Справа № 161/7848/17 Головуючий у 1 інстанції: Крупінська С. С.
Провадження № 22-ц/802/332/19 Категорія: 19 Доповідач: Русинчук М. М.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів - Киці С.І., Матвійчук Л.В.,

з участю: секретаря судового засідання - Губарик К.А.,

представника позивачки - ОСОБА_1 ,

відповідачки - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , Луцької міської ради про визнання договору купівлі-продажу недійсним за апеляційною скаргою відповідачки ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 серпня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , Луцької міської ради про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Позовна заява ОСОБА_3 мотивована тим, що в провадженні Луцького міськрайонного суду Волинської області знаходиться справа за позовом ОСОБА_2 до неї та її сина про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення та позбавлення права користування жилим приміщенням і зняття з реєстрації у зв`язку з тим, що вона на підставі укладеного 30 листопада 2006 року з приватною фірмою « Антон » (далі - ПФ «Антон») договору купівлі-продажу набула у власність кімнату АДРЕСА_1 , договір зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно від 01 грудня 2006 року.

Позивачка вказувала, що 05 травня 1997 року їй було видано ордер на кімнату № 8 в даному гуртожитку, в ордері на вселення була зазначена вона та її син ОСОБА_5 З того часу вони постійно проживають у кімнаті гуртожитку, проводять оплату за користування нею, в квитанціях за період з 2006 року по даний час зазначено її прізвище, а тому в неї не було підстав сумніватися в правовому статусі кімнати. В неї неодноразово було бажання приватизувати кімнату, однак, цьому заважали різні причини. Основною проблемою було те, що її син ОСОБА_5 був інвалідом дитинства внаслідок психічного захворювання, його лікування та догляд забирали час та гроші. В даний час її син також хворіє, вчиняє неадекватні дії, а тому на її думку не може самостійно представляти свої інтереси в суді.

Зазначала, що займане ними житло не могло бути предметом продажу, оскільки житлові будинки відомчого житлового фонду, зокрема гуртожитки, підлягали передачі в комунальну власність. Оскільки про існування договору купівлі-продажу вона дізналася з позовної заяви ОСОБА_2 , вважає, що не пропустила строк для звернення до суду з даним позовом.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_3 просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу кімнати АДРЕСА_1 , укладений 30 листопада 2006 року між ПФ « Антон » та ОСОБА_2 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 серпня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу кімнати АДРЕСА_1 , укладений між ПФ «Антон» та ОСОБА_2 30 листопада 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ариванюк Т.О., за реєстраційним номером 4388.

В поданій апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_2 просила скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 з підстав неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи.

Вимоги апеляційної скарги відповідачки мотивовані тим, що місцевий суд дійшов помилкового висновку про задоволення позову ОСОБА_3 , оскільки позивачка звернулася до суду з даним позовом із пропуском трирічного строку позовної давності, про застосування якої вона просила суд у своїх неодноразово поданих заявах, що відповідно до частини четвертої статті 267 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є підставою для відмови у позові. Обізнаність позивачки щодо належності на праві власності згаданої кімнати у гуртожитку попередньому власнику ПФ « Антон », а також відчуження вказаною фірмою цієї кімнати на підставі оспорюваного договору купівлі-продажу підтверджується листами, які були направлені на адресу позивачки та її сина, а також копіями квитанцій від 10 вересня 2013 року про направлення цих листів. Після цих звернень позивачка звернулась до прокуратури міста Луцька із заявою щодо її неправомірних дій, у зв`язку з чим вона надавала відповідні пояснення працівнику прокуратури. Крім того відповідачка вказувала, що оспорюваний договір купівлі-продажу від 30 листопада 2006 року укладений у повній відповідності до чинного законодавства та з дотриманням вимог ЦК України.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з таких мотивів.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в даній справі, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що будучи призначеним Господарським судом Волинської області ліквідатором КП «Житлобуд-1» і виконуючи повноваження керівника підприємства-банкрута, Жиліч О.В. перевищив надані Законом повноваження, відчуживши спірне жиле приміщення, оскільки повинен був передати кімнату АДРЕСА_1 в комунальну власність, у зв`язку з чим ліквідатор в порушення вимог законодавства уклав договір купівлі-продажу з ПФ «Антон», а названий покупець в свою чергу 30 листопада 2006 року уклав договір купівлі-продажу (оспорюваний правочин) вказаної кімнати гуртожитку з ОСОБА_2 , а тому зважаючи на це вказаний оспорюваний правочин підлягає визнанню недійсним.

З такими висновками місцевого суду колегія суддів погоджується, вважає їх обґрунтованими і такими, що узгоджуються з нормами матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно ордера № 72 від 05 травня 1997 року позивачці ОСОБА_3 було надано право на зайняття кімнати АДРЕСА_1 в складі 2 осіб. В ордері на вселення вписано її сина - ОСОБА_5 (а.с.7).

Як встановлено судом, позивачка разом із сином ОСОБА_5 постійно проживали та проживають на даний час у вищезазначеній кімнаті гуртожитку. Протягом всього періоду проживання у цьому житлі позивачка проводила оплату за комунальні послуги, квитанції про оплату видавались із зазначенням її прізвища, в тому числі за період з 2006 року по даний час (а.с.16-22).

Згаданий гуртожиток, як зазначала позивачка, передавався на баланс іншим організаціям, однак це не порушувало її з сином інтересів та до них ніхто не пред`являв жодних претензій.

Статтями 127, 128, 129, 132 ЖК України передбачено, що для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Жила площа в гуртожитку надається спільним рішенням адміністрації підприємства та профспілкового комітету. Єдиною підставою для вселення в гуртожиток є спеціальний ордер, який видає адміністрація підприємства. Працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Судом також встановлено, що відповідно до постанови Господарського суду Волинської області від 27 жовтня 2003 року по справі № 1/79-Б КП «Житлобуд-1» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором призначено Жиліча О.В.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 29 вересня 2005 року затверджено ліквідаційний баланс. В цій же ухвалі зазначено, що гуртожитки, які належали КП «Житлобуд-1», не підлягають реалізації і будуть передані у комунальну власність відповідно до Закону (а.с.122).

Положеннями Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» визначено, що ліквідатор з дня свого призначення здійснює такі повноваження: приймає до свого відання майно боржника, вживає заходів по забезпеченню його збереження, виконує функції з управління та збереження майна банкрута, здійснює інвентаризацію та оцінку майна банкрута, аналізує фінансове становище банкрута, виконує повноваження керівника, очолює ліквідаційну комісію та формує ліквідаційну масу, реалізує майно банкрута для задоволення вимог, включених до реєстру вимог кредиторів, з дня призначення ліквідатора до нього переходять права керівника юридичної особи-банкрута.

Відповідно до вищезазначеного Закону усі види майнових активів банкрута, які належать йому на праві власності чи повного господарського відання на дату відкриття ліквідаційної процедури та виявлені в ході ліквідаційної процедури, включаються до складу ліквідаційної маси, за винятком об`єктів житлового фонду, в тому числі гуртожитків, дитячих дошкільних закладів та об`єктів комунальної інфраструктури, які в разі банкрутства підприємства передаються в порядку, встановленому законодавством, до комунальної власності відповідних територіальних громад.

Статтями 4 та 6 ЖК України визначено, що житловий фонд утворюють жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, призначені для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків.

Відповідно до статей 172, 327 ЦК України територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права і обов`язки через органи місцевого самоврядування, які управляють майном, що є у комунальній власності.

З огляду на наведене, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що Жиліч О.В. , будучи призначеним Господарським судом Волинської області ліквідатором КП «Житлобуд-1» і виконуючи повноваження керівника підприємства-банкрута, перевищив надані Законом повноваження, відчуживши спірне жиле приміщення ПФ «Антон», оскільки повинен був передати кімнату АДРЕСА_1 у комунальну власність.

Суд правильно виходив з того, у даному випадку порушено вимоги абз. 2 частини першої статті 7 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», постанови Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року № 3943-ХП «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР», постанови Кабінету Міністрів України від 06 листопада 1995 року «Про затвердження Положення про порядок передачі в комунальну власність житлового фонду», пункт 9 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Судом встановлено, що згідно умов укладеного 30 листопада 2006 року між ПФ « Антон » та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ариванюк Т.О., за реєстраційним номером 4388, відповідачка набула у власність кімнату АДРЕСА_1 , договір зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно від 01 грудня 2006 року (а.с.64-68).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У відповідності до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції з врахуванням того, що кімната АДРЕСА_1 була незаконно відчужена ліквідатором Жилічем О.В. ПФ «Антон», яка в свою чергу на підставі оспорюваного договору купівлі-продажу від 30 листопада 2006 року відчужила вказане жиле приміщення відповідачці ОСОБА_2 , дійшов обґрунтованого висновку, що вказаний оспорюваний правочин не відповідає вимогам наведених норм матеріального права, які не допускають продаж жилих приміщень в гуртожитку, в яких проживають особи, вселені у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим на підставі частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним.

На підставі наведеного, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалене місцевим судом рішення про задоволення позову ОСОБА_3 відповідає вимогам закону.

Суд в даному випадку правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_2 про те, що оспорюваний позивачкою договір купівлі-продажу відповідає вимогам чинного законодавства, спростовується вищенаведеними висновками місцевого і апеляційного суду про недійсність цього правочину.

Неспроможним є також покликання відповідачки на те, що позивачка ОСОБА_3 звернулася до суду із даним позовом з пропуском трирічного строку позовної давності, оскільки надані нею докази, зокрема квитанції від 10 вересня 2013 року (а.с.33) про надіслання листів, якими, як зазначає відповідачка, вона повідомила позивачку про належність на праві власності згаданої кімнати у гуртожитку попередньому власнику ПФ «Антон», а також відчуження ним їй цієї кімнати на підставі оспорюваного договору купівлі-продажу, не доводять факту отримання цих листів позивачкою.

Як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду даної справи встановлено, що про існування оспорюваного договору купівлі-продажу та про зміст цього правочину позивачці стало відомо лише після пред`явлення у грудні 2016 року ОСОБА_2 до неї та її сина позову про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення та позбавлення права користування жилим приміщенням шляхом виселення та зняття з реєстрації, тоді як із розглядуваним позовом ОСОБА_3 звернулась до суду у травні 2017 року, тобто у межах трирічного строку позовної давності, коли у неї виникла реальна можливість на звернення в суд з позовом щодо захисту свого порушеного цим правочином права.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не містять підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, а є власним суб`єктивним тлумаченням норм права та обставин справи, яким суд дав відповідну правову оцінку.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Волинський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 серпня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: