ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 травня 2019 року

м. Харків

справа № 643/200/17

провадження № 22-ц/818/1698/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

секретаря Кучер Ю.Ю.,

Учасники справи :

Позивач - ОСОБА_1

Представники позивача - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

Відповідач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Московського районного суду міста Харкова від 26 листопада 2018 року ухвалене суддею Горбуновою Я.М., -

в с т а н о в и в :

У січня 2017 року позивач звернулася до суду з позовом уточнюючи його згодом просила суд визнати недійсним Генеральний Договір про надання кредитних послуг за №820/1- 27/21/02/8-030 від 14 липня 2008 року та Додаткову угоду №1 до Генерального Договору про надання кредитних послуг за №820/1- 27/21/02/8-030 від 14 липня 2008 року, а також визнати недійсним договір іпотеки за № 820/2/21/02-8/284 від 14 липня 2008 року, що укладені між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк».

Позов мотивований тим, що у 2008 року між нею та ПАТ «Укрcоцбанк» було укладено Генеральний Договір про надання кредитних послуг згідно якого банк зобов`язувався надавати грошові кошти в межах загального ліміту, що встановлюється в базовій валюті доларах США в сумі 80000 доларів США з урахуванням суми фактичної заборгованості за діючим кредитним договором за №820/1-27/21-03-7/054 від 26.09.2007 року.

А також у липні 2008 року сторонами була укладена Додаткова угода №1 до Генерального договору про надання кредитних послуг за №820/1-27/21/02/8-030, згідно до умов якого кредитор надає Позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності цільового характеру використання відповідно до основних положень Генерального договору у формі разового Кредиту в сумі 56500 доларів США, що дорівнювало суму еквіваленту 2735,7865 грн. за курсом Національного банку України на день укладення Договору зі сплатою 14% річних та комісій строком до 05.07.2018 року. Кредит надано було Позичальнику на поточні потреби на строк з 14.07.2008 року по 05.07.2018 року включно.

У позовній заяві зазначала, що в якості забезпечення виконання боргових зобов`язань за Генеральним договором про надання кредитних послуг було укладено Іпотечний договір за № за № 820/2/21/02-8/284 від 14 липня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Кошель Т.В., відповідно до умов якого, передала Банку в іпотеку нерухоме майно - трьохкімнатну квартиру, загальною площею 66,5, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала їй на праві приватної власності.

Уточнюючи позовні вимоги вказувала, що при укладенні спірного кредитного договору відповідач приховав від позичальника повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів її в оману, щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку; кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства України, а його сторонами, в належній формі не було досягнуто згоди щодо істотних умов договору, передбачених законодавцем; Генеральний кредитний договір №834/18-27/35/7-169 від 05.10.2017 року та додатки до нього не містять розрахунку щодо реальної процентної ставки (у процентах річних) та абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі).

Уточнений позов мотивовано тим, що відповідач скористався тим, що позивачу об`єктивно бракувало знань необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і він був введений в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач, в порушення вимог ЗУ "Про захист прав споживачів" не надав позивачу відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті.

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 26 листопада 2018 року позовні вимоги задоволено у повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не міг під час підписання договору та його часткового виконання знати про порушення свого права, як споживача, та про невідповідність дій Банку та підписаного Кредитного договору вимогам чинного законодавства, а дізнався про порушення свого права тільки після отримання консультації фахівця в галузі права та отримання відповіді банку.

Не погоджуючись з рішенням суду ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося з апеляційною скаргою

в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, порушено норми матеріального і процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Зазначає, що суд першої інстанції всупереч вимогам чинного законодавства залишив поза увагою, що ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 15.11.2017, якою рішення суду першої інстанції залишено без змін, було встановлено факт укладення кредитного договору, який частково виконаний позичальником.

Посилаючись в апеляційній скарзі на незаконність рішення суду першої інстанції, зазначає, що неможливо погодитися з позицією суду першої інстанції щодо графіку погашення за кредитом, оскільки він був погоджений сторонами та містить всі необхідні складові у відповідності до постанови НБУ №168.

В апеляційній скарзі відповідач вказує про те, що з висновком експерта на який посилався суд ухвалюючи рішення у справі не погоджуються. З цього питання у рішенні суду пояснення представника банку взагалі не відображені.

Суд ухвалюючи рішення про задоволення позову не надав належної оцінки тому факту, що позивач протягом тривалого часу здійснював погашення за кредитним договором, не звертався до банку з заявами про роз`яснення умов кредитного договору, а також з заявами щодо несправедливих умов кредитного договору.

Вважає, що суд безпідставно відмовив відповідачу у задоволенні заяви щодо застосування строків позовної давності. Крім того, в апеляційній скарзі зазначає, що неможливо погодитись з висновком суду, що позивач дізнався про порушення свого права лише в 2017 році, оскільки матеріали справи не містять жодного належного доказу, що була позбавлена можливості звернутися за правовою допомогою.

До апеляційного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Відзив мотивований тим, що було відсутнє волевиявлення позивача на укладення такого змісту договору. Вважає, що суд правильно врахував висновок експертизи і дійшов законного висновку про задоволення позову.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 14 липня 2008 року був укладений Генеральний Договір про надання кредитних послуг за №820/1-27/21/02/8-030, відповідно до умов якого відповідач зобов`язується надавати Позичальнику грошові кошти (Кредит) в межах загального ліміту, що встановлюється в базовій валюті доларах США в сумі 80 000 доларів США з урахуванням суми фактичної заборгованості за діючим кредитним договором за №820/1-27/21-03-7/054 від 26.09.2007 року, на умовах, визначених цим Договором та Додатковими угодами до нього, сплачувати проценти у розмірі, що визначатиметься у Додаткових угодах до цього Договору, але в будь-якому разі, не більше 15% річних в доларах США. Пунктом 3 Договору, надання кредитних послуг за цим Договором здійснюється шляхом укладення Додаткових угод, що є невід`ємними частинами цього Договору.

Пунктом 2 та 3 Додаткової угоди визначено, що Кредит надається Позичальнику на поточні потреби на строк з 14.07.2008 року по 05.07.2018 року включно.

Відповідно до п. 5 Генерального Договору, конкретні умови кредитної послуги, зокрема: валюта, сума, мета, строк, форма надання грошових коштів, розмір процентної ставки та спосіб виконання, тощо визначаються Додатковими угодами. Детальний розпис сукупної вартості Кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне подорожчання Кредиту зазначається у відповідному Додатку до кожної Додаткової угоди.

14 липня 2008 року сторонами була укладена Додаткова угода №1 до Генерального договору про надання кредитних послуг за №820/1-27/21/02/8-030. Згідно п.1. Додаткової угоди №1 кредитор надає Позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності цільового характеру використання відповідно до основних положень Генерального договору у формі разового Кредиту в сумі 56 500 доларів США, що дорівнює суму еквіваленту 2735,7865 грн. за курсом Національного банку України на день укладення Договору зі сплатою 14% річних та комісій строком до 05.07.2018.

Згідно з умовами Додаткової угоди №1 до Генерального договору про надання кредитних послуг за №820/1-27/21/02/8-030 кожного місяця позивач зобов`язаний повертати суму кредиту рівними частинами в сумі 495,62 (чотириста дев`яносто п`ять) доларів США 62 центів, не пізніше 5 числа, кожного місяця, починаючи з 05 лютого 2009 року.

14 липня 2008 року в якості забезпечення виконання боргових зобов`язань за Генеральним договором про надання кредитних послуг за №820/1-27/21/02/8-030 між позивачем та Банком було укладено Іпотечний договір за № за № 820/2/21/02-8/284, посвідчений ПН ХМНО Кошель Т.В. від 14.07.2008 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2879.

Відповідно до умов іпотечного договору, позивач передав Банку в іпотеку трьохкімнатну квартиру, загальною площею 66,5, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить позивачу на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 08.07.2005 року приватним нотаріусом ХМНО Кошель Т.В. за реєстром № 1689.

Відповідно висновку судової економічної експертизи № 4204 від 14.02.2018 року встановлено, що обрахована та вказана банком у Додатку №1 до Генерального Договору про надання кредитних послуг за №820/1-27/21/02/8-030 від 14 липня 2008 року та Додаткової угоди № 1 до Генерального Договору про надання кредитних послуг за №820/1-27/21/02/8-030 від 14 липня 2008 року загальна вартість кредиту, сума відсотків та винагород не відповідає базовим умовам Генерального Договору про надання кредитних послуг за №820/1-27/21/02/8-030 та Додаткової угоди№1 (т.1 а.с.166-174).

Висновком експертизи встановлено, що реальна процентна ставка (у процентному значенні) на момент укладення договору про надання споживчого кредиту фактично становить 17,54%, та є вищою на 1,22% від процентної ставки зазначеної в умовах кредитного договору 16,32%. Абсолютне значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі) складає 49032,58дол.США.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги ці висновки підтверджують.

Звертаючись до суду позивач посилалась на те, що банк, укладаючи оспорюваний кредитний договір, ввів її в оману, що є підставою для визнання договору недійсним.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

За змістом статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

Відповідно до статті 230 ЦК України у взаємозв`язку зі статтею 10 ЦПК України 2004 року наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Отже, обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених статтею 230 ЦК України та статтями 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) позивач в силу положення частини третьої статті 10 ЦПК України 2004 року зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Під час укладення оспорюваного договору сторони в порядку статті 638 ЦК України узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними.

Так, з кредитного договору вбачається, що в ньому зазначені: сума кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати заборгованості тощо. Позивач погодилась на отримання кредиту та була ознайомлена з умовами, що запропоновані банком. Сторони застережень до договору не висловлювали, підпис позивача на договорі свідчить про її згоду на укладення договору саме на тих умовах, які в них зазначені.

Отже, матеріали справи та встановлені обставини не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню позивача, а також про наявність у таких діях умислу з боку банку, який був спрямований на введення споживача в оману.

Матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема не спростовано, що під час укладення кредитного договору позивач діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилась з його умовами, визначивши, при цьому характер правочину і всі його істотні умови.

Доводи позову про те, що банк ввів в оману щодо істотних умов кредитного договору, зокрема щодо його ціни судова колегія відхиляє. Встановлені на підставі висновку судово-економічної експертизи від 14 лютого 2018 року обставини, що відсоткова ставка не відповідає умовам кредитного договору і має місце подорожчання кредиту, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки вказані обставини не є підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу, а судове рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - задовольнити.

Рішення Московського районного суду міста Харкова від 26 листопада 2018 року - скасувати. і ухвалити нове.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» судовий збір в сумі 1653 (одна тисяча шiстсот п`ятдесят три) гривнi 60 копiйок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук

повний текст постанови

складено 8 травня 2019 року