ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/883/19 Справа № 201/4255/16-ц Головуючий у першій інстанції: Батманова В.В. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Вітько Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулініч Сергій Анатолійович, про визнання шлюбного договору та договору про проживання неповнолітньої дитини і здійснення батьківських прав недійсними, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року ОСОБА_5 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 19.11.2015 року позивач під впливом відповідача уклала з ним два договори, а саме шлюбний договір та договір про проживання неповнолітньої дитини та здійснення батьківських прав. При укладенні вказаних договорів позивач також була введена в оману. При укладенні шлюбного договору порушені майнові права позивачки, вимоги закону. Тому ОСОБА_5 просила визнати недійсним шлюбний договір, укладений 19.11.2015 року між нею та відповідачем у повному обсязі та визнати недійсним договір про проживання неповнолітньої дитини та здійснення батьківських прав, укладений між сторонами 19.11.2015 року, у повному обсязі; стягнути також з відповідача судові витрати.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2016 року позовні вимоги задоволено, визнано недійсним шлюбний договір від 19.11.2015 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3; визнано недійсним договір про проживання неповнолітньої дитини та здійснення батьківських прав від 19.11.2015 року, укладений між позивачем та відповідачем; стягнуто з ОСОБА_3. на користь позивача судовий збір у розмірі 1102,40 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3- ОСОБА_4, посилаючись на порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповне з'ясування обставин справи, що мають значення для справи, ставить питання про скасування оскаржуваного заочного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення їм судових повісток, які долучені до матеріалів справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість заочного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, відповіднодо вимог ст. 367 ЦПК України, і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що з 11 листопада 1995 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_1 (а.с.10). Шлюб сторін розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28.07.2016 року, яке набрало законної сили.

Від спільного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, та повнолітню дочку ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.8, 9).

Згідно змісту позовної заяви та змісту апеляційної скарги відповідача, пояснень учасників справи у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, за період шлюбу було придбано автомобілі, перелік яких наведено нижче, земельну ділянку та недобудований будинок, в якому здійснено перебудову, по АДРЕСА_3, а також меблі, побутову техніку та інше рухоме майно. За час перебування сторін у шлюбі право власності на вказане нерухоме майно у відповідному державному реєстрі не зареєстроване, що підтверджується письмовою інформацією, яка долучена до матеріалів справи.

19 листопада 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено шлюбний договір, предметом якого є врегулювання майнових відносин між ними, включаючи визначення правового режиму майна, набутого в період перебування в зареєстрованому шлюбі, визначення майнових прав та обов'язків кожного з подружжя тощо, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулінічем С.А., реєстровий номер 950 (а.с. 11-12).

У пункті 3 зазначеного вище договору визначено, що все майно, в тому числі рухоме і нерухоме, придбане та (або) набуте чоловіком або дружиною після реєстрації шлюбу, є особистим майном і належить на праві особистої приватної власності тому з подружжя, на чиє ім'я воно було придбане або набуте.

За змістом п. 4 шлюбного договору від 19.11.2015 року, все майно в тому числі рухоме і нерухоме, яке буде придбане та (або) набуте чоловіком або дружиною після укладення даного договору, є особистим майном і належить на праві особистої приватної власності тому з подружжя, на чиє ім'я воно було придбане або набуте.

У пункті 5 шлюбного договору передбачено, що у випадку розірвання шлюбу об"єкти рухомого, побутового та нерухомого майна, а також корпоративні права розподіляються між подружжям наступним чином:

- п. 5.1. Дружині переходить автомобіль Renault, тип сідловий тягач, об"єм двигуна 11929, 2005 року випуску, ціною 38000 тис. грн; напівпричіп бортовий марки Krone, 2003 року випуску, ціною 12000 тис. грн.; автомобіль Renault, тип сідловий тягач, об"єм двигуна 11929, 2005 року випуску, ціною 38000 тис. грн.; напівпричіп бортовий марки Метасо, 2002 року випуску, ціною 12000 тис. грн.;автомобіль Renault, тип сідловий тягач, об"єм двигуна 11929, 2005 року випуску, ціною 38000 тис. грн.; причіп бортовий марки Samro, 2006 року випуску, ціною сім тисяч грн.; автомобіль Мерседес, легковий седан, 2001 року випуску, ціною 45000 тис. грн.

Дружина не має права на нерухоме майно, побутові речі та побутову техніку, яку подружжя придбало за час шлюбу;

- п. 5.2. Чоловіку переходить автомобіль Freightliner, тип сідловий тягач, об"єм двигуна 12700, 2003 року випуску, ціною 27000 тис. грн; напівпричіп бортовий марки Wabco, 1996 року випуску, вартістю 8000 тис. грн.; автомобіль Peugeot, фургон малотонажний, об"єм двигуна 1360, 2005 року випуску, ціною 27000 тис. грн; напівпричіп бортовий марки Wabco, 1996 року випуску, ціною 25000 тис. Грн.; автомобіль YW, об"єм двигуна 2967, 2013 року випуску, ціною 50000 тис. грн. ;

- п. 5.3. Чоловіку переходить все інше майно, набуте подружжям за час шлюбу, а саме: нерухоме майно, земельні ділянки, побутова техніка, побутові речі, меблі, обладнання, корпоративні права тощо.

Частинами першою, дев'ятою статті 7 СК України встановлено, що сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.

Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

Договір, в тому числі шлюбний договір, насамперед є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Таким чином, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акта законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Про необхідність застосування норм ЦК України при визнанні шлюбного договору недійсним міститься вказівка і у статті 103 СК України.

Виходячи зі змісту статей 9, 103 СК України, статей 203, 215 ЦК України, підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У частинах четвертій, п'ятій статті 93 СК України є обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше, договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством; по-друге, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Категорія «надзвичайно невигідне матеріальне становище», вжита у частині четвертій статті 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України.

Критерієм правозгідності (правомірності) шлюбного договору є, по-перше, відсутність суперечностей між його змістом та вимогами закону, тобто відповідність договору імперативним нормам та, по-друге, дотримання моральних засад суспільства.

Колегія, дослідивши зміст оспорюваного шлюбного договору та представлені у справі інші доказі, у їх сукупності, дійшла висновку, що у зв"язку з укладенням вказаного договору позивач поставлена у надзвичайно невигідне матеріальне становище, зважаючи на наступне.

За змістом п. 3 та п. 4 шлюбного договору від 19.11.2015 року все майно, в тому числі рухоме і нерухоме, придбане та (або) набуте чоловіком або дружиною після реєстрації шлюбу, а також все майно в тому числі рухоме і нерухоме, яке буде придбане та (або) набуте чоловіком або дружиною після укладення даного договору, - є особистим майном і належить на праві особистої приватної власності тому з подружжя, на чиє ім'я воно було придбане або набуте.

Однак умови, що викладені у пунктах 3 та 4 оспорюваного шлюбного договору повністю нівелюються змістом пункту 5 цього ж договору, де передбачено, що, у випадку розірвання шлюбу сторін, кожному з них переходять визначені договором транспортні засоби, а також передбачено, що дружина не має права на нерухоме майно, побутові речі та побутову техніку, яку подружжя придбало за час шлюбу (без урахування особи, на чиє ім'я було придбане, зокрема, нерухоме майно). Натомість закріплено, що чоловіку переходить все інше майно, набуте подружжям за час шлюбу, а саме: нерухоме майно, земельні ділянки, побутова техніка, побутові речі, меблі, обладнання, корпоративні права тощо (без урахування особи, на чиє ім'я було придбане нерухоме майно, земельна ділянка).

В контексті умов пункту 5 шлюбного договору дружина, у разі розірвання шлюбу, набуває у власність лише визначені в даному договорі транспортні засоби та позбавляється права на "все інше майно, набуте подружжям за час шлюбу, а саме: нерухоме майно, земельні ділянки, побутову техніку, побутові речі, меблі, обладнання, корпоративні права тощо". В той же час чоловік, у разі розірвання шлюбу, набуває у власність визначені у шлюбному договорі транспортні засоби та все інше майно набуте подружжям за час шлюбу.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності; встановивши, що умови оспорюваного шлюбного договору є незбалансованими, договір ставить позивачку у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством, яким передбачено, зокрема, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності (ч. 1 ст. 60 СК України); приймаючи до уваги, що за шлюбним договором позивачка, у разі розірвання шлюбу, позбавляється не лише права на все придбане під час шлюбу (окрім подарованого та успадкованого) нерухоме майно, а навіть позбавляється всіх набутих за час шлюбу побутових речей (крім індивідуального користування), меблів, побутової техніки, обладнання тощо, що свідчать про наявність ознак недотримання моральних засад суспільства при укладенні оспорюваного договору, враховуючи, що шлюб сторін, які мають неповнолітню дочку, розірвано, а позивачка, як і відповідач, повинна організувати власний побут, забезпечити належне виховання та розвиток дитини, - колегія дійшла висновку про наявність підстав для визнання шлюбного договору сторін від 19.11.2015 року недійсним з наведених вище підстав.

Також судом встановлено, що 19 листопада 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір про проживання неповнолітньої дитини та здійснення батьківських прав, відповідно до якого, за взаємною згодою та, керуючись передбаченим законом правом батькам визначати місце проживання дитини, сторони визначили наступне місце проживання малолітньої доньки ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1:

- понеділок, вівторок, середа: дитина проживає з батьком АДРЕСА_1;

- четвер, п'ятниця, субота та неділя: дитина проживає з матір'ю АДРЕСА_2 (а.с. 7).

Умовами вказаного вище договору про проживання неповнолітньої дитини та здійснення батьківських прав від 19.11.2015 року також погоджено, що сторони зобов'язуються: не перешкоджати один одному у реалізації прав та обов'язків стосовно виховання та піклування дитини; поважати передбачену законом для кожного рівність прав та обов'язків батьків стосовно дитини; сумлінно виконувати обов'язки щодо виховання та розвитку дитини; забезпечити право дитини на належне батьківське виховання; спільно вирішувати питання виховання дитини.

Договір про проживання неповнолітньої дитини та здійснення батьківських прав від 19.11.2015 року посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулінічем С.А. та зареєстровано за номером 949.

Частиною 1 статті 155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст 157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

За змістом ч. 4 ст. 157 СК України батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору зобов'язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків.

Згідно ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Виходячи з викладеного, встановивши дотримання сторонами при укладенні договору про проживання неповнолітньої дитини та здійснення батьківських прав нотаріальної форми даного договору; враховуючи передбачений Сімейним кодексом обов'язок та право обох батьків приймати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною, рівність прав батьків щодо виховання дитини; приймаючи також до уваги, що судом не встановлено порушення прав чи інтересів дитини, - колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для визнання вказаного договору недійсним.

Суд звертає увагу, що на момент укладення договору про проживання неповнолітньої дитини та здійснення батьківських прав від 19.11.15 року, доньці ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, виповнилося повні два роки, а тому згода самої дитини для укладення такого договору не передбачена, відповідно до вимог статті 160 СК України.

Посилання позивача на те, що відповідачем умови договору про проживання дитини та здійснення батьківських прав не виконуються, оскільки донька ОСОБА_9 постійно знаходиться з матір'ю, не є підставою для визнання даного договору недійсним, а має інші правові наслідки, зокрема, передбачені частиною четвертою статті 157 Сімейного кодексу, про що також зазначено в самому договорі.

Колегія наголошує, що ні місцевому, ні апеляційному суду не представлено доказів порушення прав дитини у зв"язку з укладенням оспорюваного договору про проживання неповнолітньої дитини та здійснення батьківських прав від 19.11.15 року; орган опіки та піклування до участі у даній справі не залучено.

Твердження позивачки про те, що обидва оспорювані договори були укладені у зв"язку з введенням її в оману відповідачем, у зв"язку з перебуванням її, позивачки, під психологічним та фізичним тиском з боку відповідача - є недоведеними, тому не можуть бути прийняті до уваги судом.

Колегія наголошує, що клопотань про надання доказів, витребування доказів судом сторонами не заявлено, що стверджується письмовими матеріалами справи, протоколом та звукозаписом судового засідання суду апеляційної інстанції.

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини справи не встановив, що потягло ухвалення помилкового судового рішення, без належного повідомлення відповідача про розгляд справи, яке підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог з наведених вище правових підстав.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням наведеного, колегія дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2016 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Шлюбний договір, укладений 19 листопада 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулініч Сергієм Анатолійовичем та зареєстрований за №950, - визнати недійсним.

В задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 в частині визнання недійсним договору про проживання неповнолітньої дитини та здійснення батьківських прав від 19.11.2015 року - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді