КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2019 року м. Київ

Справа № 22-ц/824/5620/2019 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Гайдук С.В.

Унікальний №761/7116/13-ц Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Борисової О.В.

при секретарі Гавриленко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма КОНСОЛЬ ЛТД» на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 травня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма КОНСОЛЬ ЛТД» про визнання майнового права на об'єкт незавершеного будівництва,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма КОНСОЛЬ ЛТД» про визнання майнового права на об'єкт незавершеного будівництва (далі - ТОВ «Фірма КОНСОЛЬ ЛТД»).

Просили визнати за ними майнове право та право на отримання в натурі 2-кімнатну квартиру, будівельний номер 47 (згідно корегування проекту будівельний номер 53), на 10-му поверсі, загальною проектною площею 82,0 кв. м., в багатоквартирному житловому будинку за адресою: «Житлово-громадський комплекс по АДРЕСА_1 (I черга будівництва, 4 секційний будинок)», як на частку в об'єкті незавершеного будівництва згідно договору про спільну діяльність з пайової (дольової) участі у будівництві багатоквартирного житлового будинку за №2503/322-133, від 10 жовтня 2003 року, судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування позову посилались на те, що між ними та відповідачем 10 жовтня 2003 року було укладено договір пайової (дольової) участі у фінансуванні будівництва за №2503/322-113, в будівництві багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1

На виконання договірних правовідносин, позивачі зобов'язувалися у якості свого внеску у спільну діяльність внести грошові кошти у встановлений договором строк та розмірі, а відповідач зобов'язався власними та залученими силами, трудовими ресурсами, діловою репутацією, на підставі ліценцій, дозвільної документації, завершити будівництво об'єкта у відповідності до проекту та вимогам ДНБ з виділенням позивачам по завершенню будівництва об'єкта із створеної учасниками спільної дольової власності, його долі в натурі у вигляді 2-кімнатної квартири будівельний номер 47 на 10-му поверсі загальною проектною площею 82,0 кв. м.

Позивачі виконали взяті на себе зобов'язання та сплатили грошові кошти у розмірі 539 955,89 грн.

Відповідно до п. 3.4 договору строк закінчення будівництва і здачі об'єкта - I квартал 2005 року, проте, в порушення умов договору відповідачем будинок не здано і не введено в експлуатацію.

Позивачі є власниками майнових прав, які не визнаються відповідачем, як це вбачається з листа №1297 від 11 березня 2013 року.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 травня 2013 року позов було задоволено частково, визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 майнові права на 2-кімнатну квартиру за будівельним номером 47 (згідно корегування проекту будівельний номер 53), загальною площею 82,0 кв. м., на 10 поверсі за адресою: «Житлово-громадський комплекс по АДРЕСА_1 (I черга будівництва, 4 секційний будинок)», як на частку в об'єкті незавершеного будівництва згідно договору про спільну діяльність з пайової (дольової) участі у будівництві багатоквартирного житлового будинку за №2503/322-113 від 10 жовтня 2003 року. В іншій частині відмовлено. Стягнуто з ТОВ «Фірма КОНСОЛЬ ЛТД» на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1 720,59 грн.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду першої інстанції, ТОВ «Фірма КОНСОЛЬ ЛТД», 22 лютого 2019 року подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з'ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду скасувати та в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог, посилалось на те, що постановою Господарського суду Київської області від 04 серпня 2016 року в справі №911/5186/14 ТОВ «Фірма КОНСОЛЬ ЛТД» визнано банкрутом та відкрито його ліквідаційну процедуру.

Про існування оскаржуваного рішення ліквідатору стало відомо з Єдиного державного реєстру судових рішень.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 12 ГПК України, в редакції чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення, господарським судам підвідомчі, зокрема, справи, у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі, справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником.

Справи у відповідних спорах відносяться до виключної підсудності того господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство та розглядаються, як і справи у спорах боржника з кредиторами, які мають поточні вимоги до боржника, у позовному провадженні.

Відповідно до територіальної підсудності, справа повинна розглядатися виключно Господарським судом Київської області.

Будь-якої належної правової оцінки даним положенням ГПК України судом першої інстанції надано не було.

Відомості щодо банкрутства апелянта внесені державним реєстратором до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на підставі ухвали Господарського суду Автономної Республіки Крим від 16 липня 2012 року, яка набрала законної сили. Однак дані обставини судом першої інстанції не були встановлені та досліджені.

ТОВ «Фірма КОНСОЛЬ ЛТД» не було належним чином повідомлено про час та дату судового засіданні. Будь-яких документів, в тому числі судових повісток на його адресу не надходило та уповноваженим представником не отримувалось, що позбавило його можливості надати суду свої заперечення по справі та відповідні докази на підтвердження ряду обставин.

Виходячи зі змісту укладеного між сторонами договору, позивачі отримали лише право на пайову участь у будівництві, а не право власності на нерухоме майно.

Визнання права власності на об'єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Відповідно до ст.331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

В судовому засіданні представник апелянта апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати у задоволені позову відмовити.

Представники позивача заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, доводи учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що рішення суд першої інстанції повністю відповідає зазначеним вимогам процесуального закону.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 жовтня 2003 року між ТОВ Фірма «Консоль ЛТД» та позивачами було укладено договір № 2503/322-113 пайової участі у фінансуванні будівництва (а.с.6-8).

Відповідно до положень ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити грошові кошти тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторони взяли на себе зобов'язання спільно діяти для досягнення спільної господарської мети: будівництва багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 та введення його в експлуатацію.

Позивачі зобов'язувалися в якості внеску в спільну діяльність внести поетапно грошовий внесок в загальному розмірі 539 955,89 грн. в строк до 15 лютого 2005 року.

В свою чергу відповідач зобов'язався, в якості свого внеску, своїми силами з залученням власних трудових ресурсів, механізмів, обладнання тощо завершити будівництво багатоквартирного будинку у відповідності до проекту та вимогам ДБН, передати пайщику його долю в натурі - у вигляді 2-х кімнатної квартири на 10 поверсі, загальною площею 82,0 кв. м.

За умовами п. 3.4. договору запланований строк закінчення будівництва об'єкта - І квартал 2005 року.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Встановлено, що позивачі належним чином виконали взяті на себе зобов'язання та 13.10.2003р., 29.10.2003 р., 04.11.2003 р. перерахували грошові кошти у розмірі 539 955,89 грн. відповідачу, що підтверджується копіями квитанцій до прибуткового касового ордеру (а.с.9).

Встановлено, що на день розгляду справи, в порушення взятих на себе зобов'язань, відповідачем будинок по АДРЕСА_1 не введено в експлуатацію.

Дана обставина підтверджується листом відповідача в адресу позивачів від 11 березня 2013 року в якому зазначено, що недотримання терміну завершення будівництва багатоквартирного будинку на АДРЕСА_1 сталась через низку об'єктивних і суб'єктивних обставин у діяльності Товариства.

Крім того в зазначеному листі відповідач визнає, що недотримання строку введення в експлуатацію багатоквартирного будинку є порушенням умов договору про спільну діяльність і є порушенням прав позивачів на отримання результатів спільної діяльності у строки і у обсягах, визначених договором.

Під час розгляду справи доказів, які б свідчили про належне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань не отримано.

Відповідно до ч. 5 ст. 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність», інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об'єктами та результатами інвестицій відповідно до законодавчих актів.

Згідно до ст. 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність», об'єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь - яке майно, а також майнові права.

Відповідно до положень ст. 190 ЦК України майном, як особливим об'єктом вважаються окрема сукупність речей, а також майнові права та обов'язки, при цьому майнові права визнаються речовими правами.

Згідно з положень 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, споруди, тощо) виникає з моменту завершення будівництва. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна), як це встановлено ч. 3 ст. 331 ЦК України, особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

За положеннями п. 2 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13 квітня 2011 року, прийняття в експлуатацію об'єктів, що належать до І-ІІІ категорії складності, та об'єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією та її територіальними органами поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації.

Відповідно до листа Міністерства юстиції України № 19-50-2309 від 22 червня 2007 року квартира є об'єктом інвестування в об'єкті будівництва, який після завершення будівництва стає окремим майном. До завершення будівництва про інвестованого об'єкта нерухомого майна (квартири) та прийняття його до експлуатації інвестору належать майнові права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що до завершення будівництва проінвестованого позивачами об'єкту нерухомості - 2-кімнатної квартири за будівельним номером 47, загальною проектною площею 82,0 кв. м. на 10 поверсі за адресою «Житлово - громадський комплекс по АДРЕСА_1 (І черга будівництва, 4 секційний будинок)» і прийняття її в експлуатацію, позивачам, як інвесторам, належать майнові права на цей об'єкт.

Колегія суддів вважає висновок суду в першої інстанції належним чином обґрунтованим.

Колегія суддів не приймає доводи апелянта щодо необхідності розгляду спору господарським судом, оскільки постановою Господарського суду Київської області від 04 серпня 2016 року в справі №911/5186/14 ТОВ «Фірма КОНСОЛЬ ЛТД» визнано банкрутом та відкрито його ліквідаційну процедуру.

Такі доводи не заслуговують на увагу, оскільки в постанові Господарського суду Київської області від 04 серпня 2016 року про визнання банкрутом боржника «ТОВ «Фірма «Консоль ЛТД», відомості щодо порушеної щодо боржника в 2012 році справи про банкрутство не зазначені, процедура визнання його банкрутом та початок ліквідації провадилися в загальному порядку Господарським судом Київської області вже після розгляду справи судом першої інстанції. Недоведеність факту порушення провадження у справі про банкрутство Господарським судом Автономної Республіки Крим 16 липня 2012 року встановлено апеляційним судом; ця обставина не може бути переоцінена в межах касаційного провадження.

Щодо неналежності повідомлення апелянта про час та дату судового засіданні, колегія суддів вважає, що дані обставини не впливають по суті на ухвалене судом рішення, оскільки належних доводів щодо його скасування апелянт не надав.

Згідно Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов'язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Христов проти України» (рішення від 19 лютого 2009 року, заява № 24465/04) наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії»). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду.

В даному випадку, апелянт звернувся до суду з апеляційною скаргою на судове рішення, ухвалене близько п'яти років тому.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає. що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма КОНСОЛЬ ЛТД» залишити без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 травня 2013 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

О.В. Борисова