Справа № 201/3827/16-ц
Провадження № 2/201/1423/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2019 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

У складі: головуючого судді - Федоріщева С.С.,

при секретарі - Максимовій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення збитків, -

ВСТАНОВИВ:

16 березня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення матеріальної шкоди (збитків) (т.1 а.с. 3-7).

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він є VIP-клієнтом ПАТ КБ «Приватбанк» та власником карткового рахунку та відповідно держателем картки MasterCard Platinum № НОМЕР_1 , імітованої на його ім`я.

01 лютого 2015 року він уклав з ОСОБА_2 договір № ФП 01-2/2015 поворотної фінансової допомоги, на підставі якого отримав від останнього грошові кошти в сумі 450000,00 грн.

25 червня 2015 року картку ОСОБА_1 MasterCard Platinum № НОМЕР_3 було заблоковано банком без попередження. В липні 2015 року банк автоматично імітував йому нову платіжну картку MasterCard Platinum № НОМЕР_2 . Але картковий рахунок теж був заблокований, що позбавило його можливості користуватись коштами. 06 жовтня 2015 року з метою виконання зобов`язань перед ОСОБА_2 позивач був змушений укласти нотаріальний договір позики грошових коштів з ОСОБА_3 на суму 434000,00 грн. 09 жовтня 2015 року позивач повернув кошти ОСОБА_2 , але у зв`язку з простроченням виконання зобов`язань, останнім були нараховані штрафні санкції у розмірі 211450,50 грн., які були стягнуті з позивача рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2015 року. 11 лютого 2016 року позивач на виконання рішення суду перерахував на рахунок ОСОБА_2 211450,50 грн.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2015 року у справі № 201/15998/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2017 року, дії ПАТ КБ «Приватбанк» по відношенню до позивача визнано неправомірними. Цим рішенням суд зобов`язав банк усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні грошовими коштами, що знаходяться на платіжній картці позивача MasterCard Platinum НОМЕР_2 шляхом її негайного розблокування. Рішення суду виконано не було.

Позивач вважав суму 211450,50 грн., яка була стягнута з нього рішенням суду збитками і просив її стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк».

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2017 року, його вимоги були задоволені, стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 збитки в сумі 211450,50 грн. (т.1 а.с. 167, 168, 202-207).

Постановою Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року, рішення судів першої і другої інстанцій скасовані, а справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції (т.1 а.с.254- 257).

Ухвалою судді Федоріщева С.С. від 07 грудня 2018 року справу прийнято до свого провадження і у справі призначено проведення підготовчого судового засідання (т.2 а.с. 4).

Під час нового розгляду справи 22 березня 2019 року представник відповідача АТ КБ «Приватбанк» Чумак С.О. (діє на підставі довіреності від 13 серпня 2018 року - т.2 а.с. 21) надав відзив на позовну заяву (т.2 а.с. 18-20), у якому вважав, що позивачем не доведено наявність причинного зв`язку між діями банку і заподіяною шкодою, вартість шкоди не обґрунтована, просив відмовити у задоволенні позову.

27 березня 2019 року представник позивача - адвокат Хомяк О.П. (діє на підставі договору від 19 лютого 2019 року і ордеру від 19 лютого 2019 року - т.2 а.с. 9-11) надав відповідь на відзив (т.2 а.с. 22-24), у якій наполягав на тому, що спірна сума є збитками у розумінні ст. 22 ЦК України, а наявність причинного зв`язку підтверджена рішенням суду, яким визнано дії банка по відношенню до позивача протиправними. Просив позовні вимоги задовольнити.

Представник позивача - адвокат Хомяк О .П. в судове засідання не з`явився, про дату, місце і час розгляду справи був повідомлений належним чином. Надав заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги задовольнити повністю, врахувавши відповідь на відзив (т.2 а.с.40).

Представник відповідача - Чумак С.О. також в судове засідання не з`явився, про дату, місце і час розгляду справи був повідомлений належним чином. Надав заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, у задоволенні позовних вимог відмовити, врахувавши його заперечення (т.2 а.с. 39).

При розгляді справи, суд враховує норму п. 9 ч. 1 Розділу XI «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, згідно якого справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суд, з`ясувавши позиції сторін, дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, встановив такі обставини справи і відповідні ним правовідносини.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. (ч. 1 ст.13 ЦПК України).

Як вбачається з рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2017 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2017 року, задовольняючи вимоги ОСОБА_1 , суди першої і апеляційної інстанції, який погодився з висновками суду першої інстанції, виходили з таких установлених обставин.

Позивач ОСОБА_1 є VIP-клієнтом ПАТ КБ «Приватбанк» та власником карткового рахунку та відповідно держателем картки MasterCard Platinum № НОМЕР_1 , імітованої на його ім`я.

01 лютого 2015 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 був укладений договір № ФП 01-2/2015 поворотної фінансової допомоги. В момент укладання договору позивачем було отримано від ОСОБА_2 грошові кошти, відповідно до умов договору.

Відповідно до п. 1.1. - 1.2. договору кредитор зобов`язався надати позичальнику поворотну фінансову допомогу (в подальшому фінансова допомога), а позичальник зобов`язався використати її для власної діяльності і повернути у визначений даним договором строк.

Згідно із п. 1.3.-1.5 фінансова допомога надавалась у розмірі 450000 грн. Фінансова допомога надавалась строком до 25 червня 2015 року. При закінченні строку, вказаного в п. 1.4. договору, відповідач був зобов`язаний повернути фінансову допомогу в повному обсязі, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок позикодавця або в готівковій формі.

Відповідно до п.п. 4.2 - 4.3. договору у разі у разі несвоєчасного повернення грошових коштів, позичальник сплачує позикодавцю пеню в розмірі подвійної ставки НБУ за кожен день прострочення платежу. При затриманні повернення грошових коштів позичальником більш 30 календарних днів з дня настання строку, передбаченого п. 1.4 договору, позикодавець має право нарахувати, а позичальник зобов`язаний сплатити штраф у розмірі 10% від суми заборгованості перед позикодавцем. У разі затримання повернення грошових коштів позичальником більш 90 календарних днів з дня настання строку, передбаченого п. 1.4 договору, позикодавець має право нарахувати, а позичальник зобов`язаний сплатити штраф у розмірі 20% від суми заборгованості перед позикодавцем.

25 червня 2015 року картку ОСОБА_1 MasterCard Platinum № НОМЕР_3 було заблоковано, тому у нього був відсутній доступ до грошових коштів. Банк не попередив позивача про блокування карткових рахунків. Позивач неодноразово письмово звертався до відповідача для врегулювання виниклого спору, проте це не дало ніякого результату.

У липні 2015 року у зв`язку зі спливом строку дії карти банк автоматично імітував на ім`я позивача нову платіжну картку MasterCard Platinum № НОМЕР_2 .

Але картковий рахунок теж був заблокований, що позбавило його можливості користуватись банківським продуктом.

06 жовтня 2015 року для виконання зобов`язань перед ОСОБА_2 щодо повернення займаних коштів у розмірі 450000,00 грн. і припинення нарахування штрафних санкцій за договором, позивач був змушений укласти нотаріальний договір позики грошових коштів з ОСОБА_3 і позичити у останнього 434000,00 грн.

09 жовтня 2015 року позивач повернув кошти ОСОБА_2 , про що була складена розписка. Але у зв`язку з простроченням виконання зобов`язань, останнім було нараховано позивачеві штрафні санкції в розмірі 211450,50 грн., які були стягнуті рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2015 року. (т.1 а.с. 25-27).

Суд дійшов висновку, що дії банка щодо вчинення перешкод у користуванні грошовими коштами, розміщеними на рахунку відповідача на платіжній картці MasterCard Platinum НОМЕР_2 , призвели до спричинення йому збитків у розмірі 211450,50 грн.

11 лютого 2016 року позивачем на виконання рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2015 року з метою недопущення примусового його виконання і понесення додаткових витрат, перераховано на рахунок ОСОБА_2 кошти у розмірі 211450,50 грн. платіжним дорученням № 9 від 11 лютого 2016 року (т.1 а.с. 39).

Також було встановлено, що 23 грудня 2015 року заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 201/15998/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2017 року, дії ПАТ КБ «Приватбанк» по відношенню до позивача визнано неправомірними та незаконними (т.1 а.с. 123-126).

Цим рішенням суд зобов`язав ПАТ КБ «Приватбанк» усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні грошовими коштами, що знаходяться на платіжній картці позивача MasterCard Platinum НОМЕР_2 шляхом її негайного розблокування.

17 лютого 2016 року Жовтневим ВДВС Дніпропетровського МУЮ відкрито виконавче провадження № 50164615 щодо примусового виконання рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 201/15998/15-ц (т.1 а.с. 37-38).

Проте, не зважаючи на неодноразові письмові вимоги та приписи Жовтневого ВДВС до теперішнього часу відповідачем не здійснено заходів щодо негайного розблокування картки MasterCard Platinum № НОМЕР_2 .

У письмових заявах, пояснювальних листах ОСОБА_1 , скерованих у період червень 2015 року - березень 2016 року на адресу банка, він у досудовому порядку неодноразово просив ПАТ КБ «Приватбанк» вирішити питання про усунення перешкод у користуванні, розпорядженні грошовими коштами розміщених на його карткових рахунках. На що банк відповідав про необхідність надати документи, які підтверджують походження грошових коштів, що надійшли на рахунок за період з 01 січня 2015 року по 24 червня 2015 року, з посиланням на обов`язок банку відповідно до вимог законодавства, у разі виникнення сумнівів у достовірності чи повноти наданої інформації про клієнта, провести поглиблену перевірку.

Факт встановлення банком обмежень на зняття готівки з карткових рахунків позивача був встановлений заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2015 року у справі № 201/15998/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2017 року, тому не підлягав доказуванню. Під час розгляду справи судами встановлені неправомірні дії ПАТ КБ «Приватбанк» з блокування карткових рахунків ОСОБА_1 , що стало наслідком тривалого обмеження для позивача в можливості користування та розпорядження належними йому коштами та призвело до спричинення позивачу збитків у вигляді штрафних санкцій.

Повертаючи справу на новий розгляд, колегія суддів Другої судової палати касаційного цивільного суду Верховного Суду, у своїй ухвалі від 17 жовтня 2018 року (т.1 а.с. 254-257), з урахуванням поняття збитків і підстави їх відшкодування, обумовлених ст. 22, 611, 1166 ЦК України, звернула увагу, серед іншого, на повноваження банків як суб`єктів здійснення фінансового моніторингу фінансування злочинів, які мають право зупинити фінансові операції, що направлені на таке фінансування.

Так, вищий суд навів норму п. 91 розділу VIII Постанови Правління Національного банку України від 26 червня 2015 року «Про затвердження Положення про здійснення банками фінансовими моніторингу», відповідно до якої банк зобов`язаний інформувати визначені законодавством України правоохоронні органи за місцем розташування банку про фінансові операції, стосовно яких є підстави підозрювати, що вони пов`язані, стосуються або призначені для фінансування тероризму чи фінансування розповсюдження зброї масового знищення, та їх учасників у день виявлення, але не пізніше наступного робочого дня з дня реєстрації таких фінансових операцій.

А згідно із частинами 1, 6 ст. 17 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», суб`єкт первинного фінансового моніторингу має право зупинити здійснення фінансової (фінансових) операції при наявній підозрі, але таке зупинення фінансових операцій здійснюється на два робочих дні з дня зупинення (включно). Строки зупинення фінансових операцій суб`єктами первинного фінансового моніторингу та спеціально уповноваженим органом, зазначені у частинах 1-5 цієї статті, є остаточними та продовженню не підлягають. Правомірність блокування карткового рахунку можлива лише у випадку подальшого вчинення банком дій, визначених цим Законом.

Вищий суд указав, що вирішуючи цей спір, суди першої та апеляційної інстанції не встановили чи є витрати понесені позивачем на виконання рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2015 року збитками у розумінні положень ст. 22 ЦК України. Висновки судів про те, що невиконання банком своїх зобов`язань по своєчасному розблокуванні рахунків позивача спричинило понесення позивачем втрат у сумі 211450,50 грн. ґрунтувалися на припущеннях.

Тому суду першої інстанції слід перевірити чи є збитками понесені позивачем витрати у розумінні положень цивільного законодавства та установити наявність/відсутність причинно-наслідкового зв`язку між невиконанням банком договірних зобов`язань та втратою позивачем коштів.

Згідно із ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. За приписами ч. 2 ст. 419 ЦПК України з моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані або визнані нечинними рішення, постанови та ухвали суду першої або апеляційної інстанції втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Враховуючи вказівки суду касаційної інстанції, дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що вимоги позивача про відшкодування збитків не можуть бути задоволені з огляду на таке.

Щодо наявності причинно-наслідкового зв`язку між невиконанням банком договірних зобов`язань та втратою позивачем коштів.

Як встановлено, позивач 06 жовтня 2015 року уклав з ОСОБА_3 договір позики грошових коштів на суму 434000 грн. (т.1 а.с. 22, 23). Як стверджував позивач, означений договір був укладений з метою виконання зобов`язань за договором про надання поворотної фінансової допомоги від 01 лютого 2015 року, укладеним з ОСОБА_2 щодо повернення коштів у розмірі 450000 грн. у строк до 25 червня 2015 року, а також припинення нарахування штрафних санкцій.

09 жовтня 2015 року позивач повернув ОСОБА_2 основну суму боргу у розмірі 450000 грн., про що була складена розписка (т.1 а.с. 19). Але у зв`язку з простроченням виконання зобов`язань ОСОБА_2 були нараховані штрафні санкції у розмірі 211450,50 грн., що в подальшому були стягнуті рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2015 року (т.1 а.с. 25-27).

За хронологією подій видно, що майже через три місяці після настання строку виконання зобов`язань перед ОСОБА_2 (25 червня 2015 року), а саме 06 жовтня 2015 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_3 договір позики на суму 434000 грн. і через три дні повернув кошти ОСОБА_2 А останнім за період з 26 червня 2015 року по 09 жовтня 2015 року нарахована позивачеві пеня в сумі 75576,00 грн., штрафні санкції в сумі 135000,00 грн. і три проценти річних в сумі 3874,50 грн. (всього 211450,50 грн.), які потім стягнуті рішенням суду.

Позивач зв`язує факт невиконання у строк зобов`язань перед ОСОБА_2 з діями банку щодо блокування картки, для чого він перепозичив кошти у ОСОБА_3 і погасив ними заборгованість перед ОСОБА_2 , а той, скориставшись передбаченим договором і законом правом, нарахував йому штрафні санкції в сумі 211450,50 грн. за несвоєчасне виконання зобов`язань.

Саме цю суму штрафних санкцій позивач розцінює як збитки, завдані банком внаслідок блокування картки, оскільки блокування картки ОСОБА_1 банком здійснено 25 червня 2015 року (в останній день виконання зобов`язань перед ОСОБА_2 ).

Суд доходить висновку, що позивач не обґрунтував суму збитків, з огляду на те, що він перепозичив кошти у ОСОБА_3 не одразу після настання строку виконання зобов`язань перед ОСОБА_2 - 25 червня 2015 року, а більше ніж через три місяці. За цей період штрафні санкції, нарахування яких передбачено за кожен день прострочення (окрім штрафу - 10 %, а через 90 календарних днів - 20 % від суми заборгованості), збільшилися до загальної суми 211450,50 грн. Припустивши, що якби позивач уклав договір з ОСОБА_3 раніше, сума штрафних санкцій була б меншою, якщо б пізніше - їх сума була би більшою. Можна лише припустити, що означені обставини були залежні від дати розблокування картки, і позивач не укладав би договір позики з ОСОБА_3 і не сплачував штрафні санкції ОСОБА_2 . саме за такий період. Втім таке можна лише припустити, але доказування на таких припущеннях ґрунтуватися не може в силу приписів ч. 6 ст. 81 ЦПК України.

Суд вважає, що блокування картки банком об`єктивно не можна вважати єдиним і безумовним обмеженням для позивача, яке призвело до неможливості виконати у строк зобов`язання перед ОСОБА_3

З досліджених судом обставин не вбачається прямий зв`язок між блокуванням картки і сумою збитків саме у такому розмірі (211450,50 грн.), яка нарахована позивачеві третьою особою на підставі укладеного між ними договору, учасником якого банк не є. Необхідність укладання договору позики з іншою особою для погашення своїх зобов`язань визначена саме позивачем, отже ним самостійно обраний такий спосіб виконання своїх зобов`язань, а також строк їх виконання.

При цьому, відповідальність у вигляді нарахування штрафних санкцій внаслідок невиконання зобов`язань за договором несе сторона позичальник, а розмір цих санкцій сторони визначають самостійно, керуючись принципом свободи договору (ст. 627 ЦК України). Ризики від несвоєчасного виконання повернення коштів для позикодавця закладається в договорі у вигляді відповідальності позичальника - на розсуд сторін. Виконання умов договору, у т.ч. і сплата штрафних санкцій позичальником обумовлена волевиявленням позикодавця, адже вимагати сплати санкцій є його правом, а не обов`язком. Банк, не був і не повинен бути обізнаним про те, що позикодавець ОСОБА_2 , скористається передбаченим договором і законом правом стягнення штрафних санкції.

Більш того, яка видно з переписки позивача з ПАТ КБ «Приватбанк» (т.1 а.с. 41-43), банк не був обізнаний про наявність договору, укладеного позивачем ОСОБА_1 з ОСОБА_2 Позивач не повідомляв банку про те, що внаслідок блокування його картки йому нараховуються штрафні санкцій за будь-якими укладеними договорами з третіми особами, а заблокована картка є єдиним платіжним засобом, за допомогою якого позивач здійснює розрахунки з клієнтами.

Говорячи про відсутність причинного зв`язку між блокуванням картки і неможливістю розрахуватися з клієнтом ОСОБА_2 картковими коштами, суд враховує у т.ч. інформацію, представлену позивачем банку у його листі від 07 липня 2015 року вх. № 252674 (т.1 а.с. 42,43), Як видно з адресованих ПАТ КБ «Приватбанк» пояснень ОСОБА_1 стосовно операцій по рахунку, 95% операцій викликані необхідністю залучення і повернення фінансової допомоги для господарської діяльності. Завжди операціям з повернення фінансової допомоги передували операції з внесення коштів на розрахунковий рахунок ПАТ КБ «Приватбанк». Випадків переведення коштів у готівку без попереднього внесення на розрахунковий рахунок не було. Залишок відсотків утворився від звичайної діяльності фізичної особи (розрахунок в торгових точках, зняття в банкоматах). Щодо джерел походження коштів, то 2011 року він здійснює підприємницьку діяльність, у т.ч. зовнішньо-економічну з Прибалтикою . У 2011-2014 роках неодноразово відкривав депозити в ПАТ КБ «Приватбанк» на суми до 500000 доларів США, вносячи кошти від своєї діяльності як ФОП або позикові кошти, залучені на безоплатній основі від партнерів. У 2013-2014 роках всі депозити в ПАТ КБ «Приватбанк» були закриті і у 2014 - 2015 роках розміщені в інших банках, у т.ч. «Марфінбанк» і «Прокредитбанк». Ці кошти в подальшому були зняті з депозитів і використані в господарської діяльності. У 2015 році по мірі закриття депозитів і необхідності використання коштів в господарської діяльності як ФОП, використовував власні кошти (епізодично позичені від фізичних осіб - партнерів на безоплатній основі) для внесення і виведення своїх коштів на свою юридичну особу за допомогою договору поворотної фінансової допомоги. Всі операції по залученню і виведенню коштів між ним як фізичною особою і ФОП ОСОБА_1 здійснювалися виключно на підставі договору про поворотну фінансову допомогу б/н від 01 грудня 2014 року, який не підписувався, оскільки обома сторонами виступав він. Всі кошти, які переводилися в готівку з його картки в ПАТ КБ «Приватбанк» на сьогоднішній день повністю внесені назад у ПАТ КБ «Приватбанк», підтвердженням чого є обороти по дебету і кредиту на його картках. Більш того, переведено у готівку менше, ніж залучено (як поповнення картки) в ПАТ КБ «Приватбанк». У поясненнях позивач також вказав, що він займає посаду фінансового директора на ТОВ «ЛРЮ» у м. Дніпропетровську.

З наведених пояснень видно, що позивач є приватним підприємцем. Станом на 2015 рік мав ряд фінансових зобов`язань не лише перед ОСОБА_2 , а й перед іншими партнерами, що витікали з договорів про безповоротну фінансову допомогу. Неодноразово залучав і виводив кошти на рахунки, з рахунків ПАТ КБ «Приватбанк», мав рахунки в інших банках. Тобто, його господарська діяльність не обмежувалась розрахунками лише по заблоковані потім картці MasterCard Platinum НОМЕР_1 . Крім того, він займав посаду фінансового директора на підприємстві, що вказує на те, що він не є особою, що займає посаду на публічній службі, іншу посаду, де закон обмежує право на здійснення підприємницької діяльності.

З цього слідує висновок, що позивач у своїй діяльності не був обмежений використанням лише коштів, що зберігалися на картці MasterCard Platinum НОМЕР_1 . Ані договором про надання фінансової допомоги від 01 лютого 2015 року з ОСОБА_2 , ані законом не передбачених обов`язок здійснювати розрахунки виключно за допомогою конкретного засобу платежу, а не будь-яким іншим способом, передбаченим Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Стосовно відповідальності банка за блокування картки.

Згідно положень пунктів 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди є передбаченим законом способом захисту цивільних прав та інтересів.

Цивільно-правові відносини, які виникають у зв`язку з спричиненням (та відшкодуванням) майнової та моральної шкоди врегульовані положеннями статей 22, 23, 1166, 1167 ЦК України.

Згідно із ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які б особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Отже, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди, а на позивача покладається обов`язок довести наявність заподіяної шкоди та її розмір.

З урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (стаття 1192 ЦК України).

Відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача і вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Для застосування такого заходу відповідальності, як відшкодування шкоди слід встановити наявність у діях винної особи усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки), ступінь її вини у розумінні статті 1193 ЦК України.

При цьому встановлення прямого причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність є причиною, а збитки, яких зазнала потерпіла особа, - наслідком такої протиправної поведінки.

Питання про наявність або відсутність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи.

Відповідно до ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму чи фінансування розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Таким чином, дії ПАТ КБ «Приватбанк» щодо зупинення фінансових операцій за рахунком клієнта мають, зокрема, відповідати вимогам Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» від 14 жовтня 2014 року № 1702-VII.

Відповідно до пункту 1 ч. 2 ст. 5 цього Закону банки є суб`єктами первинного фінансового моніторингу. Згідно з частинами 1-3 статті 17 суб`єкт первинного фінансового моніторингу має право зупинити здійснення фінансової (фінансових) операції (операцій), яка (які) містить (містять) ознаки, передбачені статтями 15 та/або 16 цього Закону, та/або фінансові операції із зарахування чи списання коштів, що відбувається в результаті дій, які містять ознаки вчинення злочину, визначеного Кримінальним кодексом України, та зобов`язаний зупинити здійснення фінансової (фінансових) операції (операцій), якщо її учасником або вигодоодержувачем за ними є особа, яку включено до переліку осіб, пов`язаних з провадженням терористичної діяльності або щодо яких застосовано міжнародні санкції (якщо види та умови застосування санкцій передбачають зупинення або заборону фінансових операцій), і в день зупинення повідомити спеціально уповноваженому органу в установленому законодавством порядку про таку (такі) фінансову (фінансові) операцію (операції), її (їх) учасників та про залишок коштів на рахунку (рахунках) клієнта, відкритому (відкритих) суб`єктом первинного фінансового моніторингу, який зупинив здійснення фінансової (фінансових) операції (операцій), та у разі зарахування коштів на транзитні рахунки суб`єкта первинного фінансового моніторингу - про залишок коштів на таких рахунках в межах зарахованих сум. Таке зупинення фінансових операцій здійснюється на два робочі дні з дня зупинення (включно).

Як установлено, заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 201/15998/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2017 року, дії ПАТ КБ «Приватбанк» по відношенню до позивача визнано неправомірними та незаконними і зобов`язано ПАТ КБ «Приватбанк» усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні грошовими коштами, що знаходяться на платіжній картці позивача MasterCard Platinum НОМЕР_2 шляхом її негайного розблокування. (т.1 а.с. 23-124, 125-126).

Як видно зі змісту ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2017 року, апеляційний суд не погодився з доводами банку про те, що його дії відповідали вимогам Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення».

Згідно із ч. 8, 10 ст. 17 цього Закону суб`єкти первинного фінансового моніторингу та спеціально уповноважений орган є відповідальними за дотримання видів та умов застосування санкцій, що передбачені у вищезазначеному переліку.

Зупинення фінансових (фінансової) операцій (операції) відповідно до частин 1 - 3, 5 цієї статті, частини 3 статті 23 цього Закону не є підставою для виникнення цивільно-правової відповідальності суб`єкта первинного фінансового моніторингу та його посадових осіб за порушення умов відповідних правочинів.

Отже, зупинення фінансових (фінансової) операцій (операції) відповідно до частин 1 - 3, 5 ст. 17 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» не є підставою для виникнення цивільно-правової відповідальності суб`єкта первинного фінансового моніторингу - банка.

Таким чином, хоч і рішенням суду встановлено, що ПАТ КБ «Приватбанк» порушив вимоги закону під час бокування операцій за карткою, проте означене не впливає на суть правовідносин у цьому спорі щодо відшкодування шкоди у вигляді збитків, оскільки цим рішенням визнано, що протиправність дій банка полягає у недотриманні вимог Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення». Втім заявлена позивачем сума збитків не може бути відшкодована на підставі цього закону, адже він виключає цивільно-правову відповідальність банка як суб`єкта первинного фінансового моніторингу за блокування операцій по рахункам.

Водночас, відповідно до ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з п. 8.3 ст. 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк несе відповідальність, передбачену цим Законом, за порушення строків виконання доручень клієнтів. Відповідно до п. 18.4 ст. 18 Закону банк, як учасник платіжної системи, несе відповідальність за шкоду, заподіяну суб`єктам переказу внаслідок недотримання процедури електронного переказу коштів. За приписами ст. 32 Закону банки несуть перед платником та отримувачем відповідальність, пов`язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів у вигляді пені у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними.

З наведеного слідує, що банк несе перед клієнтом відповідальність у вигляді відшкодування збитків лише внаслідок порушення вимог закону і укладеного договору у вигляді пені, яка розраховується у відсотках від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, але не більше 10 відсотків суми переказу.

Враховуючи те, що законом не передбачена цивільно-правова відповідальність банка як суб`єкта первинного фінансового моніторингу за блокування (зупинення операцій по рахунку) відповідно до частин 1 - 3, 5 ст. 17 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», а також законом не передбачена відповідальність банка у вигляді збитків за правочином з третіми особами, суд доходить висновку про відсутність підстав для стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» шкоди у вигляді збитків зв`язку в сумі 211450,50 грн., у зв`язку з відсутністю безпосередньої вини банку у невиконанні позивачем зобов`язань за договором поворотної фінансової допомоги, а також відсутністю причинного зв`язку між діями банку і тим, що позивач самостійно в обраний ним спосіб погасив заборгованість перед ОСОБА_2 , сплативши на його користь штрафні санкцій за договором платіжним дорученням від 11 лютого 2016 року (т.1 а.с. 9).

Враховуючи викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» не підлягають задоволенню.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 2114,60 грн. (т.1 а.с. 2) з відповідача не стягуються.

На підставі викладеного та керуючись ст. 4, 12, 13, 76, 81, 89, 141, 259, 247, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення збитків відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С. Федоріщев