КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи № 760/18121/16-ц

Апеляційне провадження 22-ц/824/4909/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Махлай Л.Д.,

суддів: Мазурик О.Ф., Поливач Л.Д.

при секретарі: Борисенко Д.В.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 27 грудня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Шереметьєвої Л.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-я особа: Служба в справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у спілкуванні з дитиною,

в с т а н о в и в :

у жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому просила зобов'язати відповідача не чинити перешкоди у спілкуванні з донькою ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та визначити способи її участі у вихованні дитини, встановивши графік побачень: кожної суботи з 10:00 до 19:00 та кожного вівторка з 10:00 до 19:00 на території її фактичного проживання, або на її розсуд.

В обґрунтування позову зазначала, що 17.11.2012 вона перебувала з відповідачем у шлюбі, від якого мають доньку ОСОБА_5. Під час спільного проживання відповідач неодноразово бив її, однак заради дитини вона продовжувала жити з відповідачем. 26.12.2013 відповідач побив її та вигнав за територію будинку, в якому вони проживали, а дитину залишив у себе всупереч її волі.

У червні 2014 року вона звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини разом з нею, а відповідач звернувся з зустрічним позовом про визначення місця проживання дитини з ним.

Під час знаходження справи в провадженні суду відповідач викрав з квартири, де вона проживала, речі, меблі, побутову техніку та обладнання, а тому при дослідженні органом опіки та піклування умов її проживання був складений негативний висновок, внаслідок чого місце проживання дитини було визначено з відповідачем.

Тривалий час відповідач чинить їй перешкоди в спілкуванні з дитиною, вона не має змоги зустрітися з дитиною. Відповідач не відповідає на її телефонні дзвінки, грошові кошти, які вона направляє на утримання дитини як аліменти не отримує, не дозволяє охоронцям та іншим хатнім працівникам отримувати від неї подарунки для дитини. Вона неодноразово намагалася вирішити з відповідачем питання своєї участі у вихованні дитини, однак відповідач уникає таких контактів, доступу до будинку та дитини не надає.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 27.12.2018 позов задоволено. Зобов?язано ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 в спілкуванні з дитиною. Визначено ОСОБА_1 способи участі у спілкуванні та вихованні дитини, шляхом встановлення зустрічей з дитиною: щовівторка та щосуботи з 10.00 до 13.00 за умови попереднього налагодження психоемоційного контакту з дитиною. Вирішено питання стягнення судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить змінити рішення суду, виключивши з абзацу 3 резолютивної частини рішення умову попереднього налагодження психоемоційного зв'язку з дитиною. Посилається на те, що суд не врахував, що поняття «налагодження психоемоційного зв'язку» є оціночним. Оцінка наявності чи відсутності «налагодження психоемоційного зв'язку», що склалися між батьками, робить рішення суду в цій частині таким, що не може бути виконаним. Посилається на те, що визначена судом умова попереднього налагодження психоемоційного зв'язку між позивачкою і малолітньою донькою, як умова для спілкування матері і доньки, суперечить завданням цивільного судочинства, оскільки ставить під умову захист прав як малолітньої дитини так і її матері. Вважає, що судом неправильно витлумачено положення ст. 157 СК України.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення. Зазначив, що для запобігання нанесенню шкоди психологічному стану дитини, необхідним та вирішальним є встановлення психоемоційного контакту між позивачкою та дитиною. Контакт позивачки і доньки відсутній через небажання саме позивачки мирним шляхом вирішувати з відповідачем питання участі у вихованні дитини.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, той факт, що відповідач вигнав позивачку з дому не підтверджений належними та допустимими доказами. Позивач самостійно залишила дім, де вони проживали. Суд не звернув уваги на те, що позивач звернулася з даним позовом лише після того, як він звернувся до суду з позовом про позбавлення її батьківських прав. Судом не перевірено відповідність документів щодо реального матеріального стану позивачки та акту обстеження житлово-побутових умов, складеного працівниками Служби у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, а також щодо наявності у позивачки житла. Судом проігноровані надані ним висновки спеціаліста (психолога) № 014 від 13.08.2014 Міського центру дитини КМДА та висновку № 3/01-36/1 від 15.05.2015 Медичного центру «Класик-Р». Також зазначив, що суд не приймав ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду та не повідомляв його та його представника про розгляд справи. Судом було проігноровано його клопотання про виклик свідків. За вказаних обставин та для повного та всебічного розгляду справи просить допитати свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_7

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а її апеляційну скаргу задовольнити. Вказує, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 20.03.2018 у справі про позбавлення батьківських прав, встановлено, що 27.12.2013 вона зверталась до Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області із заявою про те що ОСОБА_2 вигнав її з дому, а дитину залишив з собою. Суд не проігнорував, а розглянув клопотання представника відповідача про виклик свідків, який повідомив суду щодо забезпечення їхньої явки, однак в подальшому, явку свідків не забезпечив.

У відзиві на обидві апеляційні скарги третя особа зазначила, що підтримує наданий ними висновок, вважає рішення суду законним та просять розглянути справу без їх участі.

У судовому засіданні позивач та її представник ОСОБА_8 підтримали свою апеляційну скаргу та просили її задовольнити. Апеляційну скаргу відповідача просили залишити без задоволення.

Відповідач та його представники ОСОБА_9 та ОСОБА_6 підтримали апеляційну скаргу відповідача, а апеляційну скаргу позивачки просили залишити без задоволення.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарга позивачки підлягає, задоволенню, а апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з 17.10.2012 сторони перебували в шлюбі, від якого мають доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 20 березня 2015 року шлюб між сторонами розірваний, місце проживання дитини визначено з батьком.

Між сторонами склалися неприязні стосунки, що стало перешкодою для спільного вирішення питань, пов`язаних з вихованням дитини, а також участі позивачки у спілкуванні з нею. У грудні 2013 року відповідач вигнав позивачку з будинку та з цього часу остання позбавлена можливості спілкуватися з дитиною.

27.12.2013 позивач зверталася до Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області із заявою про насилля з боку відповідача, а також про те, що відповідач вигнав її з дому, залишивши дитину в будинку.

У квітні 2014 ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про позбавлення позивачки батьківських прав відносно доньки. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 20.03.2018, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07.06.2018 у позові було відмовлено.

26.11.2014 позивачка зверталася до прокурора Голосіївського району м. Києва з заявою про неправомірні дії відповідача, направлені на відібрання у неї дитини.

08.12.2014 позивачка зверталася до Служби в справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації з приводу захисту інтересів дитини та її прав на участь у спілкуванні з дитиною та її вихованні.

Відповідно до свідоцтва про шлюб 22.03.2018 позивач уклала шлюб вдруге та взяла прізвище чоловіка ОСОБА_1.

Позивачка працює, матеріально забезпечена, позитивно характеризується за місцем роботи, має житло, де відповідно до акту обстеження житлово - побутових умов, складеного 28.04.2016 працівниками служби у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, створені належні умови для перебування дитини.

Згідно з висновком спеціаліста (психолога) № 014 від 13.08.2014 Міського центру дитини Київської міської державної адміністрації ОСОБА_10 та ОСОБА_11 донька сторін не ідентифікує позивачку, як матір.

Згідно з висновком спеціаліста (психолога) № 3/01-36/1 від 15.05.2015 Медичного центру «КЛАСИК-Р» ОСОБА_10 у порівнянні з результатами психологічного дослідження, яке мало місце у серпні 2014 року, ставлення дитини до матері не змінилося.

Згідно з рецензією на висновки, яка надана кандидатом психологічних наук ОСОБА_12, дослідження були проведені неякісно, непрофесійно та упереджено, з порушенням методики та процедури психологічного обстеження дитини, пов'язаному з охороною немайнових прав дітей та батьків. Надано рекомендації щодо повторного проведення дослідження. У рецензії також зазначено, що виходячи з високого ризику формування дезадаптації у дитини з відсутністю позитивної прихильності до матері і не сформованістю категорії «мама», необхідно поновити зустрічі дитини з матір'ю, та у разі відновлення зустрічей мами з дитиною бажано у перший час здійснювати зустрічі у присутності досвідченого дитячого психолога.

Відповідно до висновку Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації від 22.11.2017 № 108-19952 орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити наступний спосіб участі матері у вихованні малолітньої доньки сторін ОСОБА_5: щовівторка та щосуботи з 10:00 до 13:00 за умови попереднього проведення психологом роботи з батьками і дитиною та налагодження психоемоційного зв'язку між матір'ю та малолітньою ОСОБА_5.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушує право матері дитини на зустрічі з нею та участь у її вихованні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. ст. 141, 150 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини та зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Умовами повноцінного виховання дитини є постійний контакт з батьками, які згідно зі ст. 153 СК України мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею, а той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

У статті 158 СК України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї.

Відповідно до ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, другий із батьків має право звернутись до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо) місце та час їхнього спілкування.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (надалі Конвенції), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Статтями 15, 16 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини дитина для повного і гармонійного розвитку його особистості потребує любові і розуміння. Він повинен, коли це можливо, зростати на піклуванні і під відповідальністю своїх батьків в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Суд першої інстанції керуючись вимогами зазначених норм дійшов правильних висновків про те, що регламент побачень ОСОБА_1 з малолітньою донькою, який визначений у висновку органу опіки та піклування відповідає інтересам дитини з урахування її віку.

Доводи відповідача про те, що позивачка самостійно залишила дім, де вони проживали сім`єю та звернулася з даним позовом лише після того, як він звернувся до суду з позовом про позбавлення її батьківських прав не впливають на висновки суду, оскільки при вирішення справи про позбавлення позивачки батьківських прав не було встановлено, що мати дитини ухиляється від виконання свого обов`язку щодо виховання дитини. Цим же рішенням встановлено, що саме батько дитини вчиняє дії, направлені на унеможливлення спілкування матері та дитини. При цьому у рішенні зазначено, що ще при розгляді справи про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, позивач спочатку не заперечувала проти визначення місця проживання дитини з батьком пославшись на те, що відповідач вигнав її з дому та вона на даному етапі не має належних житлових умов для проживання дитини. Проте за час розгляду справи позивач вирішила житлові питання та до ухвалення рішення збільшила позовні вимоги та просила визначити місце проживання дитини з нею. Також до звернення відповідача з позовом про позбавлення батьківських прав позивач зверталася до Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області із заявою про насилля з боку відповідача, а також про те, що відповідач вигнав її з дому, залишивши дитину в будинку.

Судом першої інстанції визначено порядок зустрічей матері з дитиною фактично два рази на тиждень по три години. Інших питань суд не вирішував, місце проживання дитини не змінював, а відтак доводи апеляційної скарги про те, що судом не перевірено відповідність документів щодо реального матеріального стану позивачки та акту обстеження житлово-побутових умов, а також щодо наявності у позивачки власного житла не впливають на висновки суду.

Судом враховані надані відповідачем висновки спеціаліста (психолога) у сукупності з іншими доказами та надана їм належна правова оцінка, а тому доводи заявника в цій частині суперечать матеріалам справи.

Відповідач при розгляді справи у апеляційному порядку вказував, що не перешкоджає позивачці бачитися з дитиною, та одночасно просив відмовити у позові, вказуючи на те, що дитина не знає, що позивачка є її матір`ю, називає та вважає своєю матір`ю іншу жінку (його дружину), та зустрічі дитини з позивачкою негативно вплинуть на психоемоційний стан дитини.

Разом з тим саме позивач є матір`ю дитини. Конституцією України передбачено, що державою охороняється як батьківство, так і материнство. Відтак мати дитини не може бути позбавлена права на спілкування із своєю дитиною, незалежно від того, які відносини склалися між батьками дитини. Дитина має законне право знати хто є її рідною матір`ю, а також має право на спілкування із своєю матір`ю.

За обставинами справи встановлено, що позивач протягом останніх чотирьох років не має можливості спілкування з дитиною, а також не може побачитися з нею. При розгляді справи відповідач так і не вказав, де саме проживає дитина на даний час та не вказав своїх бачень налагодження спілкування матері з дитиною, категорично заявляючи про те, що для дитини це буде психологічною травмою.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд не приймав ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду не заслуговують на увагу, оскільки провадження у справі відкрито 05.12.2016 та всі процесуальні дії суду, вчинені до введення в дію ЦПК в редакції Закону № 2147-VIIIвід 03.10.2017 та дії суду, вчинені до проведення повторного авторозподілу справи зберігають свою силу при продовженні розгляду справи. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не був повідомлений про день та час судового розгляду спростовуються матеріалами справи. Так, у судовому засіданні 12.11.2018 був присутнім представник відповідача - ОСОБА_9, який під розписку був повідомлений про продовження судового розгляду 27.12.2018 о 14.00 (а.с. 98 т. 3).

Питання про виклик свідків колегією суддів розглянуто, проте визнано, що показання заявлених відповідачем свідків не можуть бути належними та допустимими доказами у даній справі.

За вказаних обставин відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача.

Разом з тим колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги позивачки про те, що суд фактично ухвалив рішення під умовою, чим ускладнив можливість його виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили є обов`язковими до виконання.

Вказуючи на те, що зустрічі матері з дитиною мають проходити за умови попереднього налагодження психоемоційного контакту з дитиною, суд першої інстанції зазначив, що він враховує вік дитини, в якому вона була позбавлена уваги матері та відсутність спілкування з матір'ю в цей період часу, постійне проживання дитини з батьком та його вплив на формування її світогляду, а тому встановлення психоемоційного контакту між матір'ю та дитиною має відбуватися за участі представників органу опіки та піклування, а сторони, як батьки дитини, зобов'язані сприяти встановленню такого контакту, виходячи з інтересів дитини.

Разом з тим, суд має ухвалити рішення за результатами розгляду, яким вирішується спір між сторонами, а тому внесення судового рішення під умовою не допускається.

Вказуючи у рішенні, що встановлення порядку зустрічей з дитиною можливе лише за умови попереднього налагодження психоемоційного контакту з дитиною, суд тим самим відступив від основної засади цивільного судочинства - обов`язковість судового рішення (п. 7 ч. 3 ст. 2 ЦПК України) та позбавив позивачку на ефективний спосіб захисту порушеного права, оскільки зробив неможливим виконання рішення суду в частині її зустрічей з дитиною щовівторка та щосуботи з 10:00 до 13:00 після набрання рішенням законної сили.

Оскільки дитина не бачилася з позивачкою чотири роки, вважає своєю матір`ю іншу особу та за висновками психологів у разі відновлення зустрічей мами з дитиною бажано у перший час здійснювати зустрічі у присутності досвідченого дитячого психолога суд першої інстанції мав застосувати до спірних відносин ч. 2 ст. 159 СК України, згідно з якою в окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи, а не ухвалювати рішення під умовою попереднього налагодження психоемоційного контакту з дитиною. Саме зустрічі матері з дитиною у присутності дитячого психолога і будуть слугувати налагодженню психоемоційного контакту матері з дитиною. За відсутності ж таких зустрічей налагодження такого контакту не можливе.

Позивачка заявила, що вона не заперечує проти того, щоб зустрічі з дитиною проходили у присутності психолога. Більше того вона не заперечує проти того, щоб відповідач мав право обирати психолога, який би був при її зустрічах з дитиною, у разі, якщо відповідач буде заперечувати проти участі психолога, обраного нею.

Відтак рішення в цій частині підлягає зміни шляхом виключення з резолютивної частини посилання на те, що позивач має право на зустрічі з донькою лише за умови попереднього налагодження психоемоційного контакту з дитиною та обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи, а саме дитячого психолога.

В подальшому при налагодженні психоемоційного контакту з дитиною позивачка не позбавлена права звернутися до органу опіки та піклування, а також до суду з питанням зміни порядку зустрічей з дитиною.

Так само і відповідач не позбавлений права в подальшому ставити питання про зміну порядку спілкування з дитиною, у разі зміни обставин, зокрема, як вказував відповідач у зв`язку з тим, що коли дитина піде до школи, стануть неможливими зустрічі з дитиною щовівторка з 10.00 до 13.00.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 27 грудня 2018 року змінити, виключивши абзац третій резолютивної частини рішення в наступній редакції: «Визначити ОСОБА_1 способи участі у спілкуванні та вихованні доньки ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_1 шляхом встановлення зустрічей з дитиною: щовівторка та щосуботи з 10.00 до 13.00 у присутності дитячого психолога.

В решті рішення залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови виготовлений 08.05.2019.

Головуючий Л. Д. Махлай

Судді О .Ф. Мазурик

Л.Д. Поливач