Справа № 466/8301/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2019 року м.Львів

Шевченківський районний суду м.Львова

у складі головуючого судді Невойта П.С.,

секретаря с/з ОСОБА_1,

справа № 466/8301/18,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа приватне підприємство «Віксор» про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю,

за участю позивача ОСОБА_2,

представника позивача адвоката ОСОБА_5,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача адвоката ОСОБА_6,

в с т а н о в и в:

18.10.2018 ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_7, ОСОБА_4, третя особа ПП «Віксор» в якій просить суд визнати договір купівлі-продажу автомобіля від 04 серпня 2018 року та договір про внесення змін в Договір купівлі-продажу транспортного засобу марки BMW 530 D 2001 року випуску недійсними.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідач ОСОБА_3 є її колишнім чоловіком. У шлюбі перебували з 31.07.1993 по 16.01.2018.За час шлюбу було придбано автомобіль марки BMW 530 D, 2001 року випуску, синього кольору, ідентифікаційний номер WBADP81060GV52147, д.н.з.НОМЕР_1. Даний транспортний засіб відповідач відчужив ОСОБА_4 без її згоди. Вважає такий договір укладений всупереч нормам законодавства, а тому просить визнати договір купівлі-продажу автомобіля недійсним.

04.01.2019 ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 в якій просить суд ухвалити рішення та визнати автомобіль BMW 530 D, 2001 року випуску, синього кольору, ідентифікаційний номер WBADP81060GV52147, д.н.з.НОМЕР_1 особистою власністю в період з 08.07.2006 року по 04.08.2018 року ОСОБА_3.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 15.10.1999 він придбав за кошти, які отримав від брата ОСОБА_8 у сумі 9000 дол.США автомобіль DAF400, 1991 року випуску, білого кольору, ідентифікаційний номер XLRPE04ET0N897660, який він продав 23.03.2006 року. За отримані кошти 08.07.2006 він купив автомобіль марки BMW 530 D, 2001 року випуску, синього кольору, ідентифікаційний номер WBADP81060GV52147. Цей автомобіль перебував у його власності до 04.08.2018, коли він передав даний автомобіль у власність ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу від 04.08.2018. Вважає, що автомобіль придбаний за його особисті кошти і є особистою власністю ОСОБА_3

Ухвалою від 23.10.18 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 15.01.19 року (суддя Кавацюк В.І.) відкрито провадження у справі №466/164/19 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю, а саме автомобіля НОМЕР_2.

Ухвалою суду від 23.01.19 обєднано в одне провадження позовні вимоги у справі №466/8301/18 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа ПП «Віксор» про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля з позовними вимогами у справі № 466/164/19 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю та залишено справі один номер: № 466/8301/18.

Ухвалою від 26.11.2018 в порядку забезпечення у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа ПП «Віксор» в особі ОСОБА_9 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля накладено арешт на автомобіль марки BMW 530 D, 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, власником якого є ОСОБА_4.

12.11.2018 відповідач ОСОБА_3 подав відзив на позовну заяву. В обґрунтування відзиву зазначає, що автомобіль BMW 530 D, 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 придбаний за кошти від продажу в минулому ним інших автомобілів, на покупку першого з яких він отримав кошти від його брата ОСОБА_8, за те, що виписався з квартири за адресою: АДРЕСА_1.

01.03.2019 ОСОБА_2 подала відзив на позов ОСОБА_3В про визнання майна особистою власністю. В обґрунтування відзиву зазначає, що спірний автомобіль придбаний в 08.07.2006 році, коли вона з ОСОБА_3 перебувала у шлюбі, а тому є спільним майном подружжя.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та адвокат ОСОБА_5, яка діє на підставі договору №607 про надання правової допомоги від 10.12.2018 /арк.спр.34/ позовні вимоги ОСОБА_2 підтримали, просили позов задовольнити. Щодо позовних вимог ОСОБА_3 просили відмовити.

Відповідач та адвокат відповідача ОСОБА_6, який діє на підставі ордеру серії ЛВ№029265 /а.с.47/ в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_2 не визнали, просили у позові відмовити. Щодо позову ОСОБА_3, то просили задовольнити повністю.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не прибув, хоча належним чином повідомлявся про час, дату та місце розгляду справи, причин неприбуття суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи до суду не надходило, відзиву на позовну заяву ним подано не було.

Представник третьої особи приватного підприємства «Віксор» в судове засідання не прибув, хоча належним чином повідомлявся про час, дату та місце розгляду справи, причин неприбуття суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи до суду не надходило, письмових пояснень на позовну заяву ним подано не було.

Заслухавши пояснення позивача, відповідача, представників, свідків, дослідивши надані докази по справі, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини:

04.08.2018 року укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу №7453/18/002373 до якого ОСОБА_4 придбав у власність транспортний засіб марки BMW 530 D, 2001 року випуску, синього кольору, ідентифікаційний номер WBADP81060GV52147, д.н.з.НОМЕР_1. За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 35000 гривні.

Згідно договору про внесення змін в Договір купівлі-продажу транспортного засобу від 04.08.2018 передача транспортного засобу продавцем та прийняття його покупцем була здійснення до підписання цього договору. Покупець зобовязаний сплатити продавцю ціну транспортного засобу на першу вимогу продавця.

Суд встановив, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є колишнє подружжя, шлюб між яким розірвано рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 16.01.2018. /арк. спр.9/

Згідно з пунктом 3 статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю. Той самий юридичний зміст містить норма, викладена у статті 63 Сімейного кодексу України: «дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності».

Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно. Розпоряджання майном, що є, у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Також, згідно з ч. 2 ст. 65 Сімейного кодексу України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її. його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як визначено ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.2 ст.369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до ч.3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним з подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

До засад цивільного законодавства, визначених ст.3 ЦК України, відноситься, зокрема, добросовісність.

У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників (ч.2 ст.369 ЦК України).

Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого подружжя.

Верховний Суд України при розгляді аналогічних справ неодноразово робив висновок щодо такого застосування норм права (правові позиції у справах за №6-7цс15 від 08.04.15., №1622цс15 від 07.10.15., №6-1568цс15 від 21.10.2015., №6-1912цс15 від 27.01.16. та правовий висновок у справі за №6-1743цс16 від 05.07.2017.).

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В судовому засіданні позивачем доведено, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які є сторонами оспорюваного договору купівлі-продажу автомобіля та договору про внесення змін в Договір купівлі-продажу транспортного засобу, при його укладенні діяли недобросовісно, тобто що вони знали про те, що автомобіль придбаний під час шлюбу і належить колишньому подружжю на праві спільної сумісної власності.

Зокрема сторони не заперечували того, що спірний автомобіль був придбаний на прізвище відповідача ОСОБА_3 в часі перебування у шлюбі з позивачем ОСОБА_2. Сторони не заперечили, що з квітня 2018 року у суді на розгляді перебувають цивільні справи про поділ майна подружжя. Так, ухвалою судді від 01.08.18 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, а саме спірного автомобіля. Дану інформацію відповідачу було озвучено 01.08.18 у приміщенні суду після судового засідання 01.08.18 у цивільній справі №466/2484/18. Як убачається з договору купівлі-продажу, автомобіль був відчужений 04.08.18. На той час сторони вже не перебували у шлюбі.

Отже, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 укладаючи оспорюваний договір діяв недобросовісно, йому було відомо, а також відомо і покупцю - сину сторонам у справі, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, оскільки таке придбано під час шлюбу.

Щодо тверджень ОСОБА_3 про те, що спірний автомобіль придбаний за його особисті кошти, то таке твердження не підтвердилося жодними доказами.

У відповідності до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

ОСОБА_3 будучи допитаний як свідок дав показання про те, що кошти на перший автомобіль у розмірі 9 тис.дол.США від отримав від брата нібито залишення своєї частки квартири та зняття з реєстрації. Однак, такі показання не підтверджені жодними письмовими доказами про передачу зазначеної суми грошей, а тому суд критично оцінює дані показання.

Будучи допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 повідомив, що він є братом відповідача та надав у 1999 році ОСОБА_3 кошти за квартиру 64 на вул.Клепарівській, 25-А у розмірі 9000 дол.США і ці кошти ОСОБА_3 використав для придбання автомобіля DAF. У 2006 році брат продав даний автомобіль та за його безпосередньої участі придбав автомобіль марки BMW 530 D 2001. Отже, вважає, що кошти, за якій були придбані автомобілі належать особисто ОСОБА_3.

В силу ст.81 ЦПК України відповдіачем не надано належних і допустимих доказів того, що ОСОБА_3 придбав спірний транспортний засіб за особисті кошти. Так, на час нібіто отримання коштів за квартиру у 1999 році, така квартира не була приватизована та не могла бути відчужена у встановленому порядку. Свідок також не надав належних письмових доказів передання коштів (договір позики, купівлі-продажу майна та ін.), тому відповідно до наведеного суд не бере до уваги доводи свідка, що спірний транспортний засіб був особистою власністю ОСОБА_3, оскільки придбаний за власні кошти.

З урахуванням наведеного суд прийшов до переконанн, що позов ОСОБА_2 є підставний та підлягає до задоволення, а у позові ОСОБА_3 слід відмовити.

Оскільки сторони не ставлять питання про стягнення судового збору та витрат, то такі слід залишити за сторонами.

Керуючись ст. 12, 13, 76, 89, 141, 247, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд,

у х в а л и в :

позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати договір купівлі-продажу транспортного засобу 7453/18/002373 та договір про внесення змін в Договір купівлі-продажу транспортного засобу марки BMW 530 D 2001 року випуску д.н.з ВС 2442 АО, укладений 04 серпня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - недійсними.

У позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю: автомобіля НОМЕР_3 відмовити за безпідставністю.

Позивач: ОСОБА_2, 29.09.1974р.н., ІПН НОМЕР_4, проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідач: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Львова протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст судового рішення виготовлений 26.04.2019 року.

Суддя ОСОБА_10