КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №758/174/18 головуючий у І інстанції: Войтенко Т.В. провадження 22-ц/824/4966/2019 доповідач: Сліпченко О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 травня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого Сліпченка О.І., суддів Сушко Л.П., Матвієнко Ю.О.

за участю секретаря: Пітенко І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 03 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 вича до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання частково недійсним кредитного договору та недійсним одностороннього збільшення відсоткової ставки.

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, суд,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з вищевказаним позовом, який обгрунтовував тим, що 10 липня 2006 року між ним та Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк України», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі ПАТ «ОТП Банк» та/або Банк), було укладено кредитний договір.

За даним кредитним договором утворилася заборгованість, за стягненням якої банк звертався до суду. З розрахунків заборгованості, долучених до позовної заяви про стягнення заборгованості, позивач у січні 2015 року дізнався, що з 10.10.2011 банком було збільшено відсоткову ставку за кредитним договором з 14% річних до 18%.

Вказував, що збільшення відсоткової ставки за кредитним договором з 14% річних до 18% було здійснено всупереч вимогам законодавства України та має бути визнано недійсним.

Також вказував, що Закон України «Про захист прав споживачів» передбачає, що встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором є несправедливою умовою договору. З цих міркувань, встановлення в п.4.1.1 кредитного договору розміру підвищеної процентної ставки 365% річних, перевищує розумну плату за послугу, а тому даний пункт договору суперечить засадам справедливості та повинен бути визнаний недійсним.

Позивач просив:

- визнати недійсним одностороннє збільшення ПАТ «ОТП Банк» з 10 жовтня 2011 року відсоткової ставки з 14% річних до 18% за кредитним договором від 10 липня 2006 року

- визнати недійсним п.4.1.1 кредитного договору від 10 липня 2006 року

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 03 вересня 2018 року відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яка обґрунтована тим, що рішення суду першої інтсанції прийнято з порушенням вимог процесуального та матеріального права.

Вважає, що ним не було пропущено строк позовної давності, а позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки зазначені в позовній заяві обставини відповідають вимогам законодавства.

Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом строк не надходив.

В судове засідання належним чином повідомлені сторони не з`явились.

У відповідності до вимог статті 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами;

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів

3) показань свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає у повній мірі.

Відмовляючи в задоволенні позову місцевий суд виходив з того, що позовні вимоги в частині збільшення відсоткової ставки не знайшли свого доведення, оскільки таку умову сторони кредитного договору погодили спільно, а позовні вимоги в частині визнання недійсним п.4.1.1. кредитного договору подані із пропуском строку позовної давності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

10 липня 2006 року між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк України», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», укладено кредитний договір №CNL- 007/565/2006.

За умовами кредитного договору № CNL-007/565/2006 відповідачу було надано кредит у розмірі 98 тис.дол. США на підставі кредитної заявки останнього від 10 липня 2006 року, шляхом перерахування кредитних коштів у повній сумі з кредитного рахунку на його поточний рахунок, відкритий у банку, зі сплатою фіксованої процентної ставки у розмірі 14 % річних.

Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_1 зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути кредитні кошти у строки, передбачені кредитним договором (п. 2 частини № 1), а також у строки, передбачені кредитним договором, зобов`язався сплачувати відсотки у валюті, що відповідає валюті кредиту (згідно з п. 1.11.1 частини № 2). Погашення кредиту та нарахованих відсотків повинно було здійснюватися щомісяця відповідно до, графіку, що є додатком № 1.

Підпунктом 1.4.1.5. пункту 1.4. кредитного договору передбачено, що сторони цим підтверджують, що у випадку порушення позичальником своїх зобов`язань, встановлених будь-яким з п.п. м), н), о) п. 2.3.7. чи/та п.1.3.1.5. чи/та п. 1.3.2.3. цього договору фіксована процентна ставка чи фіксований відсоток (в залежності від виду процентної ставки, що застосовується за цим договором) підвищується на 4% (чотири відсотки) річних за кожні 12 (дванадцять) місяців невиконання чи неналежного виконання будь-якого з п.п. м), н), о) п.2.3.7. чи/та п.1.3.1.5. чи/та п. 1.3.2.3. цього договору.

Підпунктом 1.4.1.5.1. пункту 1.4. кредитного договору передбачено, що сторони розуміють, що таке підвищення процентної ставки буде здійснено в силу настання вищевказаних умов та не потребує укладання будь-якого додаткового договору до цього договору чи/та графіку повернення кредиту та сплати процентів у новій редакції, та сторони згодні з таким підвищенням по відношенню до всієї неповернутої суми кредиту. На вимогу позичальника банк може укласти з позичальником графік повернення кредиту та сплати процентів у новій редакції.

Пункт 1.4. кредитного договору містить застереження, зі змісту якого вбачається, що підписанням цього договору сторони висловлюють свою цілковиту згоду з тим, що визначення порядку плати за кредит, встановлене п. 1.4. (з підпунктами) цього договору, повністю відповідає волевиявленню сторін. Сторони цим також підтверджують, що вони повністю ознайомлені та цілком згодні з порядком визначення плати за кредит та окремими елементами цього порядку. Сторони наступним домовились, що протягом дії цього договору позичальник може з`ясовувати суми нарахованих процентів, що належать до сплати позичальником відповідно до умов цього договору у приміщенні банку - філії або відділенні банку, у якому позичальнику відкривався позичковий рахунок.

До 10 жовтня 2011 року нарахування банком процентів за користування кредитом здійснювалось за процентною ставкою 14% і починаючи з 10 жовтня 2011 року нарахування процентів за користування кредитом відбувалось за ставкою 18%.

В позовній заяві та апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на ст. 1056-1 ЦК України у редакції від 17 вересня 2011 року, яка діяла на момент збільшення відсоткової ставки, якою передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

Колегія суддів на зазначене повідомляє наступне.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається з наведених умов кредитного договору, що і було зазначекно місцевим судом, передбачене кредитним договором підвищення процентної ставки відбувається внаслідок порушення зобов`язань, зокрема користування кредитом понад встановлений строк, тобто збільшення процентної ставки сторони пов`язали з певною подією - неповерненням кредитних коштів у встановлений у договорі строк.

Таке підвищення процентної ставки є саме реакцією на порушення зобов`язань, передбачено кредитним договром і не може вважатися таким, що здійснене в односторонньому порядку, оскільки обумовлено договором, умови якого були узгоджені з позичальником.

Таким чином, доводи апелянта в даній частині позовних вимог не заслуговують на увагу, місцевий суд правильно вказав, що вони є недоведені, а тому підстав для застосування строку позовної давності не вбачається.

Щодо позовних вимог в частині визнання пункту 4.1.1 кредитного договору недійсним колегія суддів зазначає, що місцевий суд правильно вказав, що позивачем попущено строк позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Доводи апеляційної скарги, що матеріали справи не містять заяви відповідача, щодо застосування наслідків пропуску строків позовної давності, що позбавляє можливості суд їх застосовувати, не заслуговують на увагу, оскільки відповідачем при подачі відзиву на позовну заяву (а.с. 87) було заявлено клопотання у відповідності до якого вказується, що позивач довідався про можливе порушення свого права 10 липня 2006 року, при підписанні договору, а тому вказане являється підставою для відмови у позові.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 листопада 2015 року у справі №758/9033/14-ц, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 02 березня 2016 року, скасовано рішення Подільського районного суду м. Києва від 11 березня 2015 року та по суті спору ухвалено нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суму заборгованості за кредитним договором №CNL- 007/565/2006 від 10 липня 2006 року в розмірі 68 136,64 дол. США, що еквівалентно 806813,38 грн. за офіційним курсом НБУ на дату проведення розрахунку заборгованості та 500 000 грн. пені.

Таким чином, оскільки є рішення суду, яке набрало законної сили і яким задоволені вимоги кредитора, що передбачає встановлення обставин, щодо правомірності нарахування заборгованості за кредитним договором, підстав для визнання спірного договору в частині зазначеній позивачем немає.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга переповнена оцінкою доказів апелянтом, при цьому не вказується, які з доказів неправомірно були судом першої інстанції не прийняті, чи досліджувались із порушенням установленого законом порядку.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 03 вересня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: