ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4722/19 Справа № 216/4609/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Онопченко Ю.В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 216/4609/16-ц

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач - Публічне акціонерное товариство «Укрсоцбанк»,

відповідачі - ОСОБА_3 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якої діє Ратушна Руслана Павлівна , на заочне рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 травня 2017 року, яке ухвалено суддею Онопченком Ю.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 25 травня 2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 25 січня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 було укладено Кредитний договір № М 120/016/07, згідно умов якого ОСОБА_3 отримала кредитні кошти у розмірі 80000,00 гривень зі сплатою 20 відсотків річних з кінцевим терміном повернення заборгованості до 22 січня 2010 року.

Відповідно до умов укладеного договору, ОСОБА_3 зобов`язана щомісяця сплачувати кредит, нараховані відсотки за користування кредитними коштами, у відповідності до Графіку повернення кредитку.

Одночасно, з метою забезпечення своєчасного виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 120/012-П-М 120/013/07 від 25.01.2007 року, згідно умов якого, ОСОБА_2 , як поручитель, зобов`язалася відповідати за виконання ОСОБА_3 договірних зобов`язань по кредитному договору № М 120/016/07 від 25.01.2007 року.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачами своїх зобов`язань за кредитним договором, станом на 05.04.2016 року, існує заборгованість, що становить 135 993,74 гривен, яка складається з: 66 658,08 - суми заборгованості за кредитом; 11 220,08 - сума заборгованості за відсотками; 34 743,67 - розміру пені за несвоєчасне повернення кредиту; 5 848,50 - розміру пені за несвоєчасне повернення відсотків; 14 998,07 - розміру інфляційних витрат за кредитом; 2 524,67 - розміру інфляційних витрат за відсотками, яку позивач просив суд стягнути з відповідачів на свою користь у солідарному порядку.

Заочним рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 травня 2017 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 солідарно на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість у сумі 135 993 гривень 74 копійки.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 порівну на користь ПАТ «Укрсоцбанк» судовий збір у розмірі 1019 гривень 96 копійок з кожного відповідача.

Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 лютого 2019 року залишено без задоволення заяву відповідача ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якої діє Ратушна Р.П , просять рішення суду скасувати, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що відповідач не була належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи та не мала можливості заперечувати проти заявлених позовних вимог. Зазначає, що позивачем було приховано від суду факт наявності рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу від 16 квітня 2009 року, яким було розірвано кредитний договір та стягнуто всю заборгованість із позичальника ОСОБА_3 , а оскаржуваним рішенням фактично стягується та ж сама сума боргу за кредитом та нараховані відсотки і штрафні санкції, що не передбачено чинним законодавством України та суперечить правовим висновкам Верховного Суду. Також, вказує й на те, що відповідач ОСОБА_3 у заяві про перегляд заочного рішення просила відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позивачем позовної давності, однак суд першої інстанції таку заяву не розглянув, залишивши заяву про перегляд заочного рішення без задоволення, у зв`язку з чим відповідач просить суд апеляційної інстанції застосувати наслідки пропуску позовної давності.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 07 травня 2019 року заочне рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 травня 2017 року в частині задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - скасовано та провадження у справі в цій частині позовних вимог закрито, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, у зв`язку з тим, що ці позовні вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Клопотання відповідача ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якої діє Ратушна Р.П , про розгляд справи у судовому засідання з викликом сторін задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц), а обґрунтованих обставин, які б зумовлювали необхідність розгляду справи у судовому засіданні за участю сторін, в клопотанні відповідача не наведено.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з боржника ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 не виконувала умови договору в повному обсязі, що є підставою для стягнення на користь позивача суми заборгованості за кредитом, розмір яких останньою не оспорювався.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Як вбачається з матеріалів справи, апеляційна скарга відповідача ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Ратушна Р.П, обґрунтована тим, що справу розглянуто судом за її відсутності, без належного повідомлення про дату, час та місце засідання суду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року за № 2147-VІІІ, яким викладено в нових редакціях тексти, зокрема, Цивільного процесуального кодексу України та Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п.9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчиненні окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Враховуючи те, що оскаржуване рішення суду ухвалено судом під час дії Цивільного процесуального кодексу України, в редакції від 18.03.2004 року, питання щодо належного повідомлення відповідача ОСОБА_3 про час та місце розгляду справи перевіряється відповідно до положень такого кодексу.

Згідно ст. 158 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, розгляд судом цивільної справи відбувається у судовому засіданні з обов`язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 76 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду.

Як вбачається з матеріалів справи, всі судові повістки про призначення справи до розгляду та копія позовної заяви не були вручені відповідачу ОСОБА_3 та повернулися до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 36-54, 56-57 62-63 74-777).

Таким чином, ОСОБА_3 не була належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості про вручення їй судової повістки про призначення справи до розгляду у порядку, визначеному ст. 76 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляду справи за її відсутності без обов`язкового належного повідомлення її про час та місце розгляду справи, що згідно п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи, 25 січня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_3 було укладено Кредитний договір № М 120/016/07, згідно умов якого ОСОБА_3 отримала кредитні кошти у розмірі 80000,00 гривен зі сплатою 20 відсотків річних з кінцевим терміном повернення заборгованості до 22 січня 2010 року.

Відповідно до умов укладеного договору, ОСОБА_3 зобов`язана щомісяця сплачувати кредит, нараховані відсотки за користування кредитними коштами, у відповідності до Графіку повернення кредитку.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу від 16 квітня 2009 року задоволено позовні вимоги Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 про розірвання кредитного договору та стягнення заборгованості за ним.

Розірвано договір кредиту № М 120/016/07 від 25 січня 2007 року та стягнуто з ОСОБА_3 на користь Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» заборгованість станом на 16.04.2009 року, в сумі 70 855,89 грн., із яких: заборгованість за кредитом - 66 658,08 грн., заборгованість по відсотках - 1259,09 грн., пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 2 889,82 грн., пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 48,09 грн.

Рішення не оскаржено, набрало законної сили 26 квітня 2009 року (а.с. 153).

Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості за Кредитним договором № М 120/016/07 від 25 січня 2007 року у вересні 2016 року, ПАТ «Укрсоцбанк» приховав наявність рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу від 16 квітня 2009 року та ставив перед судом питання про стягнення з відповідачів у солідарному порядку заборгованість, яка виникла станом на 05.04.2016 року, існує заборгованість, що становить 135 993,74 гривен, яка складається з: 66 658,08 - суми заборгованості за кредитом; 11 220,08 - сума заборгованості за відсотками; 34 743,67 - розміру пені за несвоєчасне повернення кредиту; 5 848,50 - розміру пені за несвоєчасне повернення відсотків; 14 998,07 - розміру інфляційних витрат за кредитом; 2 524,67 - розміру інфляційних витрат за відсотками. До позовної заяви додано розрахунок заборгованості, з якого слідує, що предметом даного позову є стягнення боргу за період з 25 січня 2007 року по 05 квітня 2016 року (а.с. 5-6), тобто банк повторно ставить перед судом питання про стягнення заборгованості за Кредитним договором № М 120/016/07 від 25 січня 2007 року, яка вже стягнута на його користь судовим рішенням, що набрало законної сили.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

З аналізу змісту наведених норм можна дійти висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги, згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Тобто, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Якщо за рішенням про стягнення кредитної заборгованості чи звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що зазначено в судовому рішенні.

Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18).

Однак, вищезазначені вимоги закону залишились поза увагою суду першої інстанцій, оскільки ПАТ «Укрсоцбанк» приховав наявність рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу від 16 квітня 2009 року, яким вже стягнуто заборгованість за Кредитним договором № М 120/016/07 від 25 січня 2007 року в сумі 70 855,89 грн., у порядку статті 1050 ЦК України, тобто кредитор скористався своїм правом на дострокове стягнення заборгованості за кредитом у повному обсязі (а.с. 153).

При цьому, з огляду на те, що рішенням Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу від 16 квітня 2009 року Кредитний договір № М 120/016/07 від 25 січня 2007 року було розірвано, колегія суддів дійшла висновку про те, що позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» про стягнення інфляційних втрат за неналежне виконання умов цього Договору теж не можуть бути задоволені у зв`язку з його розірванням у судовому порядку.

При цьому, згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Тобто, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і з факту завдання шкоди особі.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України.

У відповідача існує невиконане грошове зобов`язання перед позивачем у розмірі 70 855,89 грн., що підтверджується рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 квітня 2009 року, яке набрало законної сили 26 квітня 2009 року, у зв`язку з чим останній має право на пред`явлення відповідачу вимоги в порядку частини другої статті 625 ЦК України про сплату інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період прострочення грошового зобов`язання з моменту набрання чинності рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 квітня 2009 року до фактичного його виконання шляхом сплати усіх необхідних грошових сум, однак не надає йому право на стягнення цих сум у порядку прострочення виконання зобов`язання за Кредитним договором № М 120/016/07 від 25 січня 2007 року, а тому заявлені позовні вимоги в цій частині теж не підлягають задоволенню.

Під час розгляду справи відповідач ОСОБА_3 надала заяву в якій просила застосувати позовну давність.

За нормами ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Згідно роз`яснень викладених у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», суд зазначає у рішенні про відмову у позові з підстав пропуску без поважних причин строку для звернення з позовом, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

За таких обставин, заважаючи на висновок суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості у зв`язку з їх недоведеністю та необгрунтованістю, відсутні правові підстави для відмови в задоволенні цих же позовних вимог у зв`язку з пропуском позовної давності.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості- скасуванню на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки, відповідачем ОСОБА_3 не сплачувався судовий збір за подання апеляційної скарги, колегія суддів стягує з ПАТ «Укрсоцбанк»на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 067,00 грн. (1 378,00 грн. (судовий збір, що підлягав сплаті при поданні позовної заяви) х 150%), що відповідає розміру визначеному Законом України «Про судовий збір».

Керуючись ст. ст.. 367, 369, 374, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якої діє Ратушна Руслана Павлівна , - задовольнити частково.

Заочне рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2014 року в частині задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості заборгованості за кредитним договором у розмірі 135 993,74 грн. та судових витрат у розмірі 1 019,96 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

В іншій не оскаржуваній частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на користь держави судові витрати у розмірі 2 067 (дві тисячі шістдесят сім) гривень 00 (нуль) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 07 травня 2019 року.

Головуючий:

Судді: