КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи № 755/8265/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/6717/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 лютого 2019 року, ухвалене під головуванням судді Арапіної Н.Є. по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

в с т а н о в и в :

У травні 2018 року позивачка звернулася до суду із позовом, на обґрунтування якого зазначила, що 04 червня 2016 року о 19 год. 15 хв. в м. Києві на перехресті проспектів Миру (Возз'єднання) і Гагарина (Дарницька площа, Харківське шосе), сталася дорожньо-транспортна пригода за участю належного позивачці автомобіля НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 (чоловік позивачки) та автомобіля НОМЕР_2, під керуванням відповідача ОСОБА_1

При цьому, за протоколом, водій ОСОБА_1 відмовився від проходження дослідження на стан алкогольного сп'яніння.

Згідно постанови Дніпровського районного суду міста Києва від 13 квітня 2017 року дорожньо-транспортна пригода сталася з вини відповідача.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди належний позивачці автомобіль НОМЕР_1 зазнав значних технічних ушкоджень, які зафіксовано в протоколі огляду від 04 червня 2016 року і згідно Висновку № 29-D/22/2/0816 експертного автотоварознавчого дослідження складеного оцінювачем Стеченко О.Д., ТОВ «Промислова компанія «Селтим» від 22 серпня 2016 року було визначено вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля, у розмірі 124 835.56 грн.

За евакуацію з місця пригоди належного позивачці пошкодженого автомобіля було сплачено 450 грн., за евакуацію автомобіля до станції технічного обслуговування для оцінки збитку сплачено за послуги евакуатора 900 грн.

На момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована в Страховій компанії «Альфа -Гарант», яка виплатила позивачці страхове відшкодування в сумі 15 000 грн.

За таких обставин, посилаючись на положення ст.ст. 16, 22, 386, 1166, 1187 ЦК України, позивачка просила стягнути на свою користь із відповідача: 109 835.56 грн. (124 835.56 грн. - 15000 грн.) матеріального збитку, завданого власнику автомобіля, 1350 грн. витрат на послуги евакуатора, а також 1151.85 грн. судового збору та 4000 грн. витрат на професійну правничу допомогу. (а.с.1-5)

Відповідач ОСОБА_1 не заперечуючи проти вищевказаних обставин дорожньої транспортної пригоди та винності у її вчиненні, проти позову заперечував, зазначив, що згідно полісу АЕ/5232525 від 15 вересня 2015 року цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована ТДВ Страхова компанія «Альфа -Гарант». Відповідач 06 червня 2016 року повідомив Страховика про настання страхового випадку, угоду між Страховиком і позивачкою від 02 травня 2018 року про виплату страхового відшкодування в розмірі 15 000 грн. вважав такою, що суперечить умовам вищевказаного Полісу та положенням ст. 525 ЦК України. Вимогу про відшкодування 4000 грн. витрат на правничу допомогу вважав безпідставною, оскільки представник позивачки не є адвокатом. Просив залучити ТДВ Страхова компанія «Альфа -Гарант» відповідачем по справі.(а.с. 86-94)

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 07 грудня 2018 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_1 про залучення ТДВ Страхова компанія «Альфа -Гарант» відповідачем по справі.(а.с. 97)

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 15 лютого 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 109 835,56 грн., судовий збір за позовні вимоги майнового характеру у сумі 1 098,36 грн., відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 3000 грн., в решті вимог відмовлено. (а.с.132, 134-139)

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. На обґрунтування скарги зазначив, що суд дійшов помилкового висновку про покладення на відповідача обов'язку з відшкодування матеріальної шкоди без врахування вищевказаних умов полісу АЕ/5232525 від 15 вересня 2015 року за яким ліміт відповідальності Страховика за шкоду майну потерпілої особи складав 50 000 грн. Вважав, що судом незаконно та необґрунтовано стягнуто 3000 грн. витрат на правничу допомогу, оскільки інтереси позивачки представляла ОСОБА_5, яка за матеріалами справи була призначена на посаду помічника адвоката в Адвокатському бюро «Кривошей» з яким позивачкою був укладений договір на правову допомогу. (а.с.141-146)

Позивачка ОСОБА_6 подала відзив, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. На обґрунтування відзиву підтримала доводи заявленого нею позову і зазначила посилання на правову позицію Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15 за якою право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежено договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб.(а.с. 158-162)

За правилами частини 13 ст. 7, частини 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення районного суду розглядається апеляційним судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що 04 червня 2016 року о 19 год. 15 хв. в м. Києві на перехресті проспектів Миру (Возз'єднання) і Гагарина (Харківське шосе), ОСОБА_1 керуючи автомобілем НОМЕР_2, порушив п. 8.7.3 «б» Правил дорожнього руху, оскільки виїхав на перехрестя на заборонений (червоний) сигнал світлофору, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3(а.с. 18-28)

Вказані обставини відповідачем не заперечувались і знайшли підтвердження згідно постанови Дніпровського районного суду міста Києва від 13 квітня 2017 року, якою ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. (а.с. 13-16)

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди належний позивачці автомобіль НОМЕР_1 зазнав значних технічних ушкоджень, які зафіксовано в протоколі огляду від 04 червня 2016 року.(а.с. 20-28)

Згідно Висновку № 29-D/22/2/0816 експертного автотоварознавчого дослідження складеного оцінювачем Стеченко О.Д., ТОВ «Промислова компанія «Селтим» від 22 серпня 2016 року було визначено вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля, у розмірі 124 835.56 грн.(а.с. 31-55)

За евакуацію з місця пригоди належного позивачці пошкодженого автомобіля було сплачено 450 грн., за евакуацію автомобіля до станції технічного обслуговування для оцінки збитку сплачено за послуги евакуатора 900 грн.(а.с. 29-30)

За полісом АЕ/5232525 від 15 вересня 2015 року цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована ТДВ Страхова компанія «Альфа -Гарант», строк дії полісу до 01 жовтня 2016 року, страхова сума (ліміт відповідальності) за шкоду, заподіяну майну - 50 000 грн., франшиза - 500 грн.(а.с. 56)

Відповідно до Угоди про розмір страхового відшкодування, укладеної між ТДВ Страхова компанія «Альфа -Гарант» і позивачкою ОСОБА_2 від 02 травня 2018 року, сторони досягли згоди про виплату страхового відшкодування (з вирахуванням франшизи - 500 грн.) в розмірі 15 000 грн.

За пунктами 2, 3 цієї Угоди, сторони підтверджують, що вказана сума страхового відшкодування є остаточною. Сторони не матимуть жодних майнових або будь-яких інших, в тому числі й немайнових, претензій щодо розміру цієї суми. При цьому, потерпілий (ОСОБА_2), після отримання страхового відшкодування згідно пункту 2 цієї Угоди (15 000 грн.), погоджується вважати належним виконання усіх зобов'язань, що виникають із Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у Страховика перед ним з приводу дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 04 червня 2016 року.(а.с. 57)

Системний аналіз статей 509, 1187, 1188, 1192 ЦК України дає підстави для висновку, що факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов'язане з виконанням цими особами обов'язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов'язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов'язання виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоду (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом або договором передбачено такий обов'язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають з обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Відповідно до статті 9 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов'язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, завдану майну потерпілих, становить 50000 на одного потерпілого. Страхові виплати за договорами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені у договорі страхування.

Відповідно до чинного страхового полісу АЕ/5232525 від 15 вересня 2015 року страховиком відповідача ОСОБА_1 на момент вчинення ДТП, що сталась 04 червня 2016 року була ТДВ СК «Альфа-Гарант». (а.с.56)

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок ДТП майну третьої особи.

Відповідно до положень статті 261 вищевказаного Закону, страховиком (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров'я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров'ю.

Позивачка ОСОБА_2 в позовній заяві та в суді першої інстанції не заперечувала, що страхове відшкодування матеріального збитку завданого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталась 04 червня 2016 року у розмірі 15 000 грн. їй було виплачено ТДВ СК «Альфа-Гарант» на підставі Угоди від 02 травня 2018 року.

У цій справі позивачка не заявляла вимог до ТДВ СК «Альфа-Гарант», а просила стягнути різницю матеріальної шкоди (124 835.56 грн.), визначеною за висновком автотоварознавця і страховою виплатою (15 000 грн.) з ОСОБА_1 (особи, яка завдала шкоди).

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

За таких обставин, покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Відповідний правовий висновок міститься і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц.

З огляду на наведене, колегія суддів відхилила доводи позивачки із посиланням на правову позицію Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15 за якою право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежено договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб.

Згідно з положеннями статті 11 ЦК України заподіяння внаслідок ДТП шкоди зумовлює виникнення правовідносин, у яких право потерпілого на отримання відшкодування завданої шкоди кореспондується з обов'язком винуватця відшкодувати таку шкоду, а за наявності у винуватця договору (полісу) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу (надалі - ОСЦПВВНТЗ), яким застраховано його цивільно-правову відповідальність за завдання шкоди майну третіх осіб внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу, такий обов'язок покладається також і на страховика у визначених законодавством межах його відповідальності, адже між винуватцем та його страховиком у такому випадку існують договірні відносини, в яких останній узяв на себе зобов'язання відшкодувати у визначених межах за винуватця завдану потерпілому шкоду з настанням обумовлених страхових випадків.

У такому випадку потерпілий виступає кредитором стосовно винуватця та страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ, які зі свого боку є боржниками у відповідному зобов'язанні згідно з визначеними законодавством межами їх відповідальності.

Виконання страховою компанією свого обов'язку з відшкодування шкоди, спричиненої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, не звільняє останню від відшкодування шкоди, розмір якої перевищує відшкодування, виплачене відповідно до указаного закону.

У такому випадку правовий інститут обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у повній мірі реалізує мету свого існування. Інакше законодавчо закріплена обов'язковість страхування цивільно-правової відповідальності втрачає сенс, оскільки настання страхового випадку не тягне реалізацію договору, обов'язковість якого встановлена законом.

Зважаючи на вищезазначене, колегія суддів визнала помилковим висновок районного суду про стягнення з винної особи 109 835. 56 грн.(124 835.56 грн. - 15 000 грн.) на відшкодування матеріальної шкоди, оскільки на винну особу покладається обов'язок відшкодувати матеріальну шкоду частина якої мала б покриватись страховим відшкодуванням.

При цьому домовленість позивачки із Страховиком за Угодою від 02 травня 2018 року про зменшення суми страхової виплати за обопільною згодою сторін до 15 000 грн. не припиняє дію страхового полісу АЕ/5232525 від 15 вересня 2015 року, а лише звужує обсяг відповідальності Страховика - ТДВ СК «Альфа-Гарант» відносно потерпілої особи за згодою ОСОБА_2

Визначений висновком № 29-D/22/2/0816 експертного автотоварознавчого дослідження складеного оцінювачем Стеченко О.Д., ТОВ «Промислова компанія «Селтим» від 22 серпня 2016 року розмір 124 835.56 грн. матеріального збитку, завданого власнику автомобіля, сторони не заперечували.

Тому, із відповідача на користь позивачки слід стягнути на відшкодування матеріальної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою - 75 335.56 грн. (124 835.56 грн. матеріальної шкоди за висновком автотоварознавчого дослідження - 15 000 грн. виплаченого позивачці страхового відшкодування - 34500 грн. (35 000 грн. - 500 грн. франшиза) ліміт страхової відповідальності за Полісом АЕ/5232525 від 15 вересня 2015 року).

На підставі вищенаведених обставин, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення скарги, зміну оскаржуваного рішення районного суду в частині зменшення розміру відшкодування матеріальної шкоди і судового збору.

Рішення районного суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення 1350 грн. на послуги евакуатора сторони не оскаржували, тому з огляду на положення частини 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не виходив за межі скарги.

Щодо судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34 - 36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

26 квітня 2018 року позивачкою ОСОБА_2 (Замовник) укладений договір № 26/04-18 із Адвокатським бюро «Кривошей» (Виконавець) в особі адвоката КривошейМ.Б. (свідоцтво про право заняття адвокатською діяльністю № 4105/10 видане на підставі рішення атестаційною палати Київської обласної КДКА від 16 жовтня 2009 року) за яким остання зобов'язувалась надати правничу допомогу, здійснення захисту та представлення інтересів замовника в судах у справі відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, що сталася 04 червня 2016 року.(а.с. 127-129)

За пунктом 3.1 цього Договору вартість послуг за цим Договором складається з суми безповоротного авансу в розмірі 4000 грн. та 10% від суми отриманого Замовником відшкодування з урахуванням суми внесеного авансу.

У позовній заяві ОСОБА_2, зазначені вимоги щодо стягнення з відповідача 4000 грн. витрат на правничу допомогу, до позовної заяви надані попередній орієнтовний розрахунок сум, що стягуються, розрахунок суми судових витрат позивача, квитанція про сплату Адвокатському бюро «Кривошей» - 4000 грн. витрат на правничу допомогу. (а.с. 1-7, 58)

За протоколами судового засідання 04 жовтня і 07 грудня 2018 року, 15 лютого 2019 року представники позивачки за довіреністю - ОСОБА_5, ОСОБА_9 не брали участь в розгляді справи, представник позивачки - ОСОБА_9 07 грудня 2018 року і 15 лютого 2019 року подала заяву про розгляд справи за її відсутності, нею підготовлена відповідь на відзив відповідача.(а.с. 10, 72-85, 99, 126)

Відповідно до наданої представником позивачки - ОСОБА_10 копії наказу № 03-18-роб. від 11 травня 2018 року ОСОБА_10 прийнята на роботу помічником адвоката.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове стягнення витрат на правничу допомогу (3000 грн.), а саме в частині від розміру гонорару визначеному Договором з Адвокатським бюро «Кривошей», виходячи з фактично наданих послуг адвокатом Кривошей М.Б. за вищевказаним Договором (вивчення справи, надання консультацій та підготовка процесуальних документів) та відмовив в іншій частині заявлених витрат на правничу допомогу, виходячи з того, що до суду не надано доказів здійснення представництва в судових засіданнях.

З цих підстав колегія суддів відхилила доводи апелянта про необґрунтованість стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки надання такої допомоги і здійснення витрат у визначеному судом розмірі підтверджується доказами по справі.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Відповідно до квитанції № QS 14869201 від 23 травня 2018 року позивачкою сплачено 1151.86 грн. судового збору за подачу позову, а відповідачем, згідно квитанції № 0.0..1 від 13 березня 2019 року сплачено 1668 грн. судового збору за подачу скарги. (а.с. 59, 146)

За результатом апеляційного розгляду, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог,апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, отже позивачка має право на відшкодування їй відповідачем частини судового збору за подання позову в розмірі 753,36 грн. (75 335.56 грн. х 1 %), а відповідач має право на відшкодування йому позивачкою частини судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 537.74 грн. (1667.78 грн. судового збору за подання скарги виходячи з розміру заявленого позову (111185.56 грн. х 1% х 150% ставка) - 1130.04 грн. (75335.56 грн. х 1% х 150%) судового збору за результатами розгляду справи апеляційним судом).

Інші доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених положеннями пункту 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, судова колегія, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 лютого 2019 року - змінити в частині стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 109 835.56 грн. матеріальної шкоди та 1098.36 грн. судового збору, зменшити розмір стягуваних із ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4): матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди із 109 835.56 грн. до 75 335 (сімдесят п'ять тисяч триста тридцять п'ять) грн. 56 коп. і судового збору за розгляд справи районним судом із 1098.36 грн. до 753 (сімсот п'ятдесят три) грн. 36 коп.

В іншій частині рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 лютого 2019 року - залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4), на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3) - 537 (п'ятсот тридцять сім) грн. 74 коп. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених положеннями пункту 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Дата складання повного судового рішення - 07 травня 2019 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б.Левенець

В.М.Ратнікова

О.В.Борисова