.2014 (наступний день після звернення до відповідача з вимогою про повернення вкладу) по 28.05.2015 (день який передував першій частковій виплаті), тобто 342 дні: 6717,00 * 3%/365 * 342 = 180,38; на суму 2923 доларів США 74 центи (6417-3493,26) з 29.05.2015 по 27.07.2015 ( день, який передує виплаті другої частини заборгованості), тобто 60 днів: 2923,74 * 3%/365 * 60 = 14 доларів США 42 центи; на суму 2556 доларів США 92 центи (2923,74 - 366,82) з 28.07.2015 по 11.01.2018, тобто 899 днів: 2556,92 * 3%/365 * 899 = 188 доларів США 93 центи.

Відповідно до правової позиції,викладеної в постанові Верховного Суду від 16.11.2016 року № 6-1286цс16, 3% річних нараховуються тільки в гривні.

Станом на 23.11.2018 року офіційний курс американського долара до української гривні становив 27,745837, відповідно 383,73 дол. США помножених на 27, 745837 грн. складає 10 646,91грн.

Вирішуючи питання щодо пропуску позивачем строку позовної давності за його вимогами про стягнення 3% річних, слід зазначити про наявність переривання перебігу строку позовної давності згідно ч.2 ст. 264 ЦК України та відсутність підстав вважати строк звернення до суду пропущеним, оскільки з зазначеними вимогами та уточненнями до них позивач звернувся зразу ж часу виникнення у нього такого права в порядку спадкування та відмови банку в добровільному порядку видати йому депозитні кошти за його зверненням 19 червня 2014 року, а також під час виконання рішення Таращанського районного суду Київської області від 08.08.14, тобто в межах трирічного строку встановленого ст. 257 ЦК України.

З огляду на встановлене, заперечення представника відповідача проти задоволення апеляційної скарги з підстав недотримання позивачем порядку отримання депозитних коштів в іноземній валюті та з підстав пропуску ним строку позовної давності не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Порушення судом процесуального права, яке полягає в неповному з`ясовані обставини,які мають значення для справи,призвели до порушення та невірного застосування судом матеріального права,з огляду на що рішення суду першої інстанції не можливо визнати законним та обгрунтованим і відповідно до ст.376 ЦПК України це рішення підлягає скасуванню та ухваленню по суті нового судового рішення про задоволення вимог ОСОБА_1 в частині його вимог про стягнення на його користь 3% річних у зв`язку з простроченням відповідачем грошового зобов`язання.

На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (, 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) за договором банківського вкладу № SAMDN7651 від 29 жовтня 2013 року 10 646 (десять тисяч шістсот сорок шість) гривень 91 коп. 3% річних за несвоєчасне виконання депозитного договору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 07.11.2019 року.

Суддя-доповідач

Судді: