Дата документу 08.05.2019 Справа № 331/344/17-ц
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 331/344/17Головуючий у 1-й інстанції Скользнєва Н.Г.
Пр. № 22-ц/807/1580/19Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Кулабухової І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 серпня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Запорізької філії ПАТ «Укртелеком» (надалі - ПАТ «Укртелеком») до ОСОБА_1 про розірвання договору найму жилого приміщення

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ПАТ «Укртелеком» звернулось до суду із вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с. 3-4), в якому просило на підставі ст. 107 ЖК УРСР розірвати з відповідачем ОСОБА_1 договір найму жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 у зв`язку з її вибуттям на постійне проживання до іншого населеного пункту з дня її вибуття з 14 серпня 2013 року.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що в 2014 році ПАТ «Укртелеком» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у відомчому гуртожитку ПАТ «Укртелеком» за адресою: АДРЕСА_1 внаслідок відсутності цієї особи понад 6 (шість) місяців в зазначеному житловому приміщенні без поважних причин (ст. 71 ЖК України).

Вказаний відомчий гуртожиток увійшов до статутного фонду ПАТ «Укртелеком» під час корпоратизації та належить товариству на праві власності.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21.03.2016 року у справі № 331/3510/14-ц в задоволенні позову ПАТ «Укртелеком» було відмовлено.

Цим рішенням було встановлено, що з 14.08.2013 року ОСОБА_1 постійно проживає за кордоном, де працює, відповідно до заяви звільнилась з роботи у зв`язку з переїздом в іншу місцевість, тобто, вибула на постійне місце проживання до іншої країни.

Під час розгляду зазначеної справи, згідно відповідей Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України встановлено, що відповідач 14.08.2013 року виїхала за межі України, відомості про її виїзд на територію України станом на 28.01.2016 р. відсутні.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21.03.2016 року по зазначеній справі було оскаржене позивачем в апеляційному порядку.

В ході судового розгляду в Апеляційному суді Запорізької області, відкритого 18.04.2016 року позивач відмовився від апеляційної скарги в порядку ст. 300 ч. 4 ЦПК України. Відмова прийнята апеляційним судом, апеляційне провадження по справі - закрито, про що винесена ухвала від 29.09.2016 року.

Отже, рішення суду першої інстанції, яким встановлений факт постійного проживання відповідача за кордоном, набрало законної сили 29.09.2016 року.

Таким чином, обставини вибуття відповідача з 14.08.2013 року з житлового приміщення за місцем реєстрації у відомчому гуртожитку ПАТ «Укртелеком» по вищевказаній адресі на постійне місце проживання за кордон в Іспанію, у відповідності до вимог ст. 61 ч. 3 ЦПК України, не підлягають доказуванню при розгляді цієї справи, тому позивач звільнений від обов`язку їх доказування. Ця обставина стала відома позивачу лише 21.07.2016 року, коли представник відповідача надала суду апеляційної інстанції для дослідження спочатку копію трудового договору обслуговування сімейного будинку, укладеного з ОСОБА_1 в Іспанії, а в наступному судовому засіданні і оригінал відповідного договору з його нотаріально завіреним перекладом.

На підставі викладеного та у відповідності до вимог ст. 107 ч. 2 ЖК України договір найму жилого приміщення з відповідачем підлягає розірванню з 14.08.2013 року, тобто з дня її вибуття на постійне проживання до іншого населеного пункту та перетину державного кордону.

Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 27) провадження у цій справі відкрито.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 серпня 2017 року (т.с. 1 а.с. 130-134) позов ПАТ «Укртелеком`у цій справі задоволено.

Розірвано з ОСОБА_1 договір найму жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 у зв`язку з її вибуттям на постійне проживання до іншого населеного пункту з дня її вибуття - з 14 серпня 2013 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН: НОМЕР_1 ) на користь ПАТ «Укртелеком» судовий збір 1378,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у своїй апеляційні скарзі (т.с. 1 а.с. 137-138) просила рішення суду першої скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 08 вересня 2017 року (т.с. 1 а.с. 154) апеляційне провадження у цій справі відкрито.

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 31 січня 2018 року (судді Поляков О.З., Крилова О .В ., Воробйова І. А. т.с. 1 а.с. 182-186) апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 серпня 2017 року у цій справі скасовано, прийнято нову постанову, за якою:

«У задоволенні позову ПАТ «Укртелеком» до ОСОБА_1 про розірвання договору найму жилого приміщення відмовлено.»

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що звертаючись до суду із цим позовом ПАТ «Укртелеком», належним чином не визначився із нормами права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Задовольняючи позовні вимоги, районний суд не врахував, що умови укладення, зміни та розірвання договору найму житла, що належить до приватного житлового фонду, визначаються положеннями ЦК України. Підстави для розірвання договору визначені ст. 651 ЦК України, однак підставою для її застосування є реальний договір найму житлового приміщення, який між сторонами не укладався.

Постановою Верховного Суду від 13 лютого 2019 року (т.с. 1 а.с. 248-251) в порядку часткового задоволення касаційної скарги ПАТ «Укртелеком» постанову Апеляційного суду Запорізької області від 31 січня 2018 року скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

11 березня 2019 року дана справа надійшла на новий апеляційний розгляд до Запорізького апеляційного суду (т.с. 2 а.с. 1).

Оскільки, Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 року №452/2017 ліквідовано зокрема: Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область з місцезнаходженням у місті Запоріжжі.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.А. та Маловічко С.В. (т.с. 2 а.с. 2).

З 15.12.2017 року набрав чинності ЦПК України в новій редакції, тому апеляційний суд має керуватись цією редакцією Кодексу при новому апеляційному перегляді цієї справи.

Ухвалою апеляційного суду (т.с. 2 а.с. 3) дану справу прийнято до провадження, призначено до нового апеляційного розгляду (т.с. 2 а.с. 4).

Позивач ПАТ «Укртелеком» подав апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі при новому апеляційному розгляді цієї справи (т.с. 2 а.с. 13-23).

У судове засідання 08 травня 2019 року повідомлена апеляційним судом належним чином про дату, час і місце розгляду цієї справи через представника ОСОБА_2 (т.с. 2 а.с. 32), що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, (т.с. 2 а.с. 9) відповідач ОСОБА_1 не з`явилась, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістила, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавала.

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажною причину неявки у дане судове засідання відповідача ОСОБА_1 і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останньої за присутністю її представника - ОСОБА_2 . (т.с. 2 а.с. 32) та представника позивача ПАТ «Укртелеком» - Петріванова А . О. (т.с. 1 а.с. 33).

У судовому засіданні 08 травня 2019 року головуючим (суддею-доповідачем) Гончар М.С. у цій справі було повідомлено наступну інформацію: вона, як суддя апеляційного суду, розпочинала апеляційний розгляд іншої справи ЄУН 331/3510/2014 за позовом ПАТ «Укртелеком» до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням на підставі ст. 71 ЖК УРСР (т.с. 2 а.с. 24-27), за апеляційною скаргою ПАТ «Укртелеком» на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 березня 2016 року про відмову у задоволенні позову позивача, яке набрало законної сили, позивач у цій справі у своєму позові посилався та обставини, встановлені яким було враховано судом першої інстанції у цій справі, у зв`язку із чим, роз`яснено право учасників цієї справи заявити з цих підстав відвід судді Гончар М.С. у цій справі.

Проте, учасниками цієї справі відводів суддям апеляційного суду, у тому числі судді Гончар М.С., у цій справі заявлено не було. Підстави для самовідводу суддів апеляційного суду, зокрема судді Гончар М.С., у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 36 ч. 4 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, незгода сторони з процесуальними рішеннями судді … судді в інших справах…не може бути підставою для відводу.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 08 травня 2019 року, постановленою протокольно, без виходу до нарадчої кімнати, відмовлено представникові відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 у задоволенні її клопотання про звернення із судовим дорученням про надання правової допомоги до компетентного органу іноземної держави і зупинення провадження у цій справі в порядку ст. ст. 498-499 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року. Оскільки, ст. ст. 498-499 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року (розділ ХІ «Провадження у справах за участю іноземних осіб») не розповсюджується на відповідача ОСОБА_1 , яка не є іноземною особою, належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні, сторонами апеляційному суду не надані у даному судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, та зокрема:

- представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , яка у тому числі на запитання апеляційного суду зазначала, що відповідач працює в Іспанії вже в іншого господаря за іншою адресою, конкретну адресу назвати не може, у ОСОБА_1 немає постійного місця проживання в Іспанії, вона там лише працює тимчасово, залишається громадянкою України, іншого житла, крім спірного гуртожитку, в тому числі в Україні, вона не має; тому підстави для розірвання договору сторін у цій справі саме на підставі ст. 107 ЖК УРСР (вибуття відповідача на постійне місце проживання в інший населений пункт або в інше житлове приміщення) відсутні;

- представника позивача ПАТ «Укртелеком» - Петріванова А.О., який у тому числі на запитання апеляційного суду не зміг назвати конкретну адресу іншого постійного місця проживання відповідача ОСОБА_1 , окрім тієї, що зазначена в договорі про роботу в Іспанії, що досліджувався судом в іншій цивільній справі ЄУН ЄУН 331/3510/2014; ПАТ «Укртелеком» скористався своїм правом та відмовився від апеляційної скарги на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 березня 2016 року у справі ЄУН ЄУН 331/3510/2014 про відмову у задоволенні позову ПАТ «Укртелеком» про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування гуртожитком на підставі ст. 71 ЖК УРСР; обставини, встановлені у вказаному рішенні суду за участю тих самих сторін в іншій справі про роботу ОСОБА_1 в Іспанії з 2013 року за договором, укладеним на невизначений строк, не підлягають доказуванню у цій справі в силу вимог ЦПК України, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 підлягає задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення і ухвалити …нове рішення.

В силу вимог ст. 376 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, підставами для скасування судового рішення …та ухвалення нового рішення …є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, судовими рішеннями є рішення, постанови.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача ПАТ «Укртелеком» у цій справі в порядку ст. 107 ЖК УРСР, керувався ст. ст. 10, 11, 212, 214, 215 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, ст. 107 ЖК України та виходив із наступного.

Судом установлено, що відповідно до п. 11 Положення про порядок корпоратизації підприємств, що приватизуються, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 5.07.1993 р. № 58 наказом Державного комітету зв"язку та інформатизації України від 27.12.1999 р. на базі державного підприємства електрозв"язку " Укртелеком" було створено відкрите акціонерне товариство " Укртелеком" й передано останньому у власність майно державного підприємства електрозв"язку " Укртелеком".

Будинок гуртожитку по вул. Козача, 35 в м. Запоріжжя також перейшов до ВАТ " Укртелеком", правонаступником якого є ПАТ " Укртелеком".

З липня 1988 року до липня 2004 року ОСОБА_1 працювала на підприємстві позивача, у зв`язку з чим їй 1 липня 1988 року була надана кімната № 916 у гуртожитку за адресою : АДРЕСА_1 , де вона зареєстрована по теперішній час.

2 липня 20014 року ОСОБА_1 була звільнена з підприємства за власним бажанням у зв`язку з виїздом із міста на тимчасове проживання.

Спорів між ПАТ " Укртелеком" та ОСОБА_1 з приводу переведення на іншу роботу та з приводу звільнення не виникало.

5 липня 2006 р. ОСОБА_1 в`їхала на територію України з -за кордону, після цього переважно перебувала за межами України, а після виїзду за межі України 14 серпня 2013 року, відомості про її в`їзд на територію України станом на 28.01.2016 року відсутні.

До 31 грудня 2012 р. ОСОБА_1 . здійснювалася оплата за кімнату № 916 у гуртожитку, а з 2013 року їй було припинено нарахування, через непроживання у кімнаті.

З 14 серпня 2013 року і до теперішнього часу відповідачка перебуває за кордоном, де працює, відповідно до її заяви звільнилася з роботи у зв`язку з переїздом в іншу місцевість, тобто вибула на постійне місце проживання до іншої країни.

Вищенаведені обставини встановлені рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 березня 2016 року, яке набрало законної сили 29 вересня 2016 року, по справі № 331/3510/14-ц (ЄУН 2/331/291/2016) за позовом публічного акціонерного товариства " Укртелеком" до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням (а.с. 12-15).

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року, обставини, встановлені судовим рішенням в цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших цивільних справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, обставини вибуття відповідача з 14 серпня 2013 року з житлового приміщення за місцем реєстрації у відомчому гуртожитку ПАТ "Укртелеком" за адресою: АДРЕСА_1 на постійне місце проживання за кордоном в Іспанію не підлягають доказуванню при розгляді цієї цивільної справи.

П. 11 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 № 2 " Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу УРСР" визначено, що відповідно до ст. 107 ЖК УРСР наймач або член або член його сім"ї, який вибув на постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім"ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

До позовної заяви додано копію трудового договору обслуговування сімейного будинку, укладеного ОСОБА_1 в Іспанії. Договір складений на іспанській мові, а його переклад здійснений Бюро перекладів " Літера" 19.07.2016 р., що був завірений 19.07.2016 р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Демешко К.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1799.

Як пояснив в суді представник позивача даний документ був пред`явлений представником ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції 21.07.2016 р. під час розгляду апеляційної скарги ПАТ " Укртелеком" по справі № 331/3510/14-ц (ЄУН 2/331/291/2016).

Зі змісту договору вбачається, що його укладено ОСОБА_1 1 травня 2013 року на невизначений термін, тобто безстроково. Відповідно до умов договору зазначено, що країною проживання працівника (відповідача у справі) є Іспанія.

Таким чином, в суді встановлено, що обставини вибуття відповідача на постійне місце проживання до іншої країни, в зв`язку з укладенням нею безстрокового трудового договору в Іспанії, стали відомі позивачу 21 липня 2016 року.

В суді першої інстанції відповідний письмовий доказ, а саме вищезазначений трудовий договір, а ні ОСОБА_1 , а ні її представником, суду не надавався, а отже і не був предметом дослідження по справі №331/3510/14-ц.

Приписами ч. 2 ст. 107 ЖК УРСР передбачено, що у разі вибуття наймача та членів його сім"ї на постійне проживання до іншого населеного пункту договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що договір найму жилого приміщення з ОСОБА_1 підлягає розірванню з 14 серпня 2013 року, тобто з дня її вибуття на постійне проживання до іншого населеного пункту та перетину державного кордону.

Стосовно тверджень сторони відповідача про те, що письмового договору найму жилого приміщення між ОСОБА_1 та ПАТ " Укртелеком" не укладалось, тобто відсутній предмет спору, і про те, що спірні правовідносини регулюються нормами Закону України " Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", а ні положеннями ст. 107 ЖК УРСР, слід зазначити наступне.

Згідно ч.2 ст. 128, ст. 129 ЖК УРСР, ч.1 п.10 Примірного положення про гуртожиток на підставі спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Відповідач законно вселилась у відповідне приміщення гуртожитку на підставі ордера і 1 липня 1988 року була прописана ( зареєстрована) за адресою : АДРЕСА_1 .

Таким чином, відповідач в установленому законом порядку отримала право користування жилим приміщенням у зазначеному гуртожитку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 8.10.1992 року № 572 були затверджені Правила користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, згідно яких особи, які проживають у гуртожитках поділяються на власників ( в результаті приватизації) або наймачів.

Згідно із роз`яснень, що містяться в узагальненні практики розгляду судами окремих категорій спорів, що виникають із договору найму жилого приміщення (статті 61-71 Житлового кодексу УРСР) Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за 2010 рік, умови укладення, зміни та розірвання договору найму житла, що належить до приватного житлового фонду визначаються ЦК України, а особливості укладення договору найму житла, що належить до державного або комунального житлових фондів - ЖК України.

Приміщення гуртожитку за адресою : АДРЕСА_1 є приватною власністю ПАТ " Укртелеком" і не відносить ані до державного, ані до комунального громадського) житлового фонду.

Отже вимоги, передбачені ст. 61 ЖК УРСР, щодо обов`язковості укладення договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського ( тобто комунального) житлового фонду в письмовій формі не можуть застосовуватись до спірних правовідносин.

Тому питання щодо укладання договору найму жилого приміщення у гуртожитку з відповідачем, регулюються нормами ЦК України.

Згідно ч.2 ст. 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Так, в суді встановлено та не заперечується сторонами, що відповідачу виставлялись рахунки на оплату користування гуртожитком, з урахуванням житлово - комунальних послуг, які приймались та оплачувались.

Зазначена встановлена обставина, в тому числі, підтверджує факт наявності і укладення між позивачем та відповідачем договору найму жилого приміщення.

Надалі, посилання представника відповідача на норми Закону України " Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" ґрунтується на помилковому тлумачення норм матеріального права.

Так, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ з цього приводу надав наступні роз`яснення в своєму аналізі судової практики застосування Закону України " Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" :

- відповідно до ст. 1 Закону України " Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" четвертою обов`язковою складовою статусу мешканця гуртожитку ( окрім відсутності власного житла та законної реєстрації за місцем проживання у гуртожитку), яка є обов`язковою умовою для реалізації конституційного права на житло на підставі Закону № 500- VІ є фактичне проживання протягом п`яти років за місцем реєстрації в гуртожитку ;

- питання встановлення факту проживання у кімнаті гуртожитку є частиною юридичного складу, наявність чи відсутність якого сторони зобов`язані довести, а суд зобов`язаний встановити при розгляді усіх справ, пов`язаних із застосуванням Закону № 500- VІ ;

- крім того, з`ясовуючи факт постійного проживання, необхідно враховувати положення абз. 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 р. № 2 " Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу УРСР", відповідно до якого на підтвердження вибуття з гуртожитку суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка,переадресування кореспонденції, утворення сім"ї в іншому місці, перевезення майна в інше житлове приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк з іншим роботодавцем тощо).

З огляду на викладене, вказаний Закон не поширюється на спірні правовідносини, оскільки ОСОБА_1 фактично не проживає у гуртожитку і перебуває за межами державного кордону України.

Відповідно до ч.1 ст. 8 Закону № 500- VІ громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, які на законних підставах зареєстровані на тривалий час ( не менше як п"ять років) проживають у гуртожитках, віднесених до недержавного житлового фонду та призначених для проживання працівників (членів їх сімей), які не мають можливості самостійно придбати чи побудувати власне житло, у разі, коли такі гуртожитки не передаються їх власниками у власність територіальних громад, мають право подальшого проживання в таких гуртожитках до розв`язання їх житлової проблеми.

Пояснення представника позивача з цього приводу щодо того, що на теперішній час рішення органу управління про передачу гуртожитку у власність територіальної громади не приймалось, представником відповідача не спростовані.

Твердження представника відповідача про те, що в липні - серпні 2016 року ПАТ " Укретелеком" перешкоджало ОСОБА_1 вселитися у кімнату №916 гуртожитку судом до уваги не приймається, оскільки ця обставина є недоведеною.

Аналізуючі зібрані у справі докази у їх сукупності, на підставі наведених норм права, суд вважає позов законним, обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Проте із такими висновками суду першої інстанції у цій справі погодитись не можна з таких підстав.

З 15.12.2017 року набрав чинності ЦПК України в новій редакції, саме нормами останнього має керуватись апеляційний суд при апеляційному перегляді законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі.

Разом із тим, апеляційний суд має враховувати норми ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року, якими керувався суд першої інстанції при розгляді цієї справи та ухваленні оскаржуємого рішення у цій справі (07 серпня 2017 року).

Так, за змістом ст. 263 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2.017 року (аналог ст. 213 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно), містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2.017 року, (аналог ст. 214 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно) - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі не відповідає.

Хоча судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивач ПАТ «Укртелеком» мав право на звернення до суду із вищезазначеним позовом до ОСОБА_1 про розірвання договору найму жилого приміщення (вищезазначеної кімнати у гуртожитку) на підставі ст. 107 ЖК УРСР у цій справі та що Закон України " Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" не розповсюджується на правовідносини, що виникли між ПАТ «Укртелеком» та ОСОБА_1

Проте, помилковими є висновки суду першої інстанції у цій справі про те, що позивачем ПАТ «Укртелеком» у цій справі належними, допустимими доказами доведено, що відповідач ОСОБА_1 з 14 серпня 2013 року вибула на постійне місце проживання в інший населений пункт в інше житлове приміщення, зокрема в Іспанії.

«Місце роботи» відповідача та «місце проживання» відповідача не є тотожними поняттями.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 березня 2016 року в іншій цивільній справі ЄУН 331/3510/2014 за позовом ПАТ «Укртелеком» до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням на підставі ст. 71 ЖК УРСР (т.с. 1 а.с. 12-15) не було встановлено обставини, що відповідач ОСОБА_1 вибула саме на постійне місце проживання у житлове приміщення в інший населений пункт, зокрема в Іспанії, а було лише встановлено, що тривале непроживання відповідача ОСОБА_1 у гуртожитку пов`язано із роботою останньої за кордоном без визначеного строку.

Звідси, підстави для звільнення від доказування позивача ПАТ «Укртелеком» наявності у відповідача ОСОБА_1 іншого постійного житла в іншому населеному пункті, зокрема в Іспанії, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ПАТ «Укртелеком» не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі, зокрема саме в частині наявності у відповідача ОСОБА_1 , як громадянки України (належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні), іншого конкретного постійного житла в іншому населеному пункті (із зазначенням конкретної адреси та правовстановлюючих документів відповідача на постійне проживання у даному житлі), зокрема в Іспанії, а тому у суду першої інстанції були відсутні підстави для задоволення позову позивача у цій справі та зокрема розірвання договору найму житлового приміщення (вищезазначеної кімнати №916 у гуртожитку позивача за адресою: АДРЕСА_1 ) із відповідачем ОСОБА_1 в порядку ст. 107 ЖК УРСР.

Так, трудовий договір від 01.05.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (копія з перекладом а.с. 41-44), за змістом якого ОСОБА_1 , як «хатній робітниці», дозволяється залишатися за місцем проживання роботодавця: АДРЕСА_2 «режим ночівель …ночей на тиждень, протягом щотижневих вихідних та періоду відпусток працівник не зобов`язаний перебувати за адресою проживання роботодавця», не може свідчити і не свідчить про наявність у відповідача ОСОБА_1 іншого постійного житла в іншому населеному пункті, зокрема в Іспанії.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у цій справі відсутні, і зокрема позивачем апеляційному суду не надані.

Виключним правом ПАТ «Укртелеком», як позивача і особи, яка подала апеляційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 березня 2016 року в іншій цивільній справі ЄУН 331/3510/2014, яким було відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Укртелеком» до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням на підставі ст. 71 ЖК УРСР, було відмовитись від своєї апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у тій іншій справі.

Хоча, на думку апеляційного суду у цій справі, дана процесуальна позиція ПАТ «Укртелеком» в іншій цивільній справі була не зовсім правильною.

Проте, ПАТ «Укртелеком» в силу вимог ст. 12 ЦК України здійснює захист свого порушеного права на свій розсуд.

У разі закриття апеляційного провадження ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 29 вересня 2016 року в іншій справі ЄУН 331/3510/2014 (т.с. 1 а.с. 52) за апеляційною скаргою ПАТ «Укртелеком» на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 березня 2016 року, ПАТ «Укртелеком» в силу вимог ЦПК України позбавлено право повторного звернення до апеляційного суду із апеляційною скаргою на вищезазначене рішення суду в іншій справі.

Проте, ПАТ «Укртелеком» не позбавлено права на звернення до суду у подальшому до ОСОБА_1 про визнання останньої такою, що втратила право користування гуртожитком в порядку ст. 71 ЖК УРСР за інший період непроживання останньої у гуртожитку, ніж той, що був предметом дослідження в іншій цивільній справі ЄУН 331/3510/2014.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам щодо його законності і обґрунтованості.

За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 слід задовольнити, рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 серпня 2017 року у цій справі слід скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Запорізької філії ПАТ «Укртелеком» до ОСОБА_1 про розірвання договору найму жилого приміщення у цій справі слід відмовити.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ч. 13 ЦПК України у разі задоволення апеляційної скарги відповідача при вищевикладених обставинах, позивач ПАТ «УКртелеком» не має права на компенсацію за рахунок відповідача ОСОБА_1 у цій справі будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій.

І, навпаки, з позивача ПАТ «Укртелеком» на користь відповідача ОСОБА_1 слід стягнути судові витрати у вигляді судового збору, пов`язані із розглядом цієї справи апеляційним судом, у розмірі 1760,00 грн. (судовий збір, сплачений стороною відповідача при подачі апеляційної скарги до апеляційного суду розрахунок:704,00 грн. (т.с. 1 а.с. 136) + 1056,00 грн. (т.с. 1 а.с. 151)).

Керуючись ст. ст. 12-13, 81-82, 89, 141, 367-368, 372, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 серпня 2017 року у цій справі скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Запорізької філії ПАТ «Укртелеком» до ОСОБА_1 про розірвання договору найму жилого приміщення у цій справі відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Запорізької філії ПАТ «Укртелеком» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір 1760,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 11.05.2019 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.