ПОСТАНОВА
Іменем України

18 квітня 2019 року м. Кропивницький

справа № 405/3945/18

провадження № 22-ц/4809/698/19

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А.М., Карпенка О.Л. за участі секретаря Діманової Н.І.
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Військова частина НОМЕР_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 10 січня 2019 року у складі судді Шевченко І.М. і
В С Т А Н О В И В :
У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 та просив стягнути на його користь 47 100,26 грн в рахунок відшкодування спричиненої йому шкоди, з яких 37 100,26 грн в якості відшкодування матеріальної шкоди та 10 000 грн в якості відшкодування моральної шкоди, яка була йому завдана внаслідок протиправної бездіяльності відповідача.
Позовна заява мотивована тим, що позивач знаходиться на військовій службі з серпня 1978 року.
З 1993 року був призначений на посаду помічника командира полку з фінансово-економічної роботи - начальника фінансово-економічної служби в/ч НОМЕР_1 (нині військова частина-польова пошта НОМЕР_2 ).
У вересні 2011 року наказом командира в/ч НОМЕР_1 був звільнений з військової служби та виключений із списків в/ч.
В цей же день, наказом командира військової частини був прийнятий на роботу у в/ч НОМЕР_1 в якості працівника на посаду начальника фінансового відділу, на якій і проходив службу до 19.03.2014.
19.03.2014 на підставі п.18 наказу № 58 командира в/ч НОМЕР_1 та у зв`язку з призовом на військову службу по мобілізації відповідно до п.3 ст. 36 КЗпП України та ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» був звільнений з 19.03.2014 з роботи з посади начальника фінансового відділу.
19.03.2014 на підставі п. 22.2 наказу № 58 командира в/ч НОМЕР_1 , був призваний на військову службу ІНФОРМАЦІЯ_1 на посаду помічника командира полку з фінансово-економічної роботи начальника фінансово-економічної служби в/ч НОМЕР_1 , визнано таким, що з 19.03.2014 приступив до виконання службових обовязків за вищевказаною посадою.
20.03.2014 командиром в/ч НОМЕР_1 видано наказ № 59 пунктом 4 якого були внесені зміни (уточнення) у п.18 наказу № 58 в частині формулювання порядку та підстав його звільнення.
Отже в період з 19.03.2014 по 19.10.2016 позивач проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 (військова частина польова пошта НОМЕР_2 ) на посаді помічника командира полку з фінансово-економічної роботи - начальника фінансово-економічної служби військової частини.
На підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення обороно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації», ч.2, 3 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ч.3 ст. 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», ч.3 ст. 119 КЗпП України позивачу, як особі, що була призвана на військову службу на підставі Указу Президента України від 17.03.2014 № 303 «Про часткову мобілізацію» (затверджений Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» в період з 19.03.2014 по 01.10.2015, відповідачем щомісячно виплачувалася компенсація середньої заробітної плати по посаді, з якої позивач був призваний на військову службу по мобілізації, в розмірі 6 358,02 грн.
Згідно з планом роботи, працівниками Державної аудиторської служби (раніше ДФІ) в Кіровоградській області в період червня-серпня 2015 року було проведено ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності військової частини НОМЕР_1 за період з 01.01.2014 року по 01.06.2015.
За результатами даної перевірки працівниками ДФІ складено Акт ревізії від 27.08.2015 № 08/09/22, з якого вбачається, що позивач будучи військовою службовою особою та зловживаючи своїм службовим становищем допустив незаконну виплату собі із бюджетних коштів компенсації середньої заробітної плати по посаді з якої був призваний по мобілізації на військову службу.
За результатами даного Акту ревізії, командиром в/ч НОМЕР_1 (польова пошта - НОМЕР_2 ) прийнято рішення про направлення даних матеріалів ревізії у військову прокуратуру Кіровоградського гарнізону для проведення досудового розслідування в рамках кримінального провадження (згідно отриманої відповіді та копії долученого до неї процесуального документу, позивачу стало відомо, що дане кримінальне провадження було закрите 15.09.2016 на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, тобто в зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення).
Крім того, на підставі даного Акту ревізії, командиром військової частини прийнято рішення про подальше зупинення та невиплату позивачу з 01.10.2015 компенсації середньої заробітної плати по посаді з якої він був призваний по мобілізації на військову службу, так як така виплата здійснювалася саме військовою частиною польова пошта НОМЕР_2 з якої він був призваний по мобілізації.
19.10.2016 наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 позивач виключений із списків військової частини у зв`язку з переведенням для подальшого проходження військової служби у військову частину - польова пошта НОМЕР_3 .
З 01.10.2015 відповідач припинив нарахування та виплату належної позивачу компенсації середньої заробітної плати.
Неодноразові звернення з даного приводу були залишені відповідачем без уваги.
В зв`язку з даним порушенням позивач змушений був в грудні 2016 року звернутися до суду з відповідним позовом.
За результатами розгляду поданного ним позову, Кіровоградський окружний адіміністративний суд 01.11.2017 виніс постанову (справа № П/811/1871/16), якою задовольнив позовні вимоги.
Суд визнав протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 (в/ч - польова пошта НОМЕР_2 ) та стягнув з відповідача на його користь середній заробіток за період з 01.10.2015 по 30.10.2017.
Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30.01.2018 відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою в/ч НОМЕР_1 , рішення суду першої інстанції набрало законної сили.
На виконання вищевказаних рішень судів, в березні 2018 року в примусовому порядку на користь позивача стягнуто заборгованість з в/ч НОМЕР_1 по виплаті середнього заробітку за період з 01.10.2015 по 30.10.2017 в сумі 158 950,50 грн.
У випадку порушення встановлених строків виплати грошових доходів (зарплата, стипендії тощо), які не мають разового характеру, підприємства, організації повинні здійснювати компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з їх невчасною оплатою.
Відповідна компенсація проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів. При виплаті компенсації необхідно керуватися законом України від 19.10.2000 № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та постанови КМУ від 21.02.2001 № 159 «Про затвердження порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», а тому відповідно до наданого розрахунку позивач просить задовольнити позов та стягнути на його користь шкоду, яка складається з індексу інфляції в розмірі 30 531,98 грн та 3% річних в розмірі 6 568,28 грн.
Крім того, в наслідок вищевказаного правопорушення з боку відповідача, позивач зазнав і значної моральної шкоди, яка полягає в душевних стражданнях через протиправну бездіяльність з боку відповідача щодо несвоєчасної виплати щомісячного середнього заробітку.
У позивача та його родини в наслідок інфляційних процесів значно зменшується покупна можливість, фактично гроші які мав би законно отримувати та використовувати в своїх цілях, кожний місяць втрачають свою покупну можливість, що негативно відображається на матеріальному стані, а також та обставина, що довівши у судовому порядку неправомірність дій відповідача, командування військової частини умисно продовжує ігнорувати не тільки його права, як людини та військовослужбовця, але й законні рішення суду.
Позивач оцінює моральну шкоду в розмірі 10 000 грн просить стягнути її з відповідача на свою користь.
Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 10 січня 2019 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 (в/ч польова пошта НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 37 100,26 грн.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 (в/ч польова пошта НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 5 000 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 (в/ч польова пошта НОМЕР_2 ) в дохід держави судові витрати в сумі 3524 грн.
Рішення суду мотивовано тим, що постановою Кіровоградського окружного адіміністративного суду від 01.11.2017 по справі № П/811/1871/16 задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини польова пошта НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльність, стягнення коштів та зобов`язання вчинити дії.
Суд визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (в/ч - польова пошта НОМЕР_2 ) та стягнув з військової частини на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 01.10.2015 по 30.10.2017 у сумі 158 950,50 грн.
Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30.01.2018 відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 , рішення суду першої інстанції набрало законної сили.
У випадку порушення встановлених строків виплати грошових доходів (зарплата, стипендії тощо), які не мають разового характеру, підприємства, організації повинні здійснювати компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з їх невчасною оплатою. Відповідна компенсація проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів.
При нарахуванні компенсації суд керується Законом України від 19.10.2000 № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та постановою КМУ від 21.02.2001 № 159 «Про затвердження порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати».
В апеляційній скарзі Військова частина НОМЕР_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення є незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Так, не було вирішено питання щодо надання доказів по справі, які підтверджували дійсність перебування на посаді позивача та права отримувати компенсацію середнього заробітку під час призову по мобілізації.
Судом не витребувано доказів, які підтведжуали б договірні відносини між позивачем та відповідачем.
При звільненні всіх цивільних працівників військової частини та позивача з посади працівника помічника командира полку з фінансово-економічної роботи начальника фінансово-економічної служби, у військовій частині НОМЕР_1 внаслідок зміни штату, та відсутності посад працівників, немає підстав для збереження місця роботи, посади і компенсації з бюджету середнього заробітку, як це передбачено ч.3 ст.119 КЗпП України.
Відповідно Листа директора Департамента стратегії соціального розвитку Міністерства праці та соціальної політики України від 22.03.2007 №21/10/136-07 нарахування сум індексації та компенсації на доходи, стягнуті за рішенням суду діючим законодавством не передбачено.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів визначаються Законом України «Про виконавче провадження».
В судовому засіданні позивачем не надано підтверджень щодо моральних страждань чи зниження купівельної спроможності.
Від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.
В судове засідання апеляційногь суду учасники справи не з`явилися про дату, час і місце засідання суду повідомлялися належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень з судовими повістками.
Відповідно до положень ч.1 ст.372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Оскільки всі учасники справи про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, суд вирішив розглянути справу без їх участі, що відповідає положенням ст.372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 знаходиться на військовій службі з серпня 1978 року.
З 1993 року позивач призначений на посаду помічника командира полку з фінансово-економічної роботи - начальника фінансово-економічної служби в/ч НОМЕР_1 (нині військова частина-польова пошта НОМЕР_2 ).
У вересні 2011 року наказом командира в/ч НОМЕР_1 позивач звільнений з військової служби та виключений із списків в/ч.
В цей же день, наказом командира військової частини ОСОБА_1 був прийнятий на роботу у в/ч НОМЕР_1 в якості працівника на посаду начальника фінансового відділу, на якій і проходив службу до 19.03.2014.
19.03.2014 на підставі п.18 наказу № 58 командира в/ч НОМЕР_1 та у зв`язку з призовом на військову службу по мобілізації відповідно до п.3 ст. 36 КЗпП України та ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» позивач звільнений з 19.03.2014 з роботи з посади начальника фінансового відділу.
19.03.2014 на підставі п.22.2 наказу № 58 командира в/ч НОМЕР_1 , позивач був призваний на військову службу ІНФОРМАЦІЯ_1 на посаду помічника командира полку з фінансово-економічної роботи начальника фінансово-економічної служби в/ч НОМЕР_1 , визнано таким, що з 19.03.2014 приступив до виконання службових обовязків за вищевказаною посадою.
20.03.2014 командиром в/ч НОМЕР_1 видано наказ № 59 пунктом 4 якого були внесені зміни (уточнення) у п.18 наказу № 58 в частині формулювання порядку та підстав його звільнення.
В період з 19.03.2014 по 19.10.2016 ОСОБА_1 проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 (військова частина польова пошта НОМЕР_2 ) на посаді помічника командира полку з фінансово-економічної роботи - начальника фінансово-економічної служби військової частини.
19.10.2016 наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 він був виключений із списків військової частини у зв`язку з переведенням для подальшого проходження військової служби у військову частину - польова пошта НОМЕР_3 .
З 01.10.2015 відповідач припинив нарахування та виплату належної йому компенсації середньої заробітної плати.
Постановою Кіровоградського окружного адіміністративного суду від 01.11.2017 по справі № П/811/1871/16, задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини польова пошта НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльність, стягнення коштів та зобов`язання вчинити дії.
Суд визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (в/ч - польова пошта НОМЕР_2 ) та стягнув з військової частини на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 01.10.2015 по 30.10.2017 у сумі 158 950,50 грн.
Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30.01.2018 відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 , рішення суду першої інстанції набрало законної сили.
На виконання рішення суду, яке набрало законної сили, в березні 2018 року в примусовому порядку на користь ОСОБА_1 було стягнуто заборгованість з військової частини НОМЕР_1 по виплаті середнього заробітку за період з 01.10.2015 по 30.10.2017 в сумі 158 950,50 грн.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у випадку порушення встановлених строків виплати грошових доходів (зарплата, стипендії тощо), які не мають разового характеру, підприємства, організації повинні здійснювати компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з їх невчасною оплатою. Відповідна компенсація проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів.
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За приписами ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Матеріалами справи підтверджується, що постановою Кіровоградського окружного адіміністративного суду від 01.11.2017, задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини польова пошта НОМЕР_2 , визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (в/ч - польова пошта НОМЕР_2 ) та стягнуто з військової частини на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 01.10.2015 по 30.10.2017 у сумі 158 950,50 грн (ак.с.9-10).
Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30.01.2018 відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на постанову Кіровоградського окружного адіміністративного суду від 01.11.2017 (а.с.13-14).
На виконання рішення суд в березні 2018 року на користь ОСОБА_1 стягнуто 158 950,50 грн (а.с.15).
Отже, судовим рішенням в адміністативнісй справі, яке набрало законної сили, встановлено, що Військова частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) з жовтня 2015 року допустила протиправну бездіяльність та зобов`язана сплатити ОСОБА_1 середній заробіток з жовтня 2015 по жовтень 2017 року в розмірі 158 950,50 грн.
Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України вказані обставини не доказуються при розгляді цієї справи.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції правильно керувався положеннями Закону України від 19.10.2000 № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та постановою КМУ від 21.02.2001 № 159 «Про затвердження порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати».
Індекси інфляції починаючи з серпня 1991 року розраховуються Державним комітетом статистики України та публікуються зокрема у газеті «Урядовий кур`єр».
Наведений судом розрахунок компенсації середньомісячної зарплати в розмірі 6358,02 грн та інфляційні нарахування станом на 23.03.2018, що становить 30521,98 грн відповідачем не оскажується та новий розрахунок не надається.
Посилання відповідачем в апеляційній скарзі на Лист директора Департамента стратегії соціального розвитку Міністерства праці та соціальної політики України від 22.03.2007 №21/10/136-07, що нарахування сум індексації та компенсації на доходи, стягнуті за рішенням суду діючим законодавством не передбачено і, що умови і порядок виконання рішень судів та інших органів визначаються Законом України «Про виконавче провадження» є помилковим.
Що стосується стягення з відповідача на користь позивача 6568,28 грн 3% річних від простороченої суми, передбачених ст. 625 ЦК України, суд керується тим, що Велика Палата Верховного Суду вирішила відступити від висновків, викладених Верховним Судом України у постанові від 20 січня 2016 року в справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися вимоги статті 625 ЦК України та у постанові від 02 березня 2016 року в справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин, виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.
Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних правовідносин, але й з інших підстав, зокрема, з факту виплати одноразової грошової допомоги.
Отже, враховуючи те, що Велика Палата Верховного Суду вирішила відступити від висновку, викладеному Верховним Судом України у постанові від 20 січня 2016 року в справі № 6-2759цс15, суд погоджується з доводами суду першої інстанції, що на спірні правовідносини поширюються вимоги статті 625 ЦК України, а тому дійшов правильного висновку про наявність пістав для стягнення на користь позивача 6568,28 грн - 3% річних від простороченої суми.
Відповідно до статті 237-1 Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Виходячи з того, що суд встановив факт порушення конституційних прав позивача, чим йому було заподіяно моральну шкоду, виходячи із засад розумності і виваженості та справедливості, суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 10 січня 2019 року без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст.389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 03.05.2019.

Головуючий суддя С.І. Мурашко

Судді А.М. Головань

О.Л. Карпенко