Дата документу 07.05.2019 Справа № 311/3204/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2019 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 311/3204/17

Провадження №22-ц/807/61/19

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М.,

суддів Бєлки В.Ю., Дашковської А.В.,

за участю секретаря судового засідання Волчанової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 10 серпня 2018 року в складі судді Нікандрової С.О. в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Василівська державна нотаріальна контора Запорізької області, приватний нотаріус Василівського районного нотаріального округу Харченко Юлія Григорівна, про визнання заповіту недійсним,

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Василівська державна нотаріальна контора Запорізької області, приватний нотаріус Василівського районного нотаріального округу Харченко Ю.Г., про визнання заповіту недійсним.

Позовна заява обґрунтована тим, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її бабусі ОСОБА_4 , відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та земельного паю.

На момент смерті покійна не мала чоловіка, батьків чи дітей, останні роки позивач утримувала спадкодавця, піклувалася і матеріально забезпечувала її, тому в червні 2015 року вона звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини як спадкоємець другої черги.

Спадкоємцем за заповітом, складеним 15 квітня 2006 року, є покійний брат позивача ОСОБА_5 .

Позивач зазначає, що покійна бажала скласти заповіт з умовою довічного проживання в належному їй будинку ОСОБА_1 та публічно виявляла таку волю, яка нотаріусом не була з`ясована та зафіксована, всупереч дійсній волі спадкодавця.

На час відкриття спадщини, позивач фактично її прийняла, оскільки сумісно зі своєю родиною проживала в будинку разом з померлою однією сім`єю.

Покійний брат ОСОБА_5 не брав участі у догляді та утриманні за померлою, останній час перед її смертю навіть не провідував.

Згідно лікарського свідоцтва про смерть ОСОБА_4 причиною її смерті є хронічна недостатність мозкового кровообігу та церебральний атеросклероз. За життя ОСОБА_4 хворіла на цукровий діабет та мала інші супутні захворювання, стан її здоров`я погіршувався з кожним роком, поступово вона не могла в повному обсязі пересуватися і обслуговувати себе, необхідним став постійний сторонній догляд. У зв`язку з цим позивач тривалий час опікувалася нею, матеріально забезпечувала весь час до її смерті. На момент підписання заповіту ОСОБА_4 виповнилося 83 роки та вона хворіла, тому позивач вважає, що на момент укладання даного правочину вона не розуміла дійсного значення своїх дій та не могла керувати ними належним чином та в повному обсязі.

В своїх позовних вимогах позивач просить на підставі ст.ст.255, 1257 ЦК України визнати недійсним заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Василівського районного нотаріального округу Запорізької області Харченко Ю.Г., складений ОСОБА_4 15 квітня 2006 року на користь ОСОБА_5 , а також на підставі ст.1224 ЦК України усунути від спадкування правонаступників ОСОБА_5 і ОСОБА_3 .

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 10 серпня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріально права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що на момент підписання заповіту ОСОБА_4 виповнилося 85 років, вона постійно хворіла, до того ж минув лише місяць з моменту похорон її рідної доньки, вона була в пригніченому стані, тому апелянт вважає, що на момент складання заповіту ОСОБА_4 не розуміла дійсного значення своїх дій та не могла керувати ними належним чином та в повному обсязі. Також зазначає, якщо спадкодавець не міг особисто прочитати текст заповіту, то прочитання його іншою особою повинно відбуватися за присутності двох свідків. Факт безпорадного стану ОСОБА_4 , опікування та надання допомоги спадкодавцю, вважає достатнім для застосування ч. 2 ст. 1259 ЦК України. ОСОБА_5 за життя померлої, яку необхідно було доглядати через похилий вік, тяжку хворобу, не доглядав та не утримував. На похороні бабусі був присутнім, але участі у похованні також не приймав.

Від ОСОБА_3 до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. В обґрунтування зазначає, що на підтвердження доводів позивача про те, що ОСОБА_4 на час складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій або не могла керувати ними, а заповіт не відповідав її волі, ОСОБА_1 не подано жодних належних та допустимих доказів, висновок посмертної судово-психіатричної експертизи в матеріалах справи відсутній. При посвідчені заповіту від 15 травня 2006 року ОСОБА_4 підстав для проведення посвідчення заповіту при свідках в порядку ст.. 1253 ЦК України не встановлено. Крім того, суд вірно дійшов висновку щодо відсутності підстав для усунення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 від права на спадкування.

Від Василівської державної нотаріальної контори Запорізької області надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника ( т.2 а.с.216).

ОСОБА_3 , ОСОБА_2 приймають участь в судовому засіданні через своїх уповноважених представників.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Судова колегія, враховуючи положення ч.2 ст.. 372 ЦПК України, ухвалила розглядати справу за відсутності учасників справи, які не прибули в судове засідання.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволені позовних вимог щодо визнання заповіту недійсним, виходив з того, що підстави для визнання заповіту недійсним відсутні, оскільки відсутні докази, що спадкодавець на момент підписання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними в повному обсязі, до того ж на момент посвідчення спірного заповіту нотаріусом було дотримано всіх вимог чинного законодавства. Крім того, суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про усунення від права на спадкування ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , виходив з того, що позивачем не доведено, що спадкодавець потребував допомоги від спадкоємця ОСОБА_5 , а спадкоємець мав матеріальну і фізичну змогу надавати таку допомогу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 у віці 93 роки, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_1 (т.1 а.с.9).

З копій матеріалів спадкової справи №84/2015 вбачається, що після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, яка складається з: Ѕ частки житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки, що розташована на території міста Василівки Василівського району Запорізької області(т.1 а.с.125-127) .

За життя 15 квітня 2006 року спадкодавцем ОСОБА_4 складений заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Василівського районного нотаріального округу Запорізької області Харченко Ю.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 452, за яким спадкодавець все належне їй майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося та взагалі все, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповідала ОСОБА_5 . У зв`язку з похилим віком заповідача заповіт підписаний нею удома за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.126).

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є донькою ОСОБА_6 , що підтверджується Свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_2 (т.1, а.с. 10).

Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження № 9 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є сином ОСОБА_6 (т.1, а.с. 12).

В рішенні Василівського районного суду Запорізької області від 24 листопада 2015 року встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є рідними онуками ОСОБА_4 (т.1, а.с. 49-50).

З копій матеріалів спадкової справи №84/2015 після смерті 24.02.2015 року ОСОБА_4 вбачається, що 24.03.2015 року з заявою про прийняття спадщини за заповітом звернувся ОСОБА_5 , 26 травня 2015 року з заявою про прийняття спадщини за законом звернулася ОСОБА_1 (т.1 а.с.125-127).

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_5 , що підтверджується копією Свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_3 (т.1 а.с.178).

19 березня 2015 року спадкодавцем ОСОБА_5 складений заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Василівського районного нотаріального округу Запорізької області Скориченко А.В. та зареєстрований в реєстрі за № 159, за яким спадкодавець зробив заповідальне розпорядження: все належне йому на праві власності майно, що буде належати йому на день смерті та може належати йому в майбутньому і на яке за законом він матиме право, а також всі його майнові зобов`язання, належні йому до виконання законом, які на день його смерті не будуть ним виконані заповідав ОСОБА_3 (т.1 а.с.91).

З копій матеріалів спадкової справи №128/2016 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 року ОСОБА_5 , вбачається, що 09.06.2016 року з заявою про прийняття спадщини за законом звернулася дочка ОСОБА_2 , 14.06.2016 року з заявою про прийняття спадщини за законом звернулася рідна сестра ОСОБА_1 , 24.06.2016 року з заявою про прийняття спадщини за заповітом звернувся ОСОБА_3 (т.1 а.с.130-131).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно з частиною першою статті 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним відповідно до частини першої статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Як зазначено у п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року, правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із тих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та(або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

На підставі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

В матеріалах справи відсутній висновок судово-психіатричної експертизи.

Відповідно до ч. 1 ст. 105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов`язковим за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

Хоча в позовній заяві ОСОБА_1 зауважує на тому, що в справі потрібно призначити судово-медичну експертизу, проте, відповідне клопотання в матеріалах справи відсутнє. Судом першої інстанції під час підготовчого судового засідання з`ясовувалось питання щодо наявності клопотань про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, проте, позивач відповідне клопотання не заявляв.

Враховуючи, що відповідно до ч.2 ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, а висновок судово-психіатричної експертизи повинен оцінюватися судом в сукупності з іншими доказами, суд оцінює наявні в матеріалах справи докази.

З копії лікарського свідоцтва про смерть № 28 від 24 лютого 2015 року вбачається, що причиною смерті ОСОБА_4 є хронічна недостатність мозкового кровообігу, церебральний атеросклероз. Також зазначено, що приблизний час між початком захворювання і смертю - 2 роки (т.1, а.с.15).

З моменту складання ОСОБА_4 заповіту (15.04.2006) до виникнення вищезазначеного в неї захворювання пройшло 7 років.

Позивачем не надано доказів, що ОСОБА_4 на момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Посилання апеляційної скарги на те, що ОСОБА_4 хворіла на цукровий діабет років з 60 та мала інші захворювання, не могла в повному обсязі пересуватися і обслуговуватися, не свідчить про те, що спадкодавець не усвідомлювала значення свої дій та не могла керувати ними.

Відповідно до частини четвертої статті 207 ЦК України, якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє.

Відповідно до статті 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Згідно зі статтею 1253 ЦК України на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою.

Встановлено, що заповіт ОСОБА_4 від 15.04.2006 року записаний нотаріусом, ОСОБА_7 , зі слів ОСОБА_4 .. Заповіт до підписання прочитаний вголос заповідачем ОСОБА_4 і власноручно підписаний нею в присутності нотаріуса. Нотаріусом особу заповідача встановлено, дієздатність її перевірено, У зв`язку з похилим віком заповідача заповіт підписаний нею удома за адресою: АДРЕСА_2 . В заповіті ОСОБА_4 власноручно зроблено запис «цей заповіт записано нотаріусом з моїх слів та прочитано мною вголос у присутності нотаріуса» і власноручно підписаний нею у присутності нотаріуса (т. 1, а.с 126).

Судом не встановлено в цій справі випадки, за яких посвідчення заповіту повинно вчинятися при обов`язковій присутності свідків.

Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що волевиявлення спадкодавця під час складання заповіту не було вільним і не відповідало його волі.

Матеріали справи не свідчать про наявність порушень при посвідченні нотаріусом спірного заповіту ОСОБА_4

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для визнання заповіту недійсним.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюється на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ.

Виходячи зі змісту зазначеної норми закону, суд, при вирішенні такої справи повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Пленум Верховного Суду України у роз`ясненнях, викладених у п. 6 постанови від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» звертає увагу судів на те, що факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.

Правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Для постановлення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов`язку щодо її надання.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності

Колегія суддів вважає, що позивачем не доведено наявність усіх фактів, передбачених ч. 5 ст. 1224 ЦК України, адже лише при одночасному настанні їх у сукупності спадкоємець може бути усунений від права на спадщину.

На підставі зібраних у справі доказів суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не доведено сукупність обставин, за яких можливе усунення від права на спадкування правонаступників ОСОБА_5 , а саме: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,відповідно до вимог ч. 5 ст. 1224 ЦК України.

За таких обставин доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи є безпідставними.

Оскільки судом правильно вирішена справа, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, є правильним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому колегія не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

За таких обставин судова колегія прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 10 серпня 2018 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 травня 2019 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

В.Ю. Бєлка