Справа №: 398/1776/18
провадження №: 2/398/137/19
РІШЕННЯ

Іменем України

"18" квітня 2019 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області в складі:

головуючого судді Авраменка О.В.,

з участю секретаря судового засідання Міщенко С.А.,

представника позивача ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3 та її представника адвоката ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в м. Олександрія в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про задоволення грошових вимог кредитора спадкодавця

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3, як спадкоємця померлого ОСОБА_5, про стягнення боргу за договором позики в розмірі 137 154,07 грн., процентів за договором позики в розмірі 73 261,17 грн. та трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобовязання у розмірі 12 456,57 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 16 жовтня 2010 року між ним та ОСОБА_5 укладено договір позики, на підставі якого позивач того ж дня передав ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 92 000,00 грн., що на момент укладення договору становило еквівалент 11 500,00 доларів США. На підтвердження договору ОСОБА_5 власноруч написав розписку, якою підтвердив факт отримання грошових коштів в сумі 92 000,00 грн., та своє зобовязання повернути кошти у строк зазначений в договорі 01 серпня 2011 року. Протягом 2013-2015 років часткове погашення боргу здійснювали позичальник та дружина відповідач. Про смерть позичальника він дізнався з ухвали суду від 23 жовтня 2017 року, якою відмовлено у відкритті провадження за його позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу за розпискою у зв'язку зі смертю останнього. Враховуючи викладене просив стягнути з відповідача, як спадкоємця позичальника, суму боргу за розпискою, проценти за користування позикою та три відсотки річних.

Відповідач заперечувала проти задоволення позову з тих підстав, що у розписці визначений термін виконання зобов'язання до 01 серпня 2011 року, тобто строк позовної давності сплив 01 серпня 2014 року і жодного клопотання про його поновлення позивачем не надано. Крім того, після смерті в 2013 році ОСОБА_5 позивач до відповідача жодних вимог не пред'являв.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві та пояснив, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено договір позики, на підставі письмової розписки від 16 жовтня 2008 року з встановленим строком повернення боргу до 01 серпня 2011 року. За даною розпискою повернуто 6 255 доларів США. Коли позичальник перестав повертати кошти, ОСОБА_1 був вимушений звернутися з позовом до суду восени 2017 року. Після звернення з даним позовом отримав ухвалу суду, якою відмовлено у відкритті провадження у справі у звязку зі смертю відповідача. З даної ухвали йому стало відомо, що ОСОБА_5 помер у 2013 році. Позивач проживає у віддаленому регіоні Російської Федерації, є громадянином ОСОБА_6 і раніше не знав про смерть ОСОБА_5 Після встановлення даної обставини ОСОБА_1 намагався в добровільному порядку повернути борг, звертався до дружини та сина померлого, але вони відмовилися повернути борг. Це зумовило його звернутися до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про задоволення грошових вимог кредитора спадкодавця. Відповідно до норм ЦК України спадкуються як права так обовязки. Зважаючи на те, що ОСОБА_3 фактично прийняла спадщину після смерті її чоловіка ОСОБА_5, так як проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, фактично вступила у користування та володіння спадковим майном. Крім того зазначив, що ОСОБА_3 неодноразово особисто повертала частину грошових коштів ОСОБА_1, востаннє вона передавала кошти позивачу в грудні 2015 року, але докази відсутні, що не викликало в нього жодних питань щодо того чи живий ОСОБА_5 Після 2015 року гроші жодного разу не поверталися, тому він був вимушений звернутися з позовом до суду. Оскільки позивач лише в 2017 році довідався про смерть позичальника і намагався в добровільному порядку повернути кошти, то відсутні докази його звернення до нотаріальної контори протягом 6 місяців після смерті ОСОБА_5 ОСОБА_1 однокласник ОСОБА_5, вони товаришували, він добре знав його родину, але коли борг не було повернуто вчасно стосунки між ними зіпсувались. Коли ОСОБА_3 повертала кошти, про смерть чоловіка нічого не повідомляла. В нього не викликало це жодних запитань, оскільки навіть раніше вона особисто повертала грошові кошти.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог.

Представник відповідача ОСОБА_4 заперечила проти задоволення позовних вимог та зазначила, що докази надані позивачем на підтвердження позовних вимог є неналежними та недопустимими. Відповідач ОСОБА_3 є дружиною ОСОБА_5 Про існування договору позики між позивачем і ОСОБА_5 відповідач нічого не знала, такої значної суми коштів в її родині не було. Дійсно ОСОБА_1 та ОСОБА_5 однокласники, щоліта вони зустрічалися. ОСОБА_1 було достовірно відомо, що ОСОБА_5 помер в 2013 році. Зобовязання у ОСОБА_3 за даною розпискою могли виникнути лише протягом 6 місяців з моменту коли він дізнався про смерть позичальника, звернувшись до нотаріуса, що позивачем не будо зроблено, і лише в межах вартості успадкованого майна. Вважає, що позивач навмисно звернувся до суду вперше до ОСОБА_5 з метою штучного поновлення пропущеного строку звернення з позовом до суду, який на той час вже минув. Крім того, відповідач не успадкувала після смерті чоловіка жодного майна, оскільки будинок в якому вони проживають належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину. Також зазначила, що позивач пропустив строк позовної давності, так як з 01 серпня 2011 року минуло понад 3 роки. У зв'язку з цим просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши вступне слово учасників справи, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позов, оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків.

Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів у справі встановив наступні факти та правовідносини.

16 жовтня 2010 року ОСОБА_5 складено розписку про отримання грошових коштів у позивача в розмірі 92 000,00 грн., що становило еквівалент 11 500,00 доларів США. Відповідно до розписки ОСОБА_5 зобов'язався повернути всю суму боргу до 01 серпня 2011 року (а. с. 11).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначенні родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей такого ж роду та такої якості (ст. 1046 ЦК України). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

В постановах Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі 6-1103цс16, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, від 18 вересня 2013 року №6-63цс13 висловлена правова позиція про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 та від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14.

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612, ст. 629 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з приписами ч. ч. 2 та 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Наявність у позивача оригіналу договору свідчить про неповернення боргу ОСОБА_5

Відповідно до ч. 2 ст. 1048 ЦК договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ч. 2 ст. 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Відповідно до розрахунків позивача за договором позики ОСОБА_5 повинен повернути позивачу суму позики в розмірі 137 154,07 грн., проценти за договором позики в розмірі 73 261,17 грн. та три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобовязання у розмірі 12 456,57 грн.

07 березня 2014 року ОСОБА_5 помер, що підтверджується копією актового запису про смерть №251 від 12 березня 2013 року (а. с. 32).

Відповідно до листа Олександрійської міської нотаріальної контори №1 від 27 липня 2018 року спадкова справа після смерті ОСОБА_5, станом на 27 липня 2018 року в Олександрійській міській державній нотаріальній конторі №1 не заводилась (а. с. 30).

Допитана відповідно до ст. ст. 230 232, 234 ЦПК України як свідок відповідач ОСОБА_3 пояснила, що позивача ОСОБА_1 знає як однокласника чоловіка. Вони з чоловіком та іншими однокласниками зустрічалися та спілкувалися. Інколи вони зустрічалися лише вдвох. Щодо позики чоловіка грошових коштів у ОСОБА_1 їй нічого не відомо. Вважає, що чоловік не міг взяти в борг та не повідомити про це її. Вони не потребували коштів, оскільки чоловік працював, негайної потреби в коштах в їх сімї не виникало. Чоловік разом з Мельником займалися «таксі», мали близько 10 машин, але чоловік вийшов з бізнесу. ОСОБА_1 міг дізнатися про смерть її чоловіка від однокласників, зокрема від Мельника, який не міг не повідомити про смерть ОСОБА_5 Вона не впевнена, що розписка, долучена до матеріалів позовної заяви написана, власноруч її чоловіком. Особисто вона ніяких коштів, ніколи ОСОБА_1 не повертала і не передавала. Після смерті чоловіка з ОСОБА_1 не спілкувалась, лише раз вони зустрілися випадково в місті на вулиці. Жодних претензій щодо повернення грошових коштів до неї ніхто не предявляв. Нотаріус не повідомляв про наявність вимоги кредитора про повернення грошових коштів. Заяву про прийняття спадщини вона не подавала, проте на момент смерті чоловіка проживала та була зареєстрована разом з ним.

Суд вважає встановленим, що відповідач в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України прийняла спадщину після смерті ОСОБА_5

За правилами ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач не повідомляла позивача про смерть ОСОБА_5, а позивачем не доведено, що відповідач знала про наявність боргів спадкодавця перед ним. Крім того, відповідач не надала доказів на спростування того, що позивач знав або міг дізнатися про смерть ОСОБА_5 до жовтня 2017 року.

За змістом ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Оскільки, відповідач є таким, що прийняла спадщину після смерті ОСОБА_5, то до неї перейшов обов'язок і щодо повернення позивачу грошових коштів за розпискою.

Відповідачем подано письмову заяву про застосування строків позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

При цьому, ст. 262 ЦК України встановлено, що заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Згідно з ч. 3 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

Зі змісту розписки вбачається, що ОСОБА_5І зобовязався повернути суму позики до 01 серпня 2011 року, однак цього зроблено не було, і про це порушення його права позивачу було відомо. Позивачем не надано доказів того, що повернення боргу відбувалось протягом 2013 - 2015 років. За таких обставин, суд приходить до висновку, що строк позовної давності щодо стягнення заборгованості задоговором позики сплив 01 серпня 2014 року.

За змістом ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно із ч. 1 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 76 82 ЦПК України. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Оскільки, позивачем не надано доказів поважності причин пропущення позовної давності та судом не встановлено обставин, що зумовлюють зупинення та/або переривання строку позовної давності, то суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності для звернення до суду за захистом свого цивільного права.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України у звязку з відмовою у задоволенні позову не підлягають стягненню на користь позивача понесені ним витрати зі сплати судового збору.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 78, 80, 81, 141, 258, 259, 263 265, 268 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса місця проживання: Російська Федерація, Ханти-Мансійський автономний округ Югра, АДРЕСА_1) до ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (адреса місця проживання, зареєстрована у встановленому законом порядку: АДРЕСА_2) про задоволення грошових вимог кредитора спадкодавця.

Судові витрати залишити по фактично понесеним.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його складення до Кропивницького апеляційного суду через Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 26 квітня 2019 року.

Суддя О.В.Авраменко