КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/6024/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 755/14683/17

02 травня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- БорисовоїО.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Філатової Тетяни Миколаївни на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 грудня 2017 року, ухвалене під головуванням судді Чех Н.А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, -

в с т а н о в и в:

28 вересня 2017 року ОСОБА_4 звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. З 03 квітня 2007 року за рішенням Дніпровського районного суду м. Києва шлюб між нею та відповідачем розірвано. Відповідач ОСОБА_2 є батьком їх неповнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Починаючи з 2007 року відповідач проживає окремо в Автономній Республіці Крим та жодних з покладених законом на батьків обов'язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні сина. Всі питання щодо виховання сина вирішуються нею самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Дитина знаходиться на повному її утриманні. Крім того, зазначала що, починаючи з 2014 року відповідач принципово відмовився виїзжати за межі АРК та надати дозвіл дитині для виїзду за межі України.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 грудня 2013 року з відповідача на користь ОСОБА_4 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Постановою про відкриття виконавчого провадження від 21.02.2014 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 755/4800/13-ц. Відповідно до довідки про розрахунок заборгованості Дніпровського РВ ДВС від 20.01.2017 року, заборгованість відповідача по сплаті аліментів становить 57 799,65 грн.

Вважала, що вищезазначені обставини свідчать про ухилення відповідача від виховання сина, свідомого нехтування ним своїми обов'язками, що підтверджує відсутність у нього серйозного ставлення до своїх батьківських обов'язків.

Посилаючись на наведене, позивачка просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 грудня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав задоволено.

Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав відносно його малолітнього сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідний запис внести до Книги реєстрації народжень, актовий запис № 1009, складений 26.04.2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 29 січня 2019 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 грудня 2017 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_2 адвокат Філатова Тетяна Миколаївна подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 грудня 2017 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному встановленні дійсних обставин справи, що призвело до помилкових висновків та ухвалення незаконного рішення. Зазначає, що суд першої інстанції не повідомив належним чином відповідача про дату, час і місце розгляду справи, у зв'язку з чим фактично позбавив його права на подання доказів, заперечень та аргументів по суті спору про позбавлення батьківських прав, внаслідок чого порушено принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд та є безумовною підставою для скасування рішення суду відповідно до ч. 3 ст. 379 ЦПК України.

Вказувала на те, що висновок органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 20.12.2017 року не є належним доказом у справі та не може бути врахований судом, оскільки незрозуміло, яким чином, в який спосіб цей висновок потрапив до матеріалів справи, так як він не містить штампу канцелярії суду із присвоєнням вхідного номеру. Крім того, ні органом опіки та піклування, ні судом не досліджено та не встановлено думку самої дитини - ОСОБА_6 щодо участі батька у його вихованні. На момент розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_6 виповнилось 11 років і він міг висловити свою думку та мав бути заслуханий судом.

Також зазначала що, позбавляючи відповідача батьківських прав, суд першої інстанції не врахував ряд обставин, що мають значення для вірного вирішення справи. Так, відповідач ОСОБА_2 є громадянином Російської Федерації, офіцер, перебуває у м. Севастополь, відряджений для виконання обов'язків вихователя Севастопольського президентського кадетського училища. Влітку 2013 року син відповідача ОСОБА_6 разом із своїм старшим братом ОСОБА_7 перебували на відпочинку в місті Севастополь за місцем проживання батька більше місяця, та в цей період вони знаходилися на його повному утриманні. Новий 2014 рік старший син ОСОБА_7 також святкував з батьком у колі його сім"ї. Після загальновідомих подій в лютому-березні 2014 року, що відбулись між Україною та Росією, виїзд відповідача на територію України заборонено, оскільки він є військовозобов'язаним збройних сил Російської Федерації. Відповідач всіма можливими шляхами передавав грошові кошти позивачці на утримання спільних дітей: через знайомих, банківськими переказами. Таким чином, відсутність у відповідача можливості приймати участь у вихованні сина ОСОБА_6 пов'язана не з його небажанням спілкуватись з сином та займатись його вихованням та утриманням, а з ситуацією, що склалася між країнами, з неможливістю відвідувати Україну та здійснювати перекази коштів з м. Севастополь на територію України.

Звертала увагу суду на те, що будь-яких доказів, які б свідчили що до відповідача необхідно застосувати крайній захід впливу, яким є позбавлення батьківських прав, матеріали справи не містять та судом першої інстанції встановлено не було, а тому вважає, що правові підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_6 відсутні.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Філатова Тетяна Миколаївна підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Позивачка ОСОБА_4 заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Представник Служби у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи судом Служба повідомлялася у встановленому законом порядку, причину неявки свого представника суду не повідомила,а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у відсутності представника третьої особи.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 26.04.2006 року, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_1, його батьком є ОСОБА_2, а матір'ю - ОСОБА_4.

Відповідач дитиною не цікавиться, вихованням та утриманням не займається. Станом на 01.01.2017 року має заборгованість за аліментами в розмірі 57 799,65 грн.

Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 20.12.2017 року № 11235/41/3/103, орган опіки та піклування вважає за можливе позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно його неповнолітнього сина ОСОБА_6 у зв"язку з тим, що він ухилявся від виховання та утримання дитини.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено факт ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків, а тому наявні правові підстави для позбавлення останнього батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Проте з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може, оскільки він не ґрунтується на дійсних обставинах справи, досліджених судом доказах, вимогах матеріального та процесуального закону, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Найкращі інтереси дитини, залежно від їх характеру та серйозності, можуть перевищувати інтереси батьків.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вонине піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

З наданих та досліджених в судовому засіданні доказів встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, в якому у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_6.

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_3 від 03.06.2010 року, шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 307 від 03.04.2008 року.

Відповідно до довідки форми № 3 від 23.01.2013 року, виданої КП " Житлосервіс" трикімнатна квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_2. В даній квартирі зареєстровано чотири особи: ОСОБА_4, ОСОБА_2 ( колишній чоловік) та їх діти- ОСОБА_7- ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно характеристики ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, наданої директором СШ № 129 м. Києва Г.В. Гудзь та класним керівником 4-Г класу ОСОБА_8, ОСОБА_6 навчається у школі з першого класу. Зарекомендував себе як старанний, уважний учень. Має навчальні досягнення високого та достатнього рівня. Навчається в повну міру своїх сил. Має добрий загальний розвиток. Впевнений у собі, вміє відстоювати власну думку. Користується авторитетом в колективі. Лідер. Бере активну участь у житті класу. В позаурочний час відвідує гуртки. Батьки з педагогами співпрацюють.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 грудня 2013 року та додатковим рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11 лютого 2014 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/5 частини усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з 28 лютого 2013 року і до досягнення ним повноліття; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/5 частини усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з 28 лютого 2013 року і до досягнення ним повноліття. (а.с. 11-12)

Постановою старшого державного виконавця ВДВС Нахімовського РУЮ м. Севастополя СтарцевоїГ.М. від 21.02.2014 року було відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого документу № 755/4800/13-ц.

Згідно наданої до апеляційної скарги довідки від 29.08.2018 року № 340, ОСОБА_2 працює в філіалі НВМУ (Севастопольське президентське кадетське училище) на посаді вихователя з 04 вересня 2015 року.

З наданих відповідачем фіскальних чеків вбачається, що ОСОБА_2 27.05.2014 року здійснював перерахунок коштів ОСОБА_4 у розмірі 2 000,00, 28.08.2014 року у розмірі 1 500,00 , 25.02.2014 року - 614,00 грн., 26.03.2014 року - 900,00 грн., 12.11.2014 року - 2 500,00 руб., 14.10.2015 року - 3 000,00 руб., 07.10.2014 року - 2000,00 руб., 07.10.2014 року - 1500,00 руб., 26.08.2015 року - 4 000,00 руб., 06.07.2015 року - 3500,00 руб., 25.05.2015 року - 3000,00 руб., 26.05.2015 року - 2 500,00 руб., 06.05.2015 року - 2 233,00 руб., 03.02.2015 року 3 248,00 руб. (а.с. 64-90)

З наданої представником відповідача копії заяви ОСОБА_2 від 31.01.2013 року, посвідченої нотаріально вбачається, що він надає згод на розподіл майна подружжя, а саме квартири АДРЕСА_1 в таких частках: 3/4 частини квартири у власність колишньої дружини ОСОБА_4, з урахуванням інтересів їх неповнолітніх дітей: ОСОБА_7., ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, 1/4 частину квартири - його власність.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 26 лютого 2013 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину квартири в порядку розподілу майна подружжя задоволено. Визнано право власності ОСОБА_4 на 3/4 частини квартири АДРЕСА_1. Визнано право власності ОСОБА_2 на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1.

Вказаним рішенням встановлено, що відповідач визнав обставини, викладені позивачем, а том позов підлягає задоволенню.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За приписами статтей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналізуючи надані сторонами докази у їх сукупності, колегія суддів вважає, що факт свідомого ухилення ОСОБА_2 від виконання ним своїх батьківських обов'язків є недоведеним, з огляду на наступне.

Так, не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов'язків по утриманню дітей факт наявності у відповідача заборгованості за аліментами, оскільки лише наявність заборгованості не є підставою для позбавлення батька дітей батьківських прав. Крім того, як вбачається з довідки розрахунку заборгованості від 20.01.2017 року, старшим державним виконавцем Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Малковою М.В. при здійсненні вказаного розрахунку не було враховано кошти, що були переведені відповідачем на користь позивачки у 2013-2015 рр. Крім того, Дніпровського районного суду м.Києва від 26.02.2013 року за згодою ОСОБА_2 при поділі квартири подружжя частка позивачки була збільшена до 3/4 частин квартири з урахуванням інтересів неповнолітніх дітей сторін.

Та обставина, що відповідач протягом тривалого часу не приїздив до дітей з міста Севастополя до міста Києва та в повній мірі не виконує своїх батьківських обов'язків, в даному конкретному випадку, не свідчить про свідоме ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків, оскільки він проживає та працює на території Автономної Республіки Крим, яка була окупована Російської Федерацією, має статус військовозобов'язаного, що позбавляє його можливості приїздити до України для спілкування з сином. З урахуванням зазначених обставин та положень ч. 3 ст. 15 СК України, відповідач ОСОБА_2 не може вважатися таким, що ухиляється він виконання своїх батьківських обов'язків щодо сина ОСОБА_6.

Оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи встановлені обставини та норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, оскільки з наданих доказів не вбачається свідомого ухилення відповідача від виконання ним своїх батьківських обов'язків.

Доводи апеляційної скарги про те, що будь-яких доказів, які б свідчили про те, що до відповідача необхідно застосувати крайній захід впливу, яким є позбавлення батьківських прав, матеріали справи не містять, а тому відсутні правові підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_6, є обґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновок органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав відповідача не є належним доказом у справі та не може бути врахований судом, оскільки незрозуміло, яким чином, в який спосіб вказаний висновок потрапив до матеріалів справи, так як він не містить вхідного штампу канцелярії суду із присвоєнням вхідного номеру, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що супровідним листом від 20.12.2017 року № третя особа- Служба у справах дітей Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації надала судді Дніпровського районного суду м.Києва Чех Н.А. висновок Органу опіки та піклування Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 батьківський прав щодо неповнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 ( протокол засідання комісії № 16 від 13.12.2017 року). В супровідному листі третя особа просить розглядати справу без участі представника служби у справах дітей, позов ОСОБА_4 та висновок органу опіки та піклування Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації підтримує. Супровідний лист та висновок завірені круглими печатками служби та державної адміністрації, відповідно. На вказаному супровідному листі та на висновку дійсно відсутні докази їх реєстрації в журналі вхідної кореспонденції суду, проте, з протоколу судового засідання від 20.12.0217 року вбачається, що сторони в судове засідання не з"явились, а тому фіксування процесу технічними засобами не здійснювалось. Позивачка в судове засідання не з"явилась, надала заяву, в якій просила задовольнити позов в повному обсязі, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Просила врахувати, що з 28.10.2010 року по 2017 рік вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_15, який приймав участь у вихованні її сина. Відповідач в судове засідання не з"явився, про день та час розгляду справи сповіщався згідно норм процесуального законодавства, заяв про розгляд справи за його відсутності не подавав, що дає підстави для прийняття рішення по суті спору без присутності відповідача. З викладеного вбачається, що висновок органу опіки та піклування оформлений у встановленому законом порядку, був наданий суду та досліджений судом при ухваленні рішення, а тому є належним доказом у справі, якому суд першої інстанції надав свою правову оцінку. Відсутність реєстрації вказаного доказу при надходженні до суду не свідчить про його неналежність, як доказу у справі.

Проте, колегія суддів не погоджується з вказаним висновком органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про наявність підстав для позбавлення батьківських прав відповідача, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. ч. 4, 5, 6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Так, відповідно до висновку Органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 20.12.2017 року № 11235/41/3/103, орган опіки та піклування вважає за можливе позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно його неповнолітнього сина ОСОБА_6 у зв"язку з тим, що він ухилявся від виховання та утримання дитини.

Колегія суддів вважає вказаний висновок недостатньо обґрунтованим, так як про засідання комісії з питань захисту прав дітей щодо розгляду питання про позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_2 не було належним чином повідомлено, обставини викладені у висновку про те, що батько з 2007 року не займається вихованням та утриманням дітей, не цікавиться їх життям та здоров"ям, інтересами, не бере участі у фізичному, духовному та моральному розвитку, матеріально не допомагає не відповідають дійсним обставинам справи та дослідженим в судовому засіданні доказам. Крім того, вказаний висновок не містить даних, які б свідчили про те, що спілкування дитини з батьком буде негативно вливати на її психоемоційний стан та буде суперечити її інтересам.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Обґрунтованими є також доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не повідомив належним чином відповідача про дату, час і місце розгляду справи, у зв'язку з чим фактично позбавив його права на подання доказів, заперечень та аргументів по суті спору про позбавлення батьківських прав, внаслідок чого порушено принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд, та є безумовною підставою для скасування рішення суду відповідно до ч. 3 ст. 379 ЦПК України, враховуючи наступне.

З позовної заяви ОСОБА_4 та досліджених судом доказів вбачається, що відповідач ОСОБА_2 лише зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, а фактично проживає на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим.

Згідно вимог ст. 12-1 Закону України " Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", якщо остання відома адреса місця проживання (перебування), місцезнаходження чи місця роботи учасників справи знаходиться на тимчасово окупованій території, суд викликає або повідомляє учасників справи, які не мають офіційної електронної адреси, про дату, час і місце першого судового засідання у справі через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (з посиланням на веб-адресу відповідної ухвали суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень), яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за двадцять днів до дати відповідного судового засідання.

Суд викликає або повідомляє таких учасників справи про дату, час і місце інших судових засідань чи про вчинення відповідної процесуальної дії через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (з посиланням на веб-адресу відповідної ухвали суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень), яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання або вчинення відповідної процесуальної дії.

З опублікуванням такого оголошення відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.

З матеріалів справи вбачається, що ухвала суду від 19 жовтня 2017 року про відкриття провадження у справі та призначення справи до розгляду, а також судові повістки про виклик направлялися судом першої інстанції на адресу відповідача ОСОБА_2, зазначену в позовній заяві: АДРЕСА_1 та згідно інформації, наданої відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в м. Києві від 04.10.2017 року. Хоча суду було достовірно відомо, що за вказаною адресою відповідач не проживає з 2007 року, фактично проживає та працює на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим і його повідомлення про розгляд справи необхідно було здійснювати в порядку, визначеному ст. 12-1 Закону України " Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" . З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що відповідач не був повідомлений судом першої інстанції про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вищевикладене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів прийшла до висновку, що заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 грудня 2017 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 цієї статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання апеляційної скарги відповідач ОСОБА_2 сплатив судовий збір у розмірі 960,00 грн., апеляційна скарга задоволена повністю, а тому з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 960,00 грн.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно із ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Частиною 2 статті 137 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із частиною третьою вказаної статті ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

З матеріалів справи вбачається, що до апеляційної скарги представником відповідач адвокатом Філатовою Т.М. було надано копію договору № 1212/2018-01 про надання правової допомоги від 12 грудня 20'18 року, укладеного між ОСОБА_2 та Адвокатським об"єднанням " Магніт", ордер, виданий адвокату Філатовій Т.М. Адвокатським об"єднанням " Магніт " на представництво інтересів ОСОБА_2 в Київському апеляційному суді, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю Філатової Т.М. , копію квитанції про сплату 2000,00 грн. ОСОБА_2 на рахунок адвокатського об"єднання та попередній розрахунок судових витрат.

Таким чином, стороною відповідача не надано детального розрахунку витрат на правову допомогу, акту приймання-передачі наданих послуг, платіжних документів про оплату таких послуг згідно розрахунку, а тому у суду відсутні підстави для відшкодування таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Керуючись ст.ст. 15, 19, 166, 164, 165 СК України, ст.ст. 12, 13, 76, 77, 78, 81, 133,137, 141, 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України,суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Філатової Тетяни Миколаївни задовольнити.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 грудня 2017 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 ( проживаючою за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер платника податку НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2) судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 960,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 06 травня 2019 року.

Головуючий: Судді: