ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 753/5485/16-ц

провадження № 61-24435св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Кузнєцова В. О.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом - ОСОБА_1 ,

відповідачі за первісним позовом: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_3 ,

відповідачі за зустрічним позовом: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , подану представником ОСОБА_4 , на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року, ухвалене у складі судді Коренюк А. М., та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 18 квітня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Кравець В. А., Махлай Л. Д., Мазурик О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за договором позики.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 20 березня 2011 року між нею та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до умов якого вона передала ОСОБА_2 кошти у сумі 45 000 доларів США як безвідсоткову позику на строк до 20 березня 2015 року.

Позичальник 15 січня 2016 року повернув частину позики у сумі 30 000 доларів США, чим порушив взяті на себе зобов`язання; частка невиконаних зобов`язань складає 15 000 доларів США. Оскільки грошові кошти взяті для потреб сім`ї, а саме на придбання квартири, борг має бути стягнуто з відповідачів солідарно.

З урахуванням викладеного, позивач просила про задоволення позову.

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , в якому, з урахуванням уточнених вимог, просила визнати недійсним з моменту укладення договір позики, що посвідчений розпискою ОСОБА_5 від 20 березня 2011 року, та визнати відсутніми правовідносини за цим договором між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Вимоги мотивувала тим, що за складеною розпискою ОСОБА_1 коштів ОСОБА_2 не передавала і згоди на укладення договору позики ОСОБА_3 не надавала; вважає, що метою розписки є вплив на вирішення питання поділу майна подружжя.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 15 000 доларів США, що еквівалентно 402 670,35 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Задовольняючи частково первісний позов, суд першої інстанції виходив з того, що складанням розписки ОСОБА_2 підтвердив отримання грошових коштів від ОСОБА_1 для власних потреб, а не в інтересах сім`ї, що підтверджується змістом розписки.

Крім того, встановивши, що ОСОБА_2 у повному обсязі не виконав зобов`язань за договором позики, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 боргу за договором позики.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 визнав факт отримання ним у позику вказаної суми та довів факт її отримання для власних потреб (не в інтересах сім`ї) і дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору позики та встановлення відсутності зобов`язань за цим договором.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 18 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з`ясування обставин справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У травні 2017 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просила рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 18 квітня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не встановили фактичних обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, не надали належної оцінки зібраним у справі доказам, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вказана справа передана до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 18 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 20 березня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір безвідсоткової позики грошових коштів, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 кошти в сумі 45 000 доларів США на строк до 20 березня 2015 року.

ОСОБА_2 зобов`язання виконав частково, а саме 15 січня 2016 року повернув частину боргу в сумі 30 000 доларів США.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов до таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Щодо первісного позову ОСОБА_1 про солідарне стягнення з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 заборгованості за договором позики.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалась на те, що 20 березня 2011 року між нею та ОСОБА_2 укладений договір позики, за умовами якого вона передала відповідачу 45 000 доларів США, які останній зобов`язувався повернути. Вказані кошти, як вона вважала, відповідачами витрачені на потреби сім`ї, а саме на придбання квартири.

Оскільки відповідач борг повернув частково, а саме у сумі 30 000 доларів США, з урахуванням уточнених позовних вимог позивач просила стягнути зі ОСОБА_5 та ОСОБА_3 заборгованість у сумі 15 000 доларів США.

31 січня 2018 року ОСОБА_1 подала до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду заяву про відмову від позову до ОСОБА_5 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, у якій посилалась на те, що ОСОБА_2 добровільно виконав рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року та сплатив їй суму боргу за договором позики у розмірі 402 670,35 грн, а також відшкодував судові витрати у розмірі 4 026,70 грн шляхом перерахування грошових коштів на її банківський рахунок.

Вивчивши матеріали цивільної справи та заяву про відмову від позову, суд касаційної інстанції дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Згідно з пунктом четвертим частини першої, частиною другою статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом. Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.

Відповідно до частини другої статті 256 ЦПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

Відповідно до статті 408 ЦПК України незалежно від того, за касаційною скаргою кого з учасників справи було відкрито касаційне провадження, у суді касаційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони мають право укласти між собою мирову угоду з додержанням правил цього Кодексу, що регулюють порядок і наслідки вчинення цих процесуальних дій.

Якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 206 і 207 цього Кодексу, суд визнає нечинними судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно закриває провадження у справі.

Відповідно до пункту шостого частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право у передбачених цим Кодексом випадках визнати нечинними судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і закрити провадження у справі у відповідній частині.

На підставі викладеного, у зв`язку з поданням ОСОБА_1 заяви про відмову від позову, яка відповідає вимогам статті 206 цього Кодексу, суд касаційної інстанції приймає відмову позивача від позову, визнає нечинними судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині вирішення первісного позову та закриває провадження у справі у цій частині, не перевіряючи законність судових рішень у відповідних частинах.

Що стосується зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 і ОСОБА_5 про визнання недійсним договору позики та встановлення відсутності зобов`язань за договором позики касаційний суд зазначає таке.

Звертаючись із зустрічним позовом, ОСОБА_3 посилалась на те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору позики укладено не було, вважаючи такі зобов`язання аферою сторін, формально укладеними для подальшого впливу на права подружжя щодо часток у майні кожного з подружжя - її та ОСОБА_5 - при його поділі. Фактично зустрічний позов обґрунтований безгрошовістю позики.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Вирішуючи справу у частині зустрічних позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з того, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику.

Також судами встановлено, що існування між сторонами позикових відносин підтверджується наявним у ОСОБА_1 оригіналом розписки від 20 березня 2011 року, яка доводить як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановив, що ОСОБА_2 , отримав у борг гроші, зобов`язання за договором позики не виконав, кошти ОСОБА_1 у встановлений строк не повернув і дійшов правильного висновку про доведення правових підстав для стягнення заборгованості тільки з ОСОБА_5 , так як укладення договору в інтересах сім`ї не доведено.

Частиною другою статті 65 СК України визначено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, і одержане за договором використано на її потреби (частина друга статті 73 СК України).

Відповідно до статті 212 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення судами попередніх інстанцій справи, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 57 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи судами попередніх інстанцій).

Частиною першою статті 58 ЦПК України у тій же редакції Кодексу передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина перша статті 59 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи судами попередніх інстанцій).

Згідно зі статтями 10, 60 ЦПК України у вказаній редакції Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_3 не довела належними і допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, зважаючи на виключення та обмеження, визначені статтею 1051 ЦК України.

Такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій є правильними, з якими погоджується і касаційний суд.

Доводи касаційної скарги про невстановлення судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи, які мають значення для правильного її вирішення, і помилковість висновку про відмову у задоволені зустрічного позову, касаційний суд відхиляє, оскільки встановлені судами обставин, мотиви відмови у задоволенні зустрічного позову та результати оцінки доказів суди відобразили у судових рішеннях.

Посилання на відмову у призначенні комплексної судової експертизи як підставу для скасування судових рішень касаційний суд відхиляє, так як наведене не свідчить про таке порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, враховуючи предмет та підстави зустрічного позову.

Твердження касаційної скарги щодо незаконності судових рішень у частині вирішення первісного позову, касаційний суд не перевіряє з підстав закриття провадження у цій частині.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи та зводяться виключно до переоцінки доказів, їх належності та допустимості. Проте в силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов?язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов?язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов?язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання виконання судом обов?язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи.

Оскаржувані судові рішення у частині вирішення зустрічного позову відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень в частині вирішення зустрічного позову, оскільки суди ухвалили судові рішення в цій частині з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу в частині вирішення зустрічного позову залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 206, 255, 408, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Прийняти відмову ОСОБА_1 від позову до ОСОБА_5 і ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Визнати нечинними рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 18 квітня 2017 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 і ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Закрити провадження у справі в частині вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 і ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 18 квітня 2017 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 та ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики та встановлення відсутності зобов`язань за договором позики залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді: В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов