Дата документу 23.04.2019 Справа № 310/8515/17
ЗапорізькИЙ Апеляційний суд
Є.У. № 310/8515/17 Головуючий у І-й інстанції: Білоусова О.М.
Провадження НОМЕР_2-ц/807/656/19 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Воробйової І.А.

секретар: Кулабухова І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійних вимог, щодо предмету спору ОСОБА_7 та приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Шевченко Т.В. про визнання окремого пункту договору недійсним, визнання майна особистою приватною власністю одного з подружжя, витребування майна з чужого володіння,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійних вимог, щодо предмету спору ОСОБА_7 та приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Шевченко Т.В. про визнання окремого пункту договору недійсним, визнання майна особистою приватною власністю одного з подружжя, витребування майна з чужого володіння,

В обґрунтування позову зазначав, що перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6 з 18.07.2009 року та 06.06.2014 року ОСОБА_6 була придбана квартира АДРЕСА_1. Вказує, що фактично квартира була придбана за його власні кошти та джерелом придбання квартири є гроші від продажу квартири, яка належала йому на праві особистої приватної власності і які зберігалися на депозитних рахунках. Вважає, що під час оформлення спірної квартири на ОСОБА_6 його ввели в оману, оскільки недостатньо роз'яснили вимоги законодавства в частині того чи буде він мати право власності на цю квартиру. Крім цього, мотивом оформлення квартири на відповідача було уникнення великих податків, а також те, що за ним вже була зареєстрована нерухомість, а за дружиною - ні. Вказує, що ОСОБА_6 у цей час не працювала, інших доходів фактично не отримувала, коштів на придбання квартири не мала, так 27.10.2017 року ОСОБА_6 продала спірну квартиру відповідачу ОСОБА_4 Посилається на ст. 60 СК України, правові позиції Верховного суду України та вважає, що придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя не робить його об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Посилаючись на зазначені обставини, просив суд визнати недійсним пункт 5.3 Договору купівлі-продажу двокімнатної квартири НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 від 06.06.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Шевченко Т.В. за реєстровим № 942 в частині того, що ОСОБА_3 свідчить, що предмет договору буде перебувати в особистій власності його дружини, та яка придбається за її особисті кошти; визнати двокімнатну квартиру НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, особистою приватною власністю ОСОБА_3; витребувати з володіння ОСОБА_4 та повернути у володіння ОСОБА_3 нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 жовтня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 18 липня 2009 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 9).

Заочним рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 25.12.2015 року № 310/9866/15-ц шлюб між сторонами розірвано (а.с. 10).

В період шлюбу подружжям придбано у відповідача ОСОБА_5 двокімнатну квартиру НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1, що сторонами не оспорюється.

Договір купівлі-продажу квартири був укладений від імені ОСОБА_6 (а.с. 13). Пунктом 5.3 вказаного договору передбачено, що чоловік покупця, ОСОБА_3, надав згоду на укладення цього договору та свідчить, що предмет договору буде перебувати в особистій власності його дружини, так як придбається за її особисті кошти, справжність підпису засвідчено Шевченко Т.В. - приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу, реєстровий номер 941, від 06.06.2014 року (а.с. 30).

Окрім того, в матеріалах справи наявна копія заяви ОСОБА_3 приватному нотаріусу Бердянського міського нотаріального округу Шевченко Т.В. про надання згоди на купівлю його дружиною ОСОБА_6 квартири НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1, за ціну та на умовах йому відомих, в якій позивач свідчить, що зазначена квартира придбана за її особисті кошти і не буде об'єктом спільної сумісної власності (а.с. 141). Справжність підпису ОСОБА_3 засвідчено приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Шевченко Т.В., особу позивача встановлено, його дієздатність та факт реєстрації шлюбу перевірено.

У позові позивач посилався на те, що пункт договору , у якому зазначено, що придбана нерухомість за кошти відповідача є недійсним, позаяк під час оформлення договору він вирішив оформити майно на дружину з метою уникнення сплати великого податку так як на той час за ним вже була зареєстрована нерухомість.

Тож з пояснень самого позивача вбачається про те, що він свідомо подав заяву про оформлення права власності на дружину з зазначенням того, що квартира буде перебувати в особистій власності дружини, тому що придбана за її особисті кошти.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, у відповідності до ст. ст. 60,61,63,65 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди.

Тож позивач підтвердив власною заявою відсутність будь-яких заперечень проти того, що квартира належить особисто його дружині.

У позові позивач посилається на те, що квартира була придбана не за особисті кошти дружини, а за його особисті кошти та має бути визнана його особистою власністю.

При цьому він не надає жодних переконливих доказів на підтвердження цієї обставини та на спростування власної письмової заяви про те, що квартира придбана за кошти відповідачки.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вимогами частин першої-третьої, п'ятої та шостої ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, не було встановлено обставин, які б свідчили про наявність підстав для визнання пункту 5.3 Договору купівлі-продажу недійсним.

В матеріалах справи міститься копія договору купівлі-продажу квартири від 20.10.2010 року, відповідно до якого ОСОБА_3 продав ОСОБА_9 двокімнатну квартиру НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_2 за 70 000 грн. (а.с. 110).

Суд першої інстанції надав оцінку твердженням позивача про те, що за отримані від продажу цієї квартири кошти -70 000 грн. була придбана спірна квартира, ціна якої зазначена в договорі купівлі-продажу - 149 000 грн., зокрема, зазначив, що спірна квартира придбана за суму, яка вдвічі більше отриманої ОСОБА_3 суми за продаж його власної квартири.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що при укладені договору позивач був введений в оману, не знайшли також свого підтвердження, тому що він не зазначає хто та яким способом ввів його в оману при укладенні договору, проте не спростовує належними доказами свою особисту заяву, яку він подав при укладенні договору ( а.с. 141 т. 1).

На час звернення до суду спірна квартира була продана іншій особі - відповідачеві ОСОБА_4., у якої позивач просив витребувати майно як його особисте.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи, що позивачем не надано переконливих доказів на підтвердження своїх вимог, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позову.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог .

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 жовтня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 6 травня 2019 року

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

І.А. Воробйова