П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 квітня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Джуги С.Д.

суддів: Фазикош Г.В., Кожух О.А.

при секретарі: Микуляк Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 серпня 2018 року, ухваленого суддею Шепетко І.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про визнання недійним кредитного договору,-

в с т а н о в и в:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (далі ПАТ КБ "ПриватБанк" про визнання недійним кредитного договору.

Позов обґрунтовує тим, що 15.08.2005 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 укладений кредитний договір №MKM7GF00000145. Даний договір визначений сторонами, як споживчий кредит, а тому для нього встановлено особливий порядок укладення. При укладенні кредитного договору позичальник не був ознайомлений з усіма умовами кредитування, що пропонуються банком, в обсязі і в порядку, що передбачені Законом України «Про захист прав споживачів». Позивач був ознайомлений лише з тією інформацією, яка була фактично викладеною безпосередньо в змісті самого договору, який був розроблений відповідачем.

Всупереч вимогам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» належно не наведено детальний розпис сукупності вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, у тому числі перелік і розмір інших фінансових зобовязань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору, тощо; кредитний договір та графік платежів не містить відомостей (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі погашення основного боргу, вартості сплати вартості всіх супутніх послуг, а також фінансових зобовязань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих правил; не визначено сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобовязань споживача, які повязані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також не зазначено її в процентному значені та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту, розрахунок якої здійснюється з використання наведеної в Постанові Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року формули; б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у процентах річних), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, повязані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту.

Оскільки, вказані обовязкові відомості не зазначені в кредитному договорі, і докази про те, що ці відомості були офіційно оприлюднені є відсутніми, то відсутні підстави вважати, що кредитний договір відповідає вимогам чинного законодавства України. Крім того, встановлена банком кредитного договору умова, щодо обовязку сплати позичальником на користь банку комісії є такою, що суперечить вимогам ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто є несправедливою, а сума комісії, сплаченої позивачем, є незаконно отриманою банком. Також, умови договору є несправедливими, оскільки є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача, так встановлено відповідальність позичальника у формі пені за кожен день прострочення та штрафу, але аналогічної відповідальності для банку договором не встановлено. Зазначає, що відповідач скористався тим, що позивачу обєктивно бракувало знань необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюванного договору і він був введений в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач, в порушення вимог ч.2 ст. 11 та абзацу 16 ч.1 ст. 6 Закону України «Про захист прав споживачів» не надав позивачу відомості, які потрібні клієнту при укладенні договору, та по суті примусив до сплати платежів на незаконних підставах. Зазначає, що був введений відповідачем в оману при укладенні кредитного договору, а тому такий підлягає визнанню недійсним.

З посиланням на викладене, позивач просив заявлений позов задовольнити.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 серпня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рышення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що її було повідомлено тільки про ту інформацію, що зазначена в договорі. Інформація, обовязкова до повідомлення не була доведена позичальнику, що призвело до введення її в оману. Також Банком не було визначено сукупну вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобовязань споживача, які повязані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а умови договору є несправедливими.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні заявленого позову суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для визнання недійсним кредитного договору.

З такими висновками повністю погоджується і апеляційний суд, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Матеріалами справи встановлено, що 15 серпня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № MKM7GF00000145, відповідно до якого банк надав останній кредит в сумі 30960,00 доларів США.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України "Про захист прав споживачів" застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

В даній справі є встановлено, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв будь-яких додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу для ознайомлення умови запропонованого Банком кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, умов кредитування, порядку погашення заборгованості кредиту

Не заслуговують на увагу доводи апелянта про наявність підстав для визнання кредитного договору недійсним через порушення Банком ст.ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» виходячи з наступного.

З матеріалів справи, зокрема кредитного договору, вбачається, що він відповідає положенням ч. 2 ст. 11 Закону України ''Про захист прав споживачів'' у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин, оскільки вказаний договір містить дані про особу та місцезнаходження кредитодавця, позичальника було повідомлено про умови кредитування, а саме в договорі вказано суму кредиту -30960,00, валюту кредиту - долари США, а також про сплату заборгованості по кредиту, яка здійснюється щомісячно у період сплати, за який приймається період з «24» по «30» число кожного місяця у вигляді щомісячного платежу у сумі 294,09 доларів США.

Посилання апелянта на те, що їй не було надано повної інформації щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту є безпідставними, оскільки вона визначена в кредитному договорі, а саме визначаються: розміри погашення основної суми кредиту, проценти за користування кредитом, платежі за надані супутні послуги на користь банку та на користь третіх осіб, розмір процентної ставки, цілі надання кредиту: придбання 2-х кімнатної квартири. Своїм підписом у договорі ОСОБА_1 підтвердила, що їй відомі умови кредитування і з ними вона погодилася.

У звязку з цим наявні всі підстави вважати, що ОСОБА_1 на час укладення і підписання договору була повідомлена про істотні умови кредитування, в тому числі про орієнтовну сукупну вартість кредиту.

Вказане спростовує посилання ОСОБА_1 на недотримання банком приписів ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» на момент укладення кредитного договору.

За наведених обставин, апеляційний суд констатує, що Банком перед укладенням кредитного договору були дотримані вимоги, передбачені ч.2 ст. 11 Закону. А тому доводи апеляційної скарги в цій частині не можуть бути взяті до уваги.

Крім того ч.2 ст. 11 Закону передбачено, що у разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Однак ні ст. 15 ні ст. 23 вказаного Закону не передбачений такий вид відповідальності як визнання недійсним договору внаслідок ненадання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію (послугу).

Тобто, у випадку ненадання в повному обсязі вказаної інформації така обставина сама по собі не може слугувати підставою для визнання недійсним кредитного договору.

Також безпідставними є доводи апелянта про те, що в кредитний договір включено умови, які є несправедливими, наслідком чого є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача, а саме щодо встановлення в договорі відповідальності позичальника у формі пені за кожен день прострочення та штрафу, оскільки такі умови за своєю правовою природою є правовими наслідками за порушення позичальником умов договору і формою його відповідальності за невиконання умов договору, дані умови не є несправедливими і залежать лише виключно від поведінки позичальника.

Посилання апелянта на те, що аналогічної відповідальності банку не передбачено є безпідставним, оскільки, така відповідальність банку встановлена п.4.2 кредитного договору, в якому зазначається, у випадку невиконання Банком зобовязань по видачі Кредиту згідно п.2.1.2 даного договору, за умови виконання Позичальником зобовязань, передбачених п.2.2.6 даного договору, Банк сплачує Позичальникові пеню в розмірі 0,1 % річних від ненаданої суми за кожний день прострочення виконання даного зобовязання (за винятком випадків, передбачених п.2.3.5 даного Договору).

За вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відсутність підстав для визнання недійсним кредитного договору та обґрунтовано відмовив у заявленому позові.

З врахуванням наведенного, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому апеляційним судом не можуть бути взяті до уваги.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду

Повний текст судового рішення складено 26 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: