25 квітня 2019 року м. Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Соляник А.В.,
за участю секретаря судового засідання Барсукової В.В.,
представника позивача адвоката Коломієць І.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні у м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Вознесенівський РВ у м. Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою та зняття з реєстрації,
Позивач ОСОБА_1 09.10.2018 року звернувся до суду з вищевказаним позовом.
В обґрунтування позовних вимог як на підставу позову посилається на наступне. Він являється власником однокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в якій зареєстрований та проживає з 25.06.1994 року.
Також, у вищезазначеній квартирі числиться зареєстрованою відповідач у справі - ОСОБА_2 , яка являється рідною сестрою позивача, та яка за місцем реєстрації більше 10 років у зв`язку з виїздом за кордон.
Реєстрація відповідача в належній позивачу квартирі заважає їй як власнику в повній мірі і на власний розсуд користуватися та розпоряджатися належним їй майном, вона має нести додаткові витрати зі сплати комунальних платежів, обмежена в праві оформлення субсидії на житлово-комунальні послуги та вчиненні інших юридично-значимих дій зі своїм нерухомим майном, а тому ОСОБА_1 просив суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування квартирою та зняти її з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .
Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, наполягала на його задоволенні та просила суд позов задовольнити.
Відповідач до суду не з`явилась, про день, час та місце слухання справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду не відомі, процесуальним правом подати відзив на позову заяву не скористались.
Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Зі згоди представника позивача, яка не заперечує проти заочного розгляду справи, суд знаходить за можливим розглянути справу у відсутності відповідача, згідно до вимог частини 4 ст. 223 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів з постановленням заочного рішення, що відповідає положенням статті 280 цього Кодексу.
Представник третьої особи Вознесенівський РВ у м. Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області у судове засідання не з`явився, про день, час та місце слухання справи повідомлялася належним чином, причини неявки представника суду не відомі.
Вислухавши представника позивача, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов наступного висновку.
Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
До спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Перший протокол, Конвенція), відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Крім того, як передбачено ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно приписів ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 , належить на праві власності квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується: свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 06.06.2017 року зареєстрованого в реєстрі № 449, виданого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сіпяковим О.С. на 3/8 частки; свідоцтвом про право власності серія та номер НОМЕР_3 , видане 19.12.2000 року Закритим акціонерним товариством Запоріжбуд на 1/2 частку; рішенням Орджонікідзвського районного суду м. Запоріжжя від 15.05.2018 року справа 5/9933/17, яке набуло чинності, яким визнано за позивачем право власності на нерухоме майно в порядку спадкування, згідно з яким за позивачем визнано право власності на 1/8 частку квартири після смерті матері за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач зареєстрований за місцем проживання починаючи з 25.06.1994 року, що підтверджується копією його паспорту та матеріалами справи.
Згідно витребуваною судом інформації з Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради в порядку ст.. 187 ЦПК України,було встановлено, що відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , починаючи з 01.09.1994 року по теперішній час.
Як вбачається з письмових заяв ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які є сусідами позивача, та оригіналу акту про фактичне не проживання особи від 23.04.2019 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , строком більше ніж десяти років.
Досліджуючи та оцінюючи наявні докази по справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Статтею 8 Європейської конвенції з прав людини (далі Конвенція) гарантовано кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 02.12.2010 року «Справа Кривіцька і Кривіцький проти України», у контексті Конвенції, поняття «Житло» не обмежується приміщеннями, в яких проживають на законних підставах або які були у законному порядку встановлені, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є самою крайньою формою втручання у права на житло.
Так, в даній конкретній ситуації визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним.
При цьому, можливість такого втручання передбачена національним законом, що полягає у наступному.
Спірні правовідносини, які виникли між сторонами за своєю природою є цивільно-правовими, регулюються ЦК України щодо права власності та захисту права власності та положеннями ЖК України.
Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України і ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання інших членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до статті 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Статтями 15, 16, 20 ЦК України передбачено право особи на судовий захист свого цивільного права у разі його порушення.
Виходячи зі змісту частини першої статті 317 ЦК України, проживання у житлі, що є об`єктом права приватної власності, за своєю юридичною природою є складовою права користування нею як об`єктом власності.
Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
В силу статті 379 ЦК України зі змінами та доповненнями житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення призначені та придатні для постійного проживання в них.
Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди, чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод (в тому числі виселення громадян із належних йому на праві власності приміщень тощо).
У разі виникнення спору між власником та членами його сім`ї суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
У відповідності до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до п. 34 Постанови ПВССУ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.
Враховуючи те, що відповідач не є власником (співвласником) спірного приміщення, не проживає за місцем реєстрації понад одного року, суд вважає доведеним, що вона втратила право користування квартирою, у зв`язку з чим право власності позивача у даній справі підлягає захисту, оскільки згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Вимоги про розподіл судових витрат понесених позивачем у зв`язку з розглядом справи, позивачем не заявлялися, тому суд відносить ці витрати на його рахунок.
На підставі вищевикладеного та керуючись статтею 8 Європейської конвенції з прав людини ст.ст. 4, 6, 10, 12, 13, 81-83, 141, 247, 263-264, 268, 280-282 Цивільно-процесуального кодексу України, суд,
Позовну заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Соляник А.В.