Єдиний унікальний номер судової справи 473/3528/18
Номер провадження 22-ц/812/214/19
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова
Іменем України

06 травня 2019 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 рішення, яке ухвалено Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області 03 грудня 2018 року, під головуванням судді Лузан Л.В. в приміщені цього ж суду об 11 год. 40 хв., описку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 10 грудня 2018 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИЛА:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 в період з 15 грудня 1990 року по 18 грудня 2017 року проходив службу у Збройних силах СРСР та Збройних силах України, загальна вислуга - становить 26 років 9 днів.

Під час проходження служби у Військовій частині НОМЕР_1 рішенням житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 , оформленим протоколом №7 від 07 квітня 2004 року, позивача разом з членами його сім`ї у складі 3 чоловік було поставлено на квартирний облік в загальну чергу з 23 березня 2004 року.

Рішенням житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 , оформленим протоколом №26 від 20 квітня 2012 року внесено зміни щодо складу сім`ї (з трьох осіб на одну особу) до облікової справи прапорщика ОСОБА_1 , на підставі його рапорту та свідоцтва про розірвання шлюбу.

В подальшому, у зв`язку з набуттям статусу учасника бойових дій, позивач з 03 січня 2018 року був зарахований на пільговий облік (першочергово).

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Повітряних Сил Збройних Сил України від 18 грудня 2017 року за №42-РС ОСОБА_1 було звільнено з військової служби у запас у зв`язку з закінченням строку контракту.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 за №260 від 18 грудня 2017 року позивача виключено із списків особового складу частини.
Рішенням житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 , оформленим протоколом №91 від 16 липня 2018 року, ОСОБА_1 знято з квартирного обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов.
Між тим, позивач вважає, що таке рішення суперечить вимогам Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а також порушує гарантоване державою право на отримання житла.

Посилаючись на викладені обставини, уточнюючи позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд визнати незаконним рішення житлової комісії та командування Військової частини НОМЕР_1 , оформлене протоколом №91 від 16 липня 2018 року, про зняття з квартирного обліку прапорщика ОСОБА_1 в зв`язку із закінченням контракту, та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 поновити ОСОБА_1 в пільговій (першочерговій) квартирній черзі Військової частини НОМЕР_1 , як учасника бойових дій з часу подання ним рапорту про постановку на квартирний облік.
Відповідач Військова частина НОМЕР_1 надала до суду відзив, в якому проти задоволення позову заперечувала.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 грудня 2018 року, описку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 10 грудня 2018 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Рішення житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 , оформлене протоколом №91 від 16 липня 2018 року, в частині зняття ОСОБА_1 з обліку військовослужбовців та осіб, звільнених з військової служби, які потребують поліпшення житлових умов, визнано незаконним та скасовано.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 поновити ОСОБА_1 на обліку (першочерговому) військовослужбовців та осіб, звільнених з військової служби, які потребують поліпшення житлових умов, з 03 січня 2018 року.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь держави судові витрати в розмірі 1 409 грн. 60 коп.
В апеляційній скарзі Військова частина НОМЕР_1 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення районного суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволені позовних вимог.
Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.
Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 з 15 грудня 1990 року проходив військову службу в Збройних Силах (а.с.11).

З матеріалів облікової справи ОСОБА_1 (реєстраційний номер 22) вбачається, що під час проходження позивачем військової служби, відповідно до рішення житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 (протокол №7 від 07 квітня 2004 року) позивача складом сім`ї з трьох осіб було з 23 березня 2004 року постановлено на квартирний облік військовослужбовців та осіб, звільнених з військової служби, які потребують поліпшення житлових умов в загальну чергу (а.с.9).

Рішенням житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 , оформленим протоколом №26 від 20 квітня 2012 року внесено зміни щодо складу сім`ї (з трьох осіб на одну особу) до облікової справи прапорщика ОСОБА_1 , на підставі його рапорту та свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.18).

Наказом тимчасово виконуючого обов`язки командира Військової частини НОМЕР_1 Повітряних Сил Збройних Сил України від 18 грудня 2017 року за №42-РС прапорщика ОСОБА_1 було звільнено з військової служби у запас за пунктом «а» ч.6 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку з закінченням строку контракту) (а.с.37).
Наказом тимчасово виконуючого обов`язки командира Військової частини НОМЕР_1 за №260 від 18 грудня 2017 року позивача з 18 грудня 2017 року виключено із списків особового складу частини та усіх видів забезпечення (а.с.38).
У зв`язку з набуттям позивачем статусу учасника бойових дій, останній з 03 січня 2018 року був поставлений на пільговий облік (першочерговий), згідно рішення житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 , оформленого протоколом за №85 від 03 січня 2018 року (а.с.32-33).
В подальшому, рішенням житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 , оформленим протоколом за №91 від 16 липня 2018 року, ОСОБА_1 було знято з квартирного обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов, у зв`язку з звільненням з військової служби в запас (закінчення строку контракту) (а.с.39,40).
Положеннями ч.1 ст.12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року (з наступними змінами та доповненнями) встановлено, що держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла.

З пояснень позивача ОСОБА_1 встановлено, що за час проходження ним військової служби житлом він не був забезпечений, грошова компенсація за належне для отримання жиле приміщення йому також не надавалась.
Також судом першої інстанції встановлено, і таке не заперечувалось відповідачем, що при постановленні позивача на облік осіб, що потребують поліпшення житлових умов, порушення житловою комісією військової частини вимог закону та нормативних актів не було допущено.
Відповідно до п.3 ч.2 ст.40 ЖК України, п.26 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській PCP громадяни знімаються з обліку потребуючих поліпшення житлових умов, зокрема, у випадках: припинення трудових відносин з підприємством, установою, організацією особи, яка перебуває на обліку за місцем роботи, крім випадків, передбачених законодавством Союзу PCP, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української PCP.

Частиною 9 ст.12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року (з наступними змінами та доповненнями) передбачено, що військовослужбовці, що перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при звільненні з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі залишаються на цьому обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду або за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, а в разі її розформування - у військових комісаріатах і квартирно-експлуатаційних частинах районів та користуються правом позачергового одержання житла.

Отже, дія вищевказаної вказаної правової норми не пов`язується з тим, з якої підстави військовослужбовець звільнений в запас. Визначальним є саме звільнення в запас.

Аналогічні приписи містив п.37 Положення про порядок забезпечення жилою площею в Збройних силах України, в редакції затвердженої наказом Міністерства оборони України від 03 лютого 1995 року №20 (чинної на час постановлення позивача на облік), та п.29 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за №1081 від 03 серпня 2006 року.

Положеннями Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом Міністерства оборони України №737 від 30 листопада 2011 року (далі Інструкція) (яка була чинної на час прийняття спірного рішення та діяла до 16 жовтня 2018 року) встановлений, зокрема, порядок обліку військовослужбовців Збройних Сил України та осіб, звільнених у запас або відставку, що залишилися на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, у Збройних Сил України.
Пунктом 2.1 Інструкції передбачено, що облік військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей, які потребують поліпшення житлових умов, ведеться у квартирно-експлуатаційних органах, військових частинах та гарнізонах. Узагальнені списки осіб, що перебувають на обліку, всіх військових частин знаходяться у ГКЕУ Збройних Сил України.
Згідно п.2.16 Інструкції військовослужбовці, які перебувають на обліку, під час звільнення з військової служби в запас або відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, зі скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі, залишаються (за їх бажанням) на обліку у військовій частині до одержання жилого приміщення з державного житлового фонду за останнім місцем проходження служби, а в разі розформування військової частини - у військовому комісаріаті і КЕВ (КЕЧ) району, на території обслуговування яких знаходилася розформована військова частина, та користуються правом позачергового одержання жилого приміщення.
Пунктом 2.18 Інструкції передбачені підстави, за яких військовослужбовці та особи, звільнені з військової служби, знімаються з обліку за місцем служби (за місцем звільнення з військової служби), а саме:
поліпшення житлових умов у випадках, передбачених законодавством, за місцем перебування на квартирному обліку, унаслідок чого зникла потреба в наданні жилого приміщення;
отримання за рахунок житлових фондів МО України жилого приміщення для постійного проживання;
переміщення військовослужбовця до нового місця служби в інший населений пункт;
звільнення з військової служби за підставами, не зазначеними в абзаці першому пункту 2.16 цього розділу;
подання відомостей, що не відповідають дійсності, але стали підставою для зарахування на облік або неправомірних дій посадових (відповідальних) осіб при вирішенні питання про прийняття на квартирний облік;
звільнення в запас або відставку до досягнення 20 років вислуги на військовій службі особами, які зараховані на облік після 1 січня 2005 року (крім випадків, вказаних у пункті 2.17 цього розділу);
обрання для постійного місця проживання іншого населеного пункту особами, які звільнені у запас або у відставку;
в інших випадках, передбачених законодавством.
Між тим, існування вищевказаних підстав для зняття з обліку позивача міськрайонним судом не було встановлено.

Від так, суд першої інстанції правильно не погодився із доводами відповідача про те, що звільнення ОСОБА_1 з військової служби у запас у зв`язку з закінченням строку контракту не передбачає залишення його на обліку військовослужбовців та осіб, звільнених з військової служби, які потребують поліпшення житлових умов, оскільки не є підставою, зазначеної у пункту 2.16 цього розділу.
За такого, міськрайонний суд повно та всебічно дослідив обставини справи, дав належну юридичну оцінку наданим доказам, та правильно врахував, що ані приписи ч.9 ст.12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ані положення пунктів 2.16, 2.18 Інструкції не пов`язує залишення військовослужбовця, звільненого з військової служби, на обліку у військовій частині до одержання жилого приміщення з державного житлового фонду за останнім місцем проходження служби, з тим, з якої підстави військовослужбовець звільнений в запас. А тому суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що зняття позивача з відповідного обліку є незаконним, в зв`язку з чим позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для залишення позивача на обліку громадян, потребуючих поліпшення житлових умов, не можуть бути прийняті до уваги.

Не спростовують висновків суду першої інстанції і посилання апеляційної скарги на те, що, на думку відповідача, за змістом положень ч.9 ст.12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та п. 2.16 Інструкції звільнені зі служби військовослужбовці знімаються з квартирного обліку військової частини незалежно від вислуги років окрім випадку коли держава не може використовувати військовослужбовця у Збройних Силах України, оскільки такі доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, пов`язані із помилковим тлумаченням законодавства.

До того ж відповідно до ч.1 ст.27 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року (з наступними змінами та доповненнями) у запас Збройних Сил України та інших військових формувань зараховуються громадяни України, які придатні за станом здоров`я до проходження військової служби в мирний або воєнний час і не досягли граничного віку перебування в запасі.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.
Додаткових доказів, які б спростували правильність висновків суду першої інстанції суду апеляційної інстанції також не надано. Докази ж та обставини, на які посилається відповідач у апеляційні скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 грудня 2018 року, описку в якому вправлено ухвалою того ж суду від 10 грудня 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення
складено 07 травня 2019 року