ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/432/19 Доповідач - Ткач З.Є.
Категорія - 311000000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 травня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Ткач З.Є.

суддів: Міщій О. Я., Ткач О. І.,

за участю секретаря Романюк Х.Ю.,

з участю ОСОБА_1 та його представника - адвоката Федчишина Г.С., представника Комунального підприємства "Тернопільський міський лікувально-діагностичний центр" Тернопільської міської ради - Дригуша Я.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/13528/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 лютого 2019 року, ухваленого суддею Грицак Р.М., повний текст рішення складено 18 лютого 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства "Тернопільський міський лікувально-діагностичний центр" Тернопільської міської ради про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

В липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Тернопільський міський лікувально-діагностичний центр» Тернопільської міської ради (далі - КП «Тернопільський міський лікувально-діагностичний центр») про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що наказом №42/ОС від 13 березня 2018 року він прийнятий на роботу в КП «Тернопільський міський лікувально-діагностичний центр» на посаду лікаря уролога на 0,25 ставки по переводу з Тернопільської міської комунальної лікарні швидкої допомоги.

Наказом №126/ОС від 02 квітня 2018 року його звільнено на підставі ст. 7 КЗпП України, п.8 «Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій», у зв'язку із прийняттям на вказану посаду постійного працівника.

Вважає звільнення незаконним, оскільки був прийнятий на роботу в порядку переведення і з ним було укладено трудовий договір на невизначений строк.

Крім того, звільнення відбулось із грубим порушенням норм чинного законодавства України, оскільки стаття 7 КЗпП не містить таких підстав для звільнення сумісника, як прийняття на роботу працівника який не є сумісником. Також зазначає, що він не може бути звільнений на підставі «Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій» оскільки КП підприємство «Тернопільський міський лікувально-діагностичний центр» не є державним закладом, відповідно його звільнення повинно відбуватися на загальних підставах КЗпП України.

Крім того зазначає, що розірвання його трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу відбулося без попередньої згоди профспілки та на роботу було прийнято іншого працівника на умовах неповного робочого дня.

На підставі наведеного просить визнати незаконним та скасувати наказ №126/ОС від 02 квітня 2018 року та поновити його на роботі лікаря-уролога в хірургічне відділення поліклініки КП «Тернопільський міський лікувально-діагностичний центр», а також стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу виходячи з його посадового окладу в розмірі 826,83 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 лютого 2019 року вирішено:

"В задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Тернопільський міський лікувально-діагностичний центр» Тернопільської міської ради про скасування наказу №126/ос від 02.04.2018 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити."

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та постановити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Вважає рішення суду незаконним в зв'язку з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм матеріального та процесуального права.

Посилається на те, що судом першої інстанції не вірно застосовано до спірних правовідносин ст. 7 та ст. 43-1 КЗпП України та положення постанови КМУ «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» від 3 квітня 1993 року № 245 та Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій.

Зазначає, що був прийнятий на роботу в КП «Тернопільський міський лікувально-діагностичний центр» з порушення трудового законодавства (одночасно як основний працівник, так і сумісник).

Також вказує, що судом першої інстанції належним чином не досліджено питання переведення на посаду лікаря - уролога ОСОБА_4, не з'ясовано чи був у нього сертифікат лікаря - уролога на час звільнення позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу КП «Тернопільський міський лікувально-діагностичний центр» просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Вказує, що ОСОБА_1 був прийнятий на роботу за сумісництвом, про що свідчить наказ №42/ОС від 13 березня 2017 року, а основним місцем роботи позивача було КНП "ТМЛШД", де і знаходиться його трудова книжка. Зазначає, що ОСОБА_4 станом на 01 квітня 2018 року працював на посаді лікаря - хірурга (0,5 ставки) у поліклінічному відділенні, лікаря - хірурга (0,25 ставки) у відділені платних медичних послуг та лікаря - уролога (0,25 ставки) у поліклінічному відділенні.

Також зазначає, що ОСОБА_1 був звільнений з роботи у зв'язку з переведенням лікаря - уролога ОСОБА_4, який має сертифікат лікаря - уролога і не є сумісником, на повну зайнятість.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник підтримали апеляційну скаргу, зіславшись на доводи викладені в ній.

Представник КП «Тернопільський міський лікувально-діагностичний центр» проти апеляційної скарги заперечив, рішення суду вважає законним і обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Судом першої інстанції установлено наступні обставини.

17 березня 2017 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу в КП «Тернопільський міський лікувально-діагностичний центр», на посаду лікаря-уролога (0,25 ставки) за сумісництвом, по переводу з ТМКЛШД, про що виданий наказ №42/ОС від 13 березня 2017 року.

