ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5299/19 Справа № 212/9476/18 Суддя у 1-й інстанції - Власенко М. Д. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Приватне акціонерне товариство "Центральний гірничо - збагачувальний комбінат"

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 , на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 березня 2019 року, яке постановлено суддею Власенко М.Д. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 20 березня 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" (надалі - ПрАТ «ЦГЗК») про стягнення вихідної допомоги.

В обґрунтування позову позивачем вказано, що з 14.04.1992 року по 17.06.1996 року та з 11.05.2004 року по 22.07.2010 року вона працювала на підприємстві відповідача машиністом конвеєра.

22.07.2010 року вона звільнилася за власним бажанням, у зв`язку із виходом на пенсію.

Однак, в жовтні 2018 року їй стало відомо, що відповідач зобов`язаний був виплатити їй вихідну допомогу в розмірі середньомісячної заробітної плати, так як Галузевою угодою гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 р.р. передбачено, що при звільненні працівника, виплачується одноразова допомога при роботі на підприємстві від 7,5 років.

У зв`язку з наведеним вище, уточнивши позовні вимоги 15 березня 2019 року, позивач просила стягнути з відповідача на її користь 2487 гривень 49 копійок невиплаченої вихідної допомоги при звільнені, а також 53799 гривень 90 копійок середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 23.07.2010 року по 29.05.2013 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 березня 2019 року в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог посилаючись на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що стаж роботи позивача на підприємстві відповідача є меншим за 7.5 років, оскільки, в період з 14.04.1992 року по 17.06.1996 року позивач працювала на шахті «Орджонікідзе» виробничого об`єднання «Кривбасруда», в той час як відповідач по справі є правонаступником шахти «Орджонікідзе» та загальний стаж роботи позивача на підприємстві відповідача становить більше ніж 7,5 років.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, позивач по справі, в період часу з 14.04.1992 року по 17.06.1996 року, працювала на шахті «Орджонікідзе», яка вподальшому була передана в оренду та викуплена відповідачем ПрАТ «ЦГЗК» (а.с.5).

Крім того, позивач працювала на шахті «Орджонікідзе» ВАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» в період часу з 11.05.2004 року по 17.06.1996 року та була звільнена з підприємства відповідача у зв`язку із виходом на пенсію(а.с.5-зворот).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача про стягнення з відповідача на її користь одноразової допомоги та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачем не надано доказів того, що в період з 14.04.1992 року по 17.06.1996 року вона перебувала в трудових відносинах з ВАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», правонаступником якого є ПрАТ «ЦГЗК», вона не набула права на таку допомогу, оскільки стаж її роботи на ПрАТ «ЦГЗК» є меншим, ніж 7,5 років.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Право працівника на належну заробітну плату кореспондується із обов`язком роботодавця нарахувати йому виплати, гарантовані державою, й виплатити їх; тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів реалізації трудових правовідносин - відплатність праці, який відображено у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії» від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечуватиме достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя. Такі зобов`язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим статтею 12 Закону України «Про оплату праці».

Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, наведеним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Зазначене дає підстави для висновку, що до складу заробітної плати найманого працівника входить винагорода за виконану роботу, як це встановлено статтею 94 КЗпП України і статтею 1 Закону України «Про оплату праці», та гарантовані державою виплати, передбачені у статті 12 цього Закону України.

Пунктом 1.2 Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки (далі - Галузева Угода), визначено сферу її застосування, а саме Угода діє безпосередньо і поширюється на всіх працівників, які уклали договори про трудові відносини з підприємставми гірничо-металургійного комплексу України.

Відповідно до п.6.1 Галузевої Угоди, сторона власника за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених колективним договором, зобов`язана виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше, зокрема, при стажі від 7,5 до 15 років - середньомісячної заробітної плати (а.с. 6-7).

Таким чином, умовами Галузевої Угоди виплату одноразової допомоги при виході на пенсію працівникам підприємства та її розмір пов`язано виключно зі стажем роботи працівника на такому підприємстві і передбачено її виплату для працівників, які уклали договори про трудові відносини з підприємством.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Стаття 9 цього Закону передбачає, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угоди діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі.

Статтею 16 КЗпП України встановлено, що умови колективного договору, що погіршують порівняно із чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними.

Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу України в частині соціальних гарантій (соціального захисту), яка була чинна на час звільнення позивача із підприємства, передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу залежно від стажу його роботи на підприємстві.

Як встановлено матеріалами справи, позивач ОСОБА_1 працювала на підприємстві відповідача більше 7,5 років та була звільнена за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію.

При цьому колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не надано доказів того, що в період з 14.04.1992 року по 17.06.1996 року вона перебувала в трудових відносинах з ВАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», правонаступником якого є ПрАТ «ЦГЗК», у зв`язку з чим не набула права на таку допомогу, оскільки стаж її роботи на ПрАТ «ЦГЗК» є меншим, чим 7,5 років., з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про підприємства в Україні» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підприємство може бути створено в результаті виділення зі складу діючого підприємства, організації одного або кількох структурних підрозділів, а також на базі структурної одиниці діючих об`єднань за рішенням їх трудових колективів, якщо на це є згода власника чи уповноваженого ним органу.

Створення підприємств шляхом виділення здійснюється зі збереженням за новими підприємствами взаємозобов`язань та укладених договорів з іншими підприємствами.

Згідно із частинами першою та шостою статті 34 цього Закону, в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, ліквідація і реорганізація (злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення) підприємства провадяться з дотриманням вимог антимонопольного законодавства за рішенням власника, а у випадках, передбачених цим Законом, - за рішенням власника та за участю трудового колективу або органу, уповноваженого створювати такі підприємства, чи за рішенням суду або арбітражного суду.

При виділенні з підприємства одного або кількох нових підприємств до кожного з них переходять за розподільним актом (балансом) у відповідних частинах майнові права й обов`язки реорганізованого підприємства.

У пунктах 2.1 та 4.1 Положення про порядок поділу підприємств і об`єднань та відокремлення від них структурних підрозділів і одиниць, затвердженого наказом Міністерства економіки України, Міністерства статистики України, Антимонопольного комітету України від 20 квітня 1994 року № 43/79/5 (далі - Положення; втратило чинність 25 серпня 2015 року) було закріплено, що відокремлення - це виділення зі складу підприємства (об`єднання) структурного підрозділу (одиниці) і створення на його базі самостійного підприємства або вихід підприємства зі складу об`єднань, зазначених у підпункті «б» пункту 3.1 цього Положення. Об`єктами відокремлення є структурні підрозділи та структурні одиниці відповідно до пункту 2.1 цього Положення, а також підприємства, що входять до складу об`єднань.

Тобто розподільний баланс є документом, у якому, зокрема, визначено обсяг майнових прав та обов`язків, які перейшли до створеної шляхом виділу (виділення, відокремлення) юридичної особи.

Якщо права й обов`язки ліквідованого підприємства не переходять до правонаступника, суми, що підлягають відшкодуванню, капіталізуються і перераховуються органам державного соціального страхування для виплати їх у розмірі і в терміни, зазначені у відповідному рішенні про відшкодування шкоди.

У разі ліквідації або банкрутства підприємства без правонаступника ліквідаційна комісія надсилає офіційне повідомлення про це до місцевого органу державного соціального страхування.

Якщо при ліквідації підприємства капіталізація платежів у відшкодування шкоди не проведена, регресна вимога подається органам державного соціального страхування.

Як вбачається із матеріалів справи, шахта «Орджонікідзе» ВО «Кривбасруда», була передана в оренду Відкритому Акціонерному Товариству «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», правонаступником якого на теперішній час є ПрАТ «ЦГЗК», за договором від 30 грудня 1998 року і з саме з цього моменту у орендаря виникли права та обов`язки, визначені ст.ст.14-16 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» як правонаступника прав та обов`язків цілісного майнового комплексу, пов`язаних з діяльністю цього структурного підрозділу.

Так, згідно статті 15 «Про оренду державного та комунального майна», орендар стає правонаступником прав та обов`язків підприємства відповідно до договору оренди, а у разі оренди цілісного майнового комплексу структурного підрозділу - також правонаступником прав та обов`язків підприємства, пов`язаних з діяльністю цього структурного підрозділу.

Відповідно до статті 16 цього Закону, працівникам підприємств, структурних підрозділів, що припинили свою діяльність відповідно до статті 14 цього Закону, з

якими орендар не уклав трудові договори, забезпечуються соціально-правові гарантії, передбачені відповідним законодавством України для працівників, що звільняються у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці.

Правовий висновок про те, що ПАТ «ЦГЗК» є правонаступником прав та обов`язків шахти імені Орджонікідзе ДВО «Кривбасруда» міститься у Постанові Верховного Суду України від 06 грудня 2017 року у справі № 6-1377цс17.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд і у Постанові від 06 лютого 2018 року у справі № 212/5156/15-ц (провадження № 61-1923св18).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що в період роботи позивача з 14.04.1992 року по 17.06.1996 року остання перебувала в трудових відносинах з ВАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», правонаступником якого є ПрАТ «ЦГЗК».

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що на ОСОБА_1 розповсюджується дія п.6.1 Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України та їй при звільненні роботодавцем повинна бути виплачена вихідна допомога в розмірі середньої заробітної плати, який, відповідно до довідки ПрАТ «ЦГЗК» за №1391 від 07.12.2018, становить 2487,49 грн. (а.с. 28).

Положеннями ст. 47 КЗпП України встановлений обов`язок для власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Положеннями ст. 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України 6-2404цс15 від 05 жовтня 2016 року.

Оскільки позовні вимоги позивача в частині стягнення вихідної допомоги підлягають задоволенню у повному обсязі, підстави для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні відсутні.

Враховуючи, що кількість робочих днів затримки виплати зарплати у вигляді одноразової допомоги за період з 23.07.2010 р. по 29.05.20013 р., в межах заявлених позивачем позовних вимог, становить 411 робочих днів, середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяці перед звільненням склала 130,90 грн.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок позивача середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні, вважає його вірним, тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні в розмірі 53799,90 грн. (виходячи з наступного розрахунку - 411 робочі дні. х 130,90 грн. середньоденної заробітної плати).

На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача підлягає задоволенню, рішення у справі - скасуванню відповідно до ч.2 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення по справі про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення з відповідача на її користь невиплаченої одноразової допомоги при виході на пенсію врозмірі 2487 гривень 49 копійок та середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 23.07.2010 року по 29.05.2013 року у розмірі 53799 гривен 90 копійок.

Крім того, оскільки позивач, на підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, з відповідача ПрАТ «ЦГЗК» на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704,80 грн. за розгляд справи судом першої інстанції та 1057,20 грн. за розгляд справи судом апеляційної інстанції, а разом підлягає стягненню 1762 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 , задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 березня 2019 року скасувати та постановити нове рішення по справі.

Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку, задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 невиплачену одноразову допомогу при виході на пенсію, належну їй при звільненні у розмірі 2487 (дві тисячі чотириста вісімдесят сім) гривень 49 копійок, середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 23.07.2010 року по 29.05.2013 року у розмірі 53799 (п`ятдесят три тисячі сімсот дев`яноста дев`ять) гривен 90 копійок.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судовий збір в розмірі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) гривні.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 07 травня 2019 року.

Головуючий:

Судді: