Справа № 509/1091/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2019 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі :

головуючого судді Гандзій Д.М.

при секретарі Задеряка Г.М.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні, в залі суду,в смт. Овідіополь в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення розміру часток у праві спільної сумісної власності, -

ВСТАНОВИВ :

06 березня 2019 року, ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом про визначення розміру частки у праві спільної сумісної власності. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилася спадщина на спадкове майно у виді 3/7 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд за адресою: АДРЕСА_1 ) та земельної ділянки, розташованої за цією ж адресою. У встановленому законом порядку, вона звернулася до приватного нотаріуса Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області з заявою щодо оформлення своїх спадкових прав на вищевказане майно, отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом лише на 3/7 частки житлового будинку, а у видачі свідоцтва на земельну ділянку на якій розташована вищевказана частина будинку їй було відмовлено нотаріусом, так як в свідоцтві про право власності на земельну ділянку відсутні чітко визначені частки кожного із співвласників. З урахуванням вищевикладеного, позивачка просить суд, визначити розмір частки земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала її матері ОСОБА_3 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 року, на праві спільної сумісної власності, відповідно до частки будинку, який розташований на вказаній земельній ділянці та становить 3/7 частки.

В судове засідання позивачка не з`явилася, про дату, час та місце підготовчого судового засідання повідомлялася належним чином, особисто під розписку, причини неявки суду не повідомила, але її представником, до суду була надана письмова заява, в якій він повністю підтримав позов, просив його задовольнити та провести підготовче засідання суду з ухваленням рішення за його відсутністю, у зв`язку з визнанням позову відповідачкою (а.с. 31,34).

Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про час, дату та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується розпискою про вручення судової повістки, причини неявки суду не повідомила, надіславши поштою до суду письмову заяву, в якій проти задоволення позову не заперечувала та просила слухати справу справи за її відсутністю у підготовчому судовому засіданні (а.с. 32,33).

З урахуванням вимог ч. 3 ст. 200 ЦПК України, відповідно до якої, за результатами розгляду підготовчого провадження, суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем, суд вважає за можливе ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Як встановлено судом, з урахуванням досліджених письмових доказів по справі, ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданого та зареєстрованого Овідіопольським районним відділом державної РАЦС Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 07.06.2016 року, а/з № 414 яка є матір`ю ОСОБА_1 , (до шлюбу ОСОБА_1), що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 17.04.1964 року, актовий запис № 9, свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 від 07.10.2016 року, актовий запис № 7 від 25.01.2000 року та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 20.10.2016 року (а.с. 10-13).

Після її смерті відкрилася спадщина на спадкове майно, а саме: 3/7 частки житлового будинок з відповідною частиною надвірних будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 ) та земельну ділянку площею 0,103 га., з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку господарчих будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий № НОМЕР_4 , розташованої за цією ж адресою, що належала матері позивачки спадкодавцю ОСОБА_3 та відповідачці ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності від 06.07.2015 року, зареєстрованого в державному реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.06.2015 року , номер запису про право власності : 10294066 (а.с. 22,23)

У встановленому законом порядку, позивачка звернулася до приватного нотаріуса Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф., з заявою щодо оформлення своїх спадкових прав на вищевказане майно, в зв`язку з чим, 20.02.2017 року, отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 3/7 частки житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 14).

В свою чергу, стосовно видачі свідоцтва на зазначену вище земельну ділянку позивачці ОСОБА_1 було відмовлено, що підтверджується листом спадкоємцю, щодо неможливості видачі свідоцтва про право на спадщину, наданим приватним нотаріусом від 22.07.2017 року за № 152/02-14. Підставою для вказаної відмови, стала неможливість встановлення з свідоцтва про право власності на земельну ділянку, виданого 06.07.2015 року на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , складу спадкового майна, оскільки земельна ділянка належала їм на праві спільної сумісної власності, в зв`язку з чим, немає чітко визначених часток у кожного із співвласників (а.с. 26).

Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України - до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Частина 1 статті 1261 ЦК України передбачає, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 355 ЦК України - майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності, при цьому, майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної

Відповідно до ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно до ст. 370 ЦК України , у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається , що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними , якщо інше не встановлено за домовленістю між ними , законом або рішенням суду.

Відповідно до ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Відповідно до абз. № 3 п. 21 постанови № 7 Пленуму ВСУ, від 16.04.2004 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ"якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої.

Враховуючи вищезазначені положення законодавства та беручи до уваги, що частка у земельній ділянці, яка належала померлій ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності, на даний час не визначена, що позбавляє можливості позивачці реалізувати своє право на спадкування, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований, підтверджений документально і підлягає задоволенню, адже розмір частки померлої ОСОБА_3 у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, яка належала їй на підставі свідоцтва про право власності від 06.07.2015 року , зареєстрованого в державному реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.06.2015 року, номер запису про право власності: 10294066 - відповідає розміру частки у вартості будинку, господарських будівель і споруд, успадкованого позивачкою, згідно свідоцтво про право на спадщину за законом від 20.02.2017 року, та становить 3/7 частки.

Питання щодо розподілу судових витрат по справі в порядку ст. 141 ЦПК України позивачкою у позові не ставиться, а тому судом не розглядається.

Керуючись ст.ст. 3-7,10-13,18,11,76-83,95,133,141,174,213,228,229,241-246,258,259,263, ст.ст. 355, 368-372,1218,1226, 1261 ЦК України, ст. 120 ЗК України, Постановою Пленуму ВСУ № 7 від 16.04.2004 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних, суд -

ВИРІШИВ:

1.Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення розміру частки у праві спільної сумісної власності - задовольнити ;

2.Визначити, що розмір частки у праві спільної сумісної власності, ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на земельну ділянку площею 0,103 га., з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку господарчих будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий № НОМЕР_4 , що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та належала ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності від 06.07.2015 року, зареєстрованого в державному реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.06.2015 року, номер запису про право власності: 10294066, становить - 3/7 частки, що відповідає розміру частки у вартості будинку, господарських будівель і споруд, успадкованого ОСОБА_1 , згідно свідоцтво про право на спадщину за законом від 20.02.2017 року, зареєстрованого в реєстрі під № 307.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено та підписано 25.04.2019 р.

Суддя Гандзій Д.М.