Придніпровський районний суд м.Черкаси
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2019 Придніпровський районний суд міста Черкаси у складі:

головуючого - судді Шиповича В.В.

секретаря судового засідання Євтушенко М.В.

за участі представника позивача Весеньова Є.В.

відповідача ОСОБА_2

представника третьої особи Нестерка І.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання договору удаваним, застосування правових наслідків удаваного правочину та припинення договору,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», -

ВСТАНОВИВ:

Весеньов Є.В., як представник ОСОБА_4, 28.12.2018 звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до ОСОБА_2 про визнання удаваним Договору від 12 липня 2001 року дарування частини приміщення, застосування правових наслідків удаваного правочину та припинення договору.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 12.07.2001 між ОСОБА_4та ОСОБА_2 було укладено договір дарування майна, а саме Ѕ частини службового приміщення АДРЕСА_3, який було посвідчено приватним нотаріусом Фіщук В.Я. за №4484.

При цьому договір дарування було оформлено за ініціативою покупця ОСОБА_2 з метою зменшення витрат на нотаріальні послуги, а фактично 12.07.2001 сторони уклали між собою договір купівлі-продажу, та визначили вартість майна, що було відчужено, в сумі 5600 грн., яку ОСОБА_2 мав сплатити позивачу.

Позивач просила врахувати той факт, що вони із ОСОБА_2 не були знайомі між собою, не були родичами, а тому у дарувальника за спірним договором не було жодних підстав безоплатно передавати в дар ОСОБА_2 нерухоме майно.

Вважала, що 12.07.2001 року між сторонами було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, сторони погодили, що даний договір є оплатним, на відміну від договору дарування який є безоплатним. На підтвердження своїх зобов'язань з оплати вартості нерухомого майна, відповідач видав розписку.

Вартість майна за договором відповідач не оплатив та не отримав майно у фактичне користування.

Незважаючи на неодноразові звернення продавця, ОСОБА_2 ухиляється від розрахунків за договором, посилаючись на фінансову неспроможність, інші надумані причини, а також те, що він фактично майно у власність та користування не отримав.

За таких обставин позивач керуючись ст. 58, 224, 232, 243 ЦК УРСР (1963) та ст. 16, 235 ЦК України просила суд: визнати удаваним договір дарування від 12 липня 2001 року укладений між ОСОБА_4та ОСОБА_2; застосувати до вказаного договору дарування норми, що регулюють укладення договорів купівлі-продажу та припинити договір у зв'язку із відмовою позивача від договору.

Ухвалою від 23.01.2019 відкрито провадження у цивільній справі. Вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 21.02.2019 залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ПАТ «Дельта Банк».

Ухвалою суду від 03.04.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач в судове засідання не з'явилась.

Представник позивача, - адвокат Весеньов Є.В. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні. Додатково суду пояснив, що строки позовної давності позивачем не пропущено, оскільки строк виконання боргового зобов'язання із оплати придбаного за договором майна встановлено розпискою до 12.07.2018, а до суду ОСОБА_4 звернулась у грудні 2019 року.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні визнав позовні вимоги та не заперечував проти задоволення позову. Додатково пояснив, що був знайомий із ОСОБА_4 через своїх батьків. Вирішив зайнятися бізнесом для чого хотів придбати приміщення у позивачки. За придбане майно відразу сплатив ОСОБА_4 1500 гривень, а решту 137 000 гривень мав сплатити до липня 2018 року. Вони з позивачкою мали намір укласти договір купівлі-продажу, тому він в день укладення договору написав розписку, віддав її ОСОБА_4, після чого вони поїхали до нотаріуса укладати договір. Оформити договір дарування замість договору купівлі-продажу їм із ОСОБА_4 порадив нотаріус для того щоб заощадити на витратах із оформлення договору. Через деякий час після укладення договору дарування, він звернувся в БТІ для реєстрації спірного майна за собою. Придбаним приміщенням він не користувався, фактично ним весь час користувалась ОСОБА_4. Кошти у сумі вказаній в розписці він сплатити ОСОБА_4 не може внаслідок власних фінансових проблем.

У відзиві на позов ОСОБА_2 вказав, що між ним та ОСОБА_4 була домовленість про купівлю-продаж за 138500 гривень частини службового приміщення АДРЕСА_3. Після досягнення домовленості про ціну вказаного об'єкта та отриманої консультації у нотаріуса, вони вирішили укласти договір дарування вказаного майна, оскільки в такому випадку нотаріальні витрати за укладення договору будуть значно нижчі. Факт сплати коштів та подальше погашення боргу за отримане майно, було ними приховано від нотаріуса. В день укладення договору дарування, ним було написано розписку, яку він віддав ОСОБА_4 Проте через зміну курсу долара та відсутність грошових коштів, так і не зміг сплати ОСОБА_4 кошти за придбане приміщення. Неодноразово повідомляв ОСОБА_4, що приміщення ним не використовується, що воно йому непотрібне та вона може його забрати назад.

Представник третьої особи ПАТ «Дельта Банк» - адвокат Нестерко І.О. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, вважаючи, що єдиною метою його пред'явлення є виведення з під-арешту майна ОСОБА_2 в межах виконавчого провадження про стягнення заборгованості на користь Банку. Просив врахувати, що до суду із розглядуваним позовом ОСОБА_4 звернулась лише після того, як довідалась про відкрите виконавче провадження та арешт майна ОСОБА_2. Просив відмовити в задоволенні позову.

У письмових поясненнях щодо позову, третя особа - ПАТ «Дельта Банк» просило врахувати що рішення у справі може вплинути на права та обов'язки Банку як стягувача у виконавчому провадженні №57938269 з примусового виконання судового рішення у справі №711/12441/14 про стягнення із ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 заборгованості за кредитним договором. Виконавче провадження №57938269 відкрито 18.12.2018 та з метою виконання рішення суду приватним виконавцем накладено арешт на майно ОСОБА_2, а саме нежитлове приміщення по АДРЕСА_3. Банк вважає вимоги ОСОБА_4 незаконними, безпідставними та необґрунтованими. Між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 12.07.2001 року було укладеного договір дарування нерухомого майна, право власності на яке було зареєстровано ОСОБА_2 28.03.2003. Посвідчуючи договір нотаріус має крім іншого встановити дійсність намірів кожного з учасників правочину шляхом встановлення однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Доводи позивача про те, що вона із ОСОБА_2 не є родичами та до укладення договору дарування не були знайомі, Банк вважав надуманими оскільки дарувальник не обмежений колом родинних зв'язків при передачі майна в дар. Також Банк вважав, що оскільки з моменту укладення правочину (12.07.2001) минуло понад 17 років, та всі можливі строки позовної давності визначені законодавцем вже минули, позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування удаваним слід залишити без розгляду, застосувавши до спірних відносин строки позовної давності. Банк звертав увагу, що позивачем на підтвердження укладення між нею та ОСОБА_2 саме договору купівлі-продажу, не надано жодного допустимого доказу в розумінні ст. 81 ЦПК України, та позивачем не доведено факту укладення договору дарування, як удаваного.

Суд вивчивши заяви сторін по суті справи, заслухавши пояснення в судовому засіданні відповідача, представника позивача та представника третьої особи, дослідивши письмові докази встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

12.07.2001 укладено Договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщук В.Я. та зареєстрований в реєстрі за №4484 (а.с. 4). Договір підписано ОСОБА_4 та ОСОБА_2.

Відповідно до умов вказаного договору дарування ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_2 Ѕ (одну другу) частину службового приміщення, позначеного на генплані літерою АДРЕСА_3. Дар сторони оцінили у 5600 гривень.

Згідно Інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 8-9), - 28.03.2003 за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на Ѕ частину нежилого приміщення загальною площею 36,0 кв.м. за адресою АДРЕСА_3. В цей же день (28.03.2003) право власності на іншу Ѕ частину вказаного приміщення зареєстровано за ОСОБА_4.

Відповідачем суду надана копія, а представником позивача для огляду в судовому засіданні оригінал, розписки складеної від імені ОСОБА_2, згідно із якою якої ОСОБА_2 на виконання умов договору купівлі-продажу від 12.07.2001 року щодо відчуження йому за 138500 грн. Ѕ службового приміщення літ. «А» площею 18 кв.м. що знаходиться за адресою АДРЕСА_3, який було посвідчено приватним нотаріусом Фіщук В.Я. за №4484., передав ОСОБА_4 1500 грн.. Решту коштів в сумі 137000 грн. ОСОБА_2 зобов'язався сплатити ОСОБА_4 не пізніше 12.07.2018. У разі несплати коштів до 12.07.2018, договір купівлі-продажу розривається в односторонньому порядку з поверненням всього отриманого за ним.

У провадженні Придніпровського районного суду м. Черкаси перебувала цивільна справа №711/12441/14 за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором , звернення стягнення на предмет іпотеки.

29.10.2018 Придніпровським районним судом м. Черкаси у справі №711/12441/14-ц видано виконавчий лист, яким передбачено стягнути із ОСОБА_2 і ОСОБА_6 солідарно на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість на 31.03.2016 року по тілу кредиту 14 417,86 доларів США, що еквівалентно 366069 грн., заборгованість по процентам 2869,79 доларів США, що еквівалентно 72864 грн., пеню 62449 грн., 3% річних за несвоєчасну сплату кредиту - 2920 грн., 3% річних за несвоєчасну сплату процентів - 764 грн. (а.с. 51).

18.12.2018 приватним виконавцем Бурмагою Є.А. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (№57938269) із виконання виконавчого листа №711/12441/14 виданого 29.10.2018 Придніпровським районним судом м. Черкаси (а.с. 33-34).

В межах виконавчого провадження (№57938269) 18.12.2018 приватним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_2, 11.01.2019 призначено суб'єкта оціночної діяльності для оцінки майна боржника, а 25.01.2019 проведена експертна оцінка майна боржника ОСОБА_2, - нежилого приміщення за адресою АДРЕСА_3 (а.с. 49-50).

Відповідно до ч.1, 2 ст. 243 ЦК Української РСР (в редакції станом на 12.07.2001), - за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Договір дарування нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений (ст. 244, 227 ЦК УРСР).

Станом на 12.07.2001 правові підстави для визнання правочину удаваним були передбачені частиною 2 статті 58 ЦК УРСР, згідно із якою, - якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Аналогічні положення містить ст. 235 ЦК України, а саме, - удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до ч.2 ст. 12 ЦПК України, - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини статті 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ч.2 ст. 89 ЦПК України, - суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК).

Ухвалою суду від 22.04.2019 на підставі ч.4 ст. 206 ЦПК України відмовлено у прийнятті визнання відповідачем ОСОБА_2 позову ОСОБА_4.

Оскільки обставини укладення удаваного договору дарування визнаються не всіма учасниками справи, - третя особа їх заперечує, то відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України дані обставини підлягають доказуванню на загальних підставах.

Вирішуючи, відповідно до свого внутрішнього переконання, питання про достатність доказів наданих ОСОБА_2 та ОСОБА_4 для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд приходить до висновку, що надані сторонами докази не є достовірними та достатніми для підтвердження факту удаваності договору дарування від 12.07.2001.

При цьому суд враховує наявність істотних суперечностей в доказах наданих сторонами.

Так, у позовній заяві від 28.12.2018 позивач стверджувала, що сторони уклали між собою 12.07.2001 договір купівлі-продажу та визначили, що вартість майна, яке було відчужено та яку повинен сплатити ОСОБА_2 становить 5600 гривень.

В той же час у розписці датованій 12.07.2001 та складеній від імені ОСОБА_2 розмір коштів, які ОСОБА_2 має сплатити ОСОБА_4 визначено у сумі 138500 гривень.

В судовому засіданні ОСОБА_2 пояснив, що написав розписку та передав її ОСОБА_4 до укладення договору дарування, однак вказані пояснення викликають обґрунтований сумнів у їх достовірності.

Так в тексті розписки вказано не лише прізвище нотаріуса, який посвідчив договір дарування 12.07.2001, а й номер під яким договір зареєстровано нотаріусом.

І якщо прізвище нотаріуса у якого сторони планували посвідчити договір могло бути відомо ОСОБА_2 до укладання договору дарування, то знати реєстраційний номер даного договору він не міг до проведення нотаріусом відповідно реєстрації.

Отже розписка датована 12.07.2001 не могла бути складена до підписання сторонами Договору дарування та його реєстрації нотаріусом Фіщук В.Я., а пояснення відповідача в цій частині є недостовірними.

Доводи сторін про те, що укладаючи договір дарування вони таким чином хотіли уникнути сплати зайвих витрат не доведені, зокрема не зазначено яких саме витрат та в якій сумі уникли сторони уклавши договір дарування.

Суд відхиляє доводи позивача про те, що вона не могла подарувати майно ОСОБА_2, оскільки не була знайома із ним.

При цьому суд враховує, що ОСОБА_2 в судовому засіданні підтвердив, що на момент укладення договору дарування був знайомий із ОСОБА_4 через своїх батьків.

Натомість більший сумнів у достовірності та вигідності для ОСОБА_4 викликають визначені в розписці умови сплати коштів в сумі 137000 гривень, - на протязі 17 років, без будь-якого забезпечення та визначеного графіку платежів.

Також є недоведеними твердження позивача про те, що ОСОБА_2 майно придбане за договором від 12.07.2001 на отримав у власність та користування.

Так, 28.03.2003 була проведена державна реєстрація права власності ОСОБА_2 на нерухоме майно набуте за договором дарування. Вказана державна реєстрація неможлива без волевиявлення власника, а отже ОСОБА_2 бажав та реалізовував свої правомочності власника відносно майна набутого за договором дарування від 12.07.2001.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного правочину удаваним, застосування правових наслідків удаваного правочину та припинення договору, оскільки позивачем достовірними та достатніми доказами не доведено, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування від 12.07.2001, та, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними договором дарування.

Загальними засадами цивільного законодавства є у тому числі справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України).

Уклавши та посвідчивши у нотаріуса договір дарування, зареєструвавши у державного реєстратора право власності на набуте нерухоме майно та не заявляючи офіційно на протязі більш ніж 17 років про будь-які юридичні дефекти вказаного договору дарування, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 мали б усвідомлювати, що тим самим створили ситуацію правової визначеності не тільки для себе, а й для держави та інших фізичних і юридичних осіб, які законно вважали, що власником Ѕ частини приміщення площею 18 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 на підставі договору дарування від 12.07.2001 є саме ОСОБА_2.

І лише після того, як вказане майно ОСОБА_2 опинилось під загрозою відчуження в межах виконавчого провадження для погашення боргів відповідача перед Банком, ОСОБА_4 було ініційовано, а ОСОБА_2 визнано, позов про визнання договору дарування удаваним, застосування правових наслідків удаваного правочину та припинення договору.

Такі дії ОСОБА_4 та ОСОБА_2 суд не може вважати добросовісними.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено судові витрати понесені позивачем відшкодуванню не підлягають. Інші учасники справи про наявність понесених судових витрат не заявляли.

Разом із тим, не підлягає задоволенню заява ПАТ «Дельта Банк» про відмову у задоволенні позