ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2019 року м. Чернівці

справа № 2/725/309/14

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Владичана А.І.,

секретар: Тодоряк Г.Д.,

позивач: публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

відповідач: ОСОБА_1 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21 травня 2014 року, ухваленого під головуванням судді Піхало Н.В., дата виготовлення повного тексту невідома, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2014 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на заставлене майно, посилаючись на те, що відповідно до укладеного між відповідачем та банком кредитного договору №014/0008/82/39215 від 15.03.2007 року позичальник отримав у відділенні №1 Чернівецькій обласній дирекції ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» кредит у розмірі 25000 дол. США на термін з 15.03.2007року по 14.03.2014 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язання за вищевказаним кредитним договором 15 березня 2007 року між кредитором та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір №011/0008/20717, за умовами якого відповідач передав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .

Однак, у порушення умов укладеного між сторонами договору відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, а тому станом на 19 лютого 2014 року у нього утворилась заборгованість у розмірі 200 432,50 дол. США, яка складається із: заборгованості за кредитом - 22 718,56 дол. США, прострочена заборгованість - 22 420,94 дол. США, заборгованості по сплаті процентів - 17 150,25 дол. США та пені за прострочення сплати кредиту та процентів - 160 563,69 дол. США, що станом на 19.02.2014 року за офіційним курсом НБУ становить 1 741 137,09 грн.

З метою вирішення питання про погашення заборгованості за кредитом банк відповідно до умов кредитного та іпотечного договору направив відповідачу повідомлення-вимогу, згідно якої останнього було зобов`язано у тридцятиденний термін достроково повернути всю суму заборгованості, проте дана вимога залишилась без виконання.

Посилаючись на вказане, а також ураховуючи умови укладених між сторонами договорів кредиту та іпотеки, банк просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 1 741 137,09 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 і належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності від 30 серпня 2006 року, виданого Департаментом житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради згідно з розпорядженням від 30 серпня 2006 року, шляхом її продажу на прилюдних торгах, встановивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на ці види майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, а також стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору в сумі 3 654,00 грн.

Заочним рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21 травня 2014 року позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №014/0008/82/39215 від 15 березня 2007 року у сумі 1 741 137,09 грн. звернуто стягнення на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , яка належить Іпотекодавцю ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності від 30 серпня 2006 року, виданого Департаментом житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради, згідно з розпорядженням від 30 серпня 2006 року за № 44984 - на користь публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Чернівецької обласної дирекції шляхом її продажу на прилюдних торгах, встановивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на ці види майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Вирішено питання відносно розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду відповідач ОСОБА_1 оскаржив його шляхом подачі апеляційної скарги, в обґрунтування якої вказує, що судом не вжито заходів для повного, усестороннього та об`єктивного з`ясування обставин, що мають значення для справи, чим порушено норми процесуального права та права апелянта.

Вказує, що рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 06.10.2009 року було задоволено позов ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором №014/0008/82/39215 від 15 березня 2007 року у розмірі 242 447,50 грн., а тому просить застосувати строк позовної давності щодо звернення стягнення на заставлене майно, оскільки Банком було змінено строк виконання основного зобов`язання та початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, а саме таке право виникло на 31 день з моменту отримання вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі, тобто у 2008 році, а з позовом до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки банк звернувся у 2014 році.

Крім того, посилається на те, що до спірних правовідносин повинен бути застосований ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки спірна квартира є єдиним місцем його проживання, іншого житла у нього не має і в разі виконання оскаржуваного рішення суду шляхом реалізації квартири, він буде позбавлений помешкання.

На підставі наведеного просить застосувати строк позовної давності та ухвалити рішення, яким відмовити банку у позові про звернення стягнення на предмет іпотеки.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» просить заочне рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21.05.2014 року залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення. При цьому зазначає, що обставини, на які посилається апелянт як на підставу скасування рішення суду ґрунтуються виключно на припущеннях й не доведені жодними належними та допустимими доводами.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступні обставини.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України (в редакції 2004 року) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Аналогічні вимоги щодо рішення суду містить ст.263 ЦПК України.

Задовольняючи вимоги банку суд виходив з того, що відповідач належним чином не виконував свої зобов`язання за кредитним договором, що призвело до утворення заборгованості за кредитом, та жодним чином не відреагував на повідомлення позивача про усунення порушень за кредитним договором, позовні вимоги позивача щодо звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в спосіб, обраний позивачем, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

З таким висновком суду колегія судді погоджується частково.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що 15 березня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №014/0008/82/39215, за умовами якого банк зобов`язувався надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту в розмірі 25 000 дол. США на строк з 15.03.2007 року по 14.03.2014 року включно на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов`язувався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором (а.с.8-10).

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 15.03.2007 року було укладено договір іпотеки №011/0008/20717, предметом якого була квартира АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 30.06.2006 року (а.с.13-17).

Із поданого розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 19 лютого 2014 року у ОСОБА_1 виник борг перед банком, який становить 200 432,50 дол. США та складається з: заборгованості за кредитом - 22718,56 дол. США, прострочена заборгованість - 22420,94 дол. США, прострочених відсотків - 17150,25 дол. США та пені за прострочення сплати кредиту та відсотків - 160563,69 дол. США, що станом на 19.02.2014 року за офіційним курсом НБУ становить 1 741 137,09 грн (а.с.4-7), що було взято судом за основу.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною другою ст.1050 ЦК України передбачено, що в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст.525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна умов договору не допускається.

За ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Що стосується вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки то право позивача задовольнити свої вимоги за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки передбачено відповідними нормами ЗУ «Про іпотеку», ст.ст.589, 590 ЦК України, а також договором іпотеки.

Згідно ст.1, ч.5 ст.3 ЗУ «Про іпотеку» (далі - Закону) іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до ст.7 Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання

В силу ст.12 Закону у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, вирішуючи спори про звернення стягнення на предмет іпотеки, принциповим є встановлення факту невиконання або неналежного виконання основного зобов`язання.

За змістом ч.1 ст.575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ст.589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Згідно із ч.3 ст.33 ЗУ «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Право іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку встановлено Конституцією України та ст.35 ЗУ «Про іпотеку».

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду, у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, визначений положеннями ст.ст.39, 41 ЗУ «Про іпотеку», якими передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

При цьому, у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст.38 цього Закону.

Аналогічне правове положення міститься у п.42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», відповідно до якого, резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України "Про іпотеку". Зокрема, у ньому в обов`язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки є правильним, законним та обґрунтованим, оскільки існування невиконаних зобов`язань та висновки суду про їх наявність апелянтом не спростовується, проте заборгованість, на погашення якої звернуто стягнення на спірну квартиру в сумі 1 741 137,09 грн, визначена невірно та повинна становити 320927,10 грн на підставі наступного.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 06.10.2009 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором в розмірі 242 447,50 грн.

Колегія зазначає, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, що відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права.

Отже, у випадку закінчення строку кредитування або пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредиту кредитор втрачає право на нарахування процентів передбачених кредитним договором, а його права підлягають захисту відповідно до положень частини 2 статті 625 ЦК України, а саме, кредитор отримує право нараховувати 3 % річних від простроченої суми кредиту та інфляційні втрати, посилання на яку містяться в обґрунтуваннях позовної заяви.

Тому, відповідно до наведеного колегія приходить до висновку, що оскільки на підставі рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 06.10.2009 року було задоволено позов ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» про стягнення станом на 05.08.2009 року боргу в національній валюті розміром 242 447,50 грн, отже розрахунок, поданий при зверненні до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, не відповідає вимогам законності і не повинен містити в собі прострочену заборгованість, прострочені відсотки та пеню за прострочення сплати кредиту і відсотків.

Оскільки сума заборгованості за рішенням суду на вимогу та вибором позивача була трансформована в національну валюту, а на його виконання ОСОБА_1 21.04.2010 року погашено лише 126,11 дол. США (курс НБУ 792,5600 грн за 100 дол. США) - 998,79 грн, отже обсяг невиконаних зобов`язань становив 241 448,70 грн, на які необхідно нарахувати три відсотки річних, що становить 32 903,08 грн, та інфляційній втрати, що становлять 46 575,32 грн за період з 06.08.2009 року по 19.02.2014 року.

Відносно доводів апеляційної скарги про застосування до спірних правовідносин ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», колегія зазначає наступне.

Згідно з п.1 ст.1 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що воно використовується як місце постійного проживання, загальна площа якого не перевищує 140 м2 для квартири та 250 м2 для житлового будинку.

За змістом статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Статтею 3 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що зазначений Закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає в бухгалтерському та (або) податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

В цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Отже, мораторій не звільняє від виконання зобов`язання, а є відстроченням виконання певних обов`язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта.

Встановлений ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян України, наданого як забезпечення зобов`язань за кредитами в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

З огляду на вищезазначене норми ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року, який набрав чинності 07.06.2014 року, тобто після ухвалення рішення суду першої інстанції, самі по собі не можуть бути підставою для скасування рішення суду та спростовують доводи апелянта про порушення судом його норм.

Про те, колегія суддів вважає за необхідне відповідно до вищезазначеного застосувати ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», на час розгляду апеляційної скарги, норми якого поширюються на обставини цієї справи.

Так, як вбачається з матеріалів справи, забезпечена квартира АДРЕСА_1 загальною площею 49,60 кв.м і належить Іпотекодавцю ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності від 30 серпня 2006 року, а позивачем не спростовано відсутність у відповідача іншого нерухомого майна. Назва кредитного договору дає підстави віднести його до споживчого кредитування та за предметом у іноземній валюті, що в сукупності поширює на цей спір приписи ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відстрочення і розстрочення виконання, зміна чи встановлення способу і порядку виконання визначено ст.435 ЦПК України.

За заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови. При відстроченні або розстроченні виконання судового рішення суд може вжити заходів щодо забезпечення позову. Про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, встановлення чи зміну способу та порядку його виконання або відмову у вчиненні відповідних процесуальних дій постановляється ухвала, яка може бути оскаржена. У необхідних випадках ухвала надсилається установі банку за місцезнаходженням боржника або державному виконавцю, приватному виконавцю.

На підставі наведеного колегія суддів зазначає, що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню. При цьому, мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання і не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання боржником зобов`язання за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) зазначене майно.

Що стосується застосування заявленого в суді апеляційної інстанції строку позовної давності, то колегія суддів зазначає, що у відповідності до висновку Великої Палати ВС у справі №200/11343/14ц - створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалив у ній заочне рішення, відповідач була вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. Якщо суд першої інстанції відмовив у задоволенні цієї заяви, відповідач міг заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Оскільки при зверненні до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення суду ОСОБА_1 не ставив питання про застосування строку позовної давності, тому суд апеляційної інстанції обмежений в праві прийняти таку заяву та застосувати строк позовної давності.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне рішення суду в частині визначення розміру заборгованості, в рахунок якої звернено стягнення змінити з 1 741 137,09 грн до 320 927,10 грн, та доповнити резолютивну частину рішення суду першої інстанції абзацом наступного змісту: «На час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню».

В іншій частині доводи апеляційної скарги законність рішення суду не спростовують.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами регламентовано ст.141 ЦПК України.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України).

Пунктом 10 ч.3 ст.141 ЦПК України визначено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

У зв`язку із наявністю підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, за результатами якої вимоги Банку задоволено на 18,43%, з ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» судовий збір у розмірі 673,43 грн за подання позову, а відповідно з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_1 слід стягнути 4470,85 грн сплаченого судового збору за подання обґрунтованої на 81,57% апеляційної скарги.

На підставі п.10 ч.3 ст.141 ЦПК України провести взаємозалік судових витрат та стягнути з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_1 3797,42 грн.

Керуючись ст.ст.141, 259, 367, 374, 376, 382-384, 435 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визначити загальний розмір вимог та складових, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, у розмірі 320 927,10 грн, що складаються з: 241 448,70 грн заборгованості за рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 06.10.2009 року, а також 32 903,08 грн трьох відсотків річних та 46 575,32 грн інфляційних витрат за період з 06.08.2009 року по 19.02.2014 року .

Резолютивну частину заочного рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21 травня 2014 року доповнити абзацом:

«На час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню».

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3797,42 грн.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.Н. Лисак/

Судді - підписи /Н.К.Височанська, А.І. Владичан/