Справа № 755/1899/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

05 березня 2019 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Гребенюка В.В.,

за участю секретаря судового засідання Добривечір А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення суми боргу, втрат від інфляції та 3% річних,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (надалі за текстом - позивач) звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва із вищезазначеним позовом до ОСОБА_2 (надалі за текстом - відповідач).

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22.02.2018 р. справа була передана за підсудністю для розгляду Подільським районним судом м. Києва. Згідно автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.03.2018 року головуючого суддю визначено Гребенюка В.В.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що згідно розписки відповідача від 10.02.2015 року, останній взяв в борг грошові кошти у позивача у розмірі 4000 доларів США, які зобов'язувався повернути до 13.02.2015 р. Натомість, на час подачі позову до суду відповідач борг не повернув, більш того, - уникає спілкування, а спілкування з його батьком з приводу повернення боргу не дали результатів. Сума боргу, разом з урахуванням 3 % річних та інфляційних процесів, становить 194 005 гривень 95 копійок, з яких: 104000 грн. основна сума боргу; 9369 грн - 3% річних; 80 636 грн. витрат від інфляції. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача судовий збір та витрати на правову допомогу.

Позивач надав суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій він позов підтримав та просив суд його задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував, при цьому, надав оригінал розписки.

Відзив на позовну заяву та будь-які заяви, клопотання відповідача стосовно позовних вимог до суду не надходили. Відповідач в судове засідання не з'являвся, про дату, час і місце розгляду справи неодноразово повідомлявся судом належним чином, однак, такі повістки з усіх вказаних адрес в матеріалах справи поверталися до суду з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» (а.с. 49, 59, 62, 81, 87-88). Крім того, відповідач повідомлявся також і через оголошення на сайті судової влади (а.с. 145), та враховуючи, що відповідачем не зазначено доказів, які мають істотне значення для правильного вирішення справи та можуть вплинути на ухвалене заочне рішення, викладене дає підстави вважати, що останній мав можливість реалізувати свої процесуальні права, однак знехтував ними, а тому суд приходить до висновку про можливість проведення заочного розгляду справи за правилами Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України.

Вивчивши матеріали позовної заяви та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне.

10.02.2015 року відповідач взяв в борг грошові кошти у позивача в розмірі 4000 доларів США, що підтверджується розпискою, в якій відповідач зобов'язувався повернути такі гроші до 13.02.2015 р. (а.с. 7).

Як вбачається з розрахунку, наведеного позивачем, останній просив стягнути з відповідача кошти у розмірі 194 005 гривень 95 копійок, з яких: 104000 грн. - основна сума боргу; 9369 грн. - 3% річних; 80 636 грн. втрат від інфляції, а також судові витрати у справі, що складаються з судового збору та витрат на правничу допомогу.

Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу.

Як вбачається з положень ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

За змістом ст.ст. 524, 533 ЦК України грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті).

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За змістом ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

18.09.2013 року у справі №6-63 цс 13 Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

За правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у Постанові від 08.06.2016 року (справа № 6-1103цс16), письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно з приписами ст. 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплаті кредиторові.

Аналогічні правові позиції висвітлені в Постановах Верховного Суду України від 06.06.2012 року в справі №6-49цс12, а також від 24.10.2011 року у справі №6-38цс11.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналізуючи положення вищезазначених процесуальних норм, під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов'язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків.

Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, враховуючи те, що відповідач свої зобов'язання по поверненню суми боргу не виконав, а також не скористався своїми процесуальними правами, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заявленої суми боргу з урахуванням інфляційних втрат та 3 % річних.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує на підставі ч.1 ст. 141 ЦПК України, тобто, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1940 (одна тисяча дев'ятсот сорок) гривень 06 копійок.

Щодо вимог позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, які згідно розрахунку наведеного представником позивача у даній цивільній справі, складають 15000 грн. суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Ст. 137 ЦПК України регламентує витрати на професійну правничу допомогу.

З аналізу статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат, пов'язаних з правничою допомогою адвоката має стягуватись лише на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості.

Так, судом встановлено, що інтереси позивача на підставі договору про надання правничої допомоги № 18/06-17 від 05.06.2017 року у суді представляє адвокатське об'єднання «Приходько та партнери» (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії РН № 1236, видане 04.03.2017 року на підставі рішення Ради адвокатів міста Києва від 24.02.2017 року) (а.с. 98), а також на підставі партнерської угоди № 61/02-18 від 26.02.2018 р. (а.с. 99) Ордеру на надання правової допомоги серії РН - 506 № 101 від 09.11.2018 року (а.с. 89).

Розрахунок витрат на професійну правничу допомогу № 20/10-18 від 26.11.2018 року містить ціну робіт (послуг) виконаних (наданих) клієнту (а.с. 108).

Згідно роз'яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014р. № 10 визначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Предметом доказування, відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.ч. 1-3ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат; 3) для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Так, в судових засіданнях брали участь представники позивача: ОСОБА_4, що є помічником адвоката АО «Приходько та партнери» (а.с. 65, 83-84, 141-143), та ОСОБА_5, що є адвокатом згаданого об'єднання. При цьому, єдиним засновником та директором АДВОКАТСЬКОГО БЮРО "ПРИХОДЬКО ТА ПАРТНЕРИ" (АБ "ПРИХОДЬКО ТА ПАРТНЕРИ"), що представляє інтереси позивача, є сам позивач безпосередньо.

Участь адвоката (помічника адвоката), який представляє інтереси позивача у справі і факт надання правової допомоги підтверджено ордером на надання правової допомоги, договором про надання правової допомоги, копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, квитанцією на суму 1500 грн. 00 коп. Втім, матеріали справи не містять детальний обґрунтований розрахунок понесених витрат на правничу допомогу, а відтак, суд вважає, що розмір витрат на оплату послуг адвокатського бюро є не співмірними зі складністю справи та виконаних таким бюро наданих послуг, розміром позовних вимог, справа не є складною, не потребує значного часу на виконання робіт, тому, в цій частині, у задоволенні вимоги про стягнення витрат, слід відмовити.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст.11, 526, 527, 533, 536, 610, 611, 623, 625, 1046, 1049 Цивільного кодексу України, ст.ст.1-18, 76, 77-81, 95, 141, 228, 229, 235, 241, 244, 245, 258, 259, 263-265, 268, 280-284, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення суми боргу, втрат від інфляції та 3% річних - задовольнити частково;

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, кошти в розмірі 194 005 (сто дев'яносто чотири тисячі п'ять) гривень 95 копійок, з яких: 104000 (сто чотири тисячі) гривень - основна сума боргу; 9369 (дев'ять тисяч триста шістдесят дев'ять) гривень - 3% річних; 80 636 (вісімдесят тисяч шістсот тридцять шість) гривень втрат від інфляції;

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, 1940 (одна тисяча дев'ятсот сорок) гривень 06 копійок судового збору;

В іншій частині позовних вимог - відмовити;

Повне найменування:

позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, АДРЕСА_1

відповідач - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (АДРЕСА_2

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя В.В. Гребенюк