ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2019 року

м.Суми

Справа №576/2742/18

Номер провадження 22-ц/816/2892/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенко В. І. , Хвостик С. Г.

з участю секретаря судового засідання -Кияненко Н.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі - ОСОБА_2, ОСОБА_3, в інтересах якого діє мати ОСОБА_4,

третя особа - приватний нотаріус Глухівського районного нотаріального округу Міхно Даря Валеріївна,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Усика Максима Григоровича,

на рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 05 березня 2019 року, у складі судді Сапона О.В., ухвалене у м. Глухів,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, в інтересах якого діє мати ОСОБА_4, про тлумачення заповіту. Свої вимоги мотивував тим, що він, як брат, та відповідачі, як онуки, є спадкоємцями за заповітом після ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2. До складу спадщин входить житловий будинок з надвірними спорудами, який він заповів своїм онукам (відповідачам), та земельний пай, який окремо заповів йому. У нотаріальній конторі йому було відмовлено в оформленні спадкових прав у зв'язку з допущеною у заповіті помилкою у формулюванні змісту розпорядження, а саме: предметом спадкування вказано земельний пай, тоді як фактично предметом спадкування є земельна ділянка. Вважає, що заповідаючи йому земельний пай, спадкодавець мав на меті передати у спадщину земельну частку (пай), отриману ним під час членства в КСП «Червоний партизан» у розмірі 3,69 умовних га, в подальшому виділену в натурі та переоформлену в приватну власність на дві окремі земельні ділянки площею 2,36 га та 0,56 га, однак в силу свого похилого віку та юридичної неосвіченості при складанні заповіту вважав, що не має різниці між земельним паєм та земельною ділянкою, тому предметом спадкування при складанні заповіту замість земельної ділянки зазначив земельний пай.

За вказаних обставин позивач просить суд витлумачити зміст заповіту, складеного 02 серпня 2013 року ОСОБА_7, посвідченого секретарем виконкому Студеноцької сільської ради Литвинчук Г.М., реєстр № 24, в якому ОСОБА_7 заповів йому, як своєму братові належний йому пай, як такий, що дає йому право на спадкування земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,36 га, згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, та земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,56 га, згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданих на підставі розпорядження голови Глухівської райдержадміністрації № 235 від 31 липня 2002 року на ім`я ОСОБА_7, розташовані на території Студеноцької сільської ради Глухівського району Сумської області .

Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 05 березня 2019 року у задоволенні позову відмовлено за необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Усик М.Г., посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позову.

Вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що заповіт ОСОБА_7 не містить неточностей, не відповідає обставинам справи, оскільки в ньому назначено, що земельний пай заповідається ОСОБА_1, однак на момент складення заповіту він не мав земельного паю (як земельної ділянки, яка не виділена в натурі), а мав земельні ділянки, отримані в результаті розпаювання, що свідчить про неточність заповіту. Вказує, що за результатами надання інформації на адвокатські запити встановлено отримання ОСОБА_7 земельної частки (паю) під час членства в КСП «Червоний партизан» у розмірі 3,69 умовних га, отримано лише один сертифікат серії НОМЕР_3, яка в подальшому була виділена в натурі та переоформлена в приватну власність на дві окремі земельні ділянки площею 2,36 га та 0,56 га, отримано два державні акти на право приватної власності на землю. Доводить, що у сфері земельних відносин загальноприйнятим є використання поняття «земельний пай» не тільки як земельна ділянка, яка не виділена в натурі, а і як земельна ділянка, яка отримана в результаті розпаювання (виділена в натурі).

Зазначає, що на момент складення заповіту ОСОБА_7 було 83 роки, будучи юридично неосвіченою людиною похилого віку він вважав, що не має різниці між земельним паєм та земельною ділянкою.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Усика М.Г., який підтримав доводи апеляційної скарги, заперечення проти скарги відповідача ОСОБА_3 та його законного представника ОСОБА_4, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом правильно встановлено та з матеріалів справи вбачається, що згідно з заповітом, посвідченим 02 серпня 2013 року секретарем виконкому Студеноцької сільської ради Глухівського району Литвинчук Г.М., реєстр № 24, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, заповів все своє майно де б воно не було і з чого б воно не складалося, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями та інше онукам ОСОБА_2, ОСОБА_3, братові ОСОБА_1, земельний пай заповів ОСОБА_1 (а.с. 8).

За життя ОСОБА_7 отримав сертифікат серії НОМЕР_3 на право на земельну частку (пай), який розташований на території Студеноцької сільської ради в розмірі 3,69 умовних кадастрових гектарів, зареєстрований за № 201 від 13 лютого 1997 року у книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку(пай) (а.с. 13).

В подальшому, на підставі розпорядження голови Глухівської райдержадміністрації № 235 від 31 липня 2002 року вказаний сертифікат був обміняний на державні акти на право приватної власності на землю, видані на ім'я ОСОБА_7, а саме: Державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 на земельну ділянку площею 2,36 га ріллі, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та Державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2 на земельну ділянку площею 0,56 га сіножатей, для ведення особистого селянського господарства, які розташовані на території Студеноцької сільської ради Глухівського району Сумської області (а.с. 13, 14, 19, 20).

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 80 років (а.с. 9).

Із довідки Студеноцької сільської ради Глухівського району Сумської області № 157 від 14 липня 2014 року вбачається, що за померлим ОСОБА_7 значиться житловий будинок, земельна ділянка, земельний пай, які розташовані в селі Студенок Глухівського району Сумської області (а.с. 92).

Позивач прийняв спадщину, яка відкрилась після смерті його брата ОСОБА_7, подавши 17 червня 2014 року відповідну заяву до нотаріальної контори, однак йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з тих підстав, що заповіт від імені ОСОБА_7 складений таким чином, що дозволяє його неоднозначне тлумачення. Зокрема, в заповіті зазначено, що ОСОБА_7 заповідає позивачу ОСОБА_1 свій земельний пай, однак із наданих спадкоємцем документів вбачається, що на праві власності спадкодавцю на момент смерті належав не земельний пай, а дві земельні ділянки (а.с. 10, 82).

Вказані факти правильно встановлено судом першої інстанції на підставі належним чином зібраних, досліджених та оцінених доказів, на які суд послався у рішенні.

У ст. 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно із ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять всі права і обов'язки, що належали спадкодавцю у момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ст. 1236 ЦК України, заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1256 ЦК України, тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями, тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до ст. 213 ЦК України.

Згідно із ст. 213 ЦК України, зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Аналогічні роз'яснення містить пункт 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», в якому вказано, що при розгляді спору суд може ухвалити рішення про тлумачення змісту правочину лише на вимогу однієї або обох сторін правочину чи їх правонаступників - в порядку позовного провадження.

За таких обставин, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що текст заповіту не містить неточностей, складений зі слів заповідача, а тому не підлягає тлумаченню, при цьому виходив з того що, при тлумаченні заповіту не допускається внесення змін у зміст заповіту, однак позивач фактично просив внести зміни до заповіту, що є недопустимим.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду і вважає, що тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто, підміняти собою сам заповіт. Суд не може перебирати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з'ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача.

Неточне відтворення в заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять та термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов'язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту в цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача щодо долі спадщини.

При цьому, частина 2 статті 213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину при тлумаченні заповіту, не допускається і внесення змін у зміст заповіту, ураховуючи також, що заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи щодо належного їй майна, яким вона відповідно до законодавства має право розпоряджатися на момент укладення заповіту.

У той же час, зі змісту заповіту ОСОБА_7 від 02 серпня 2013 року, посвідченого секретарем виконкому Студеноцької сільської ради, вбачається, що поняття «земельний пай» у заповіті вживається лише один раз, що позбавляє можливості розтлумачити це поняття шляхом порівняння окремих частин заповіту зі змістом інших його частин.

Також, посилання у заповіті на земельний пай не містить жодних індивідуальних ознак, що давало б можливість ідентифікувати його з тими земельними ділянками, на які вказує позивач, як на волю заповідача, ураховуючи і обставини того, що одна земельна ділянка, що належала спадкодавцю на праві власності, призначалась для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а інша - для ведення особистого селянського господарства.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає, що позивач, ставлячи питання про тлумачення заповіту шляхом вказівки про те, що справжньою волею заповідача була передача йому земельного паю у вигляді вказаних земельних ділянок, фактично просить змінити зміст заповіту, що є неприпустимим, так як може спотворити волю заповідача.

При цьому суд першої інстанції правильно взяв до уваги положення ст. 1248 ЦК України та Глави 3 Розділу ІІ 1.1. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Мінюст від 22 лютого 2012року № 296/5, якими визначено, що нотаріус посвідчує заповіти фізичних осіб з повною цивільною дієздатністю, у тому числі подружжя, які складені відповідно до вимог статей 1233 - 1257 ЦК України та особисто подані нотаріусу. При посвідченні заповіту від заповідача не вимагається подання доказів, які підтверджують його право на майно, що заповідається.

Відповідно до ч. 3 ст. 1247, ст. 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Як вбачається заповіт ОСОБА_7 був посвідчений у встановленому законом прядку та уповноваженою на це особою.

Суд першої інстанцій дійшов правильного висновку, що неточності щодо майна, яке передається у спадщину, за обставин цієї справи не можуть бути усунуті шляхом тлумачення заповіту відповідно до положень статей 213, 1256 ЦК України.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про неосвіченість спадкодавця ОСОБА_7 щодо належного йому майна та що через похилий вік він не розумів різниці між земельним паєм та земельною ділянкою, оскільки із змісту заповіту вбачається, що при посвідченні заповіту було перевірено дієздатність спадкодавця, заповіт записано з його слів, прочитаний ним у голос і підписаний власноручно.

У підп. 1.11 Глави 3 Розділу ІІ 1.1. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Мінюст від 22 лютого 2012року № 296/5 встановлено, що на бажання заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись не менше ніж при двох свідках.

Заповідач, будучи людиною похилого віку, не скористався своїм правом на укладення заповіту у присутності свідків, що свідчить про усвідомлення ним своїх дій та намірів.

Отже, доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Усика Максима Григоровича залишити без задоволення, а рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 05 березня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді : О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко

С.Г. Хвостик