Згідно з наказом №125-ОС від 02 квітня 2016 року виданого директором КП «Тернопільський міський лікувально-діагностичний центр», ОСОБА_4 з 06.04.2018 року переведено на посаду лікаря-уролога хірургічного відділення (0,5 ставки).

Наказом №162-Ос від 02 квітня 2018 року про припинення трудового договору (контракту) виданого директором КП «Тернопільський міський лікувально-діагностичний центр», ОСОБА_1 з 05 квітня 2018 року було звільнено з посади лікаря-уролога як сумісника згідно ст. 7 Кодексу законів про працю України та п. 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженим спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року № 43, у зв'язку із прийняттям на цю роботу постійного працівника ОСОБА_4

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що звільнення відбулось з додержанням норм трудового законодавства, а права позивача не є порушеними.

Колегія суддів погоджується з даними висновками суду, оскільки вони відповідають обставинам справи та ґрунтуються на вимогах закону.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені іншими законами.

Згідно пункту 3 частини першої статті 43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадку звільнення з суміщуваної роботи у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв'язку з обмеженнями на роботу за сумісництвом, передбаченими законодавством.

Звільнення сумісників у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, провадиться відповідно до статті 7 КЗпП України, яка встановлює, що для деяких категорій працівників за певних умов можуть застосовуватися додаткові, крім передбачених у статтях 37 і 41 цього Кодексу, підстави для припинення трудового договору.

Робота за сумісництвом регламентується постановою Кабінету Міністрів України від 03 квітня 1993 року № 245 "Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій" та Положенням про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженим спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року № 43, яким визначені додаткові підстави для звільнення з роботи за сумісництвом.

Вказані нормативно-правові акти регулюють питання роботи на умовах сумісництва в установах, організаціях, що фінансуються з бюджетів усіх рівнів, отже, їх дія поширюється на комунальні заклади, утворені органом місцевого самоврядування, та комунальні установи, організації, що фінансуються з бюджету.

Згідно з пунктом 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року № 43, звільнення з роботи за сумісництвом провадиться з підстав, передбачених законодавством, а також у разі прийняття працівника, який не є сумісником, чи обмеження сумісництва у зв'язку з особливими умовами та режимом праці без виплати вихідної допомоги.

Наведена норма права прямо передбачає таку підставу звільнення сумісника, як прийняття на роботу працівника, який не є сумісником.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені, встановивши, що позивач працював у КП «Тернопільський міський лікувально-діагностичний центр» за сумісництвом на посаді лікаря-уролога та з прийняттям на цю посаду іншого працівника, який не є сумісником, а буде працювати на постійній основі, правильно застосував до спірних правовідносин наведені вище норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про те, що при звільненні позивача дотримано вимоги чинного трудового законодавства, а тому відсутні підстави для його поновлення на роботі.

Колегія суддів критично оцінює доводи апеляційної скарги, про те, що позивач був прийнятий на роботу в порядку переведення і з ним було укладено трудовий договір на невизначений строк, оскільки ці обставини спростовуються змістом наказу, з якого вбачається, що він прийнятий на роботу в КП «Тернопільський міський лікувально-діагностичний центр» на посаду лікаря-уролога (0,25 ставки) за сумісництвом, та записом ОСОБА_1 у наказі про те, що з наказом він ознайомлений і, по-суті, з цими умовами погодився.

Крім того, в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснив, що звільнення з попередньої роботи з посади лікаря-уролога загально-лікарняного персоналу Тернопільської МКЛШД у зв'язку переводом на іншу роботу не було, і до тепер продовжує працювати на попередній посаді.

Крім того, колегія суддів відхиляє доводи позивача про те, що судом першої інстанції належним чином не досліджено питання переведення на посаду лікаря - уролога ОСОБА_4 і не з'ясовано, чи був у нього сертифікат лікаря - уролога на час звільнення позивача, так як ці питання не відносяться до предмета спору, а саме: поновлення на роботі позивача.

Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції зроблено помилковий висновок про застосування до спірних правовідносин положень постанови КМУ «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» від 3 квітня 1993 року № 245 та Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, так як на час виникнення спірних правовідносин, відповідач був комунальним некомерційним підприємством, яке фінансувалось з бюджету.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, оскільки звільнення позивача відбулося на законних підставах, роботодавцем дотримана процедура звільнення, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 382, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 06 травня 2019 року.

Головуючий: Ткач З.Є.

Судді: Міщій О.Я.

Ткач О.І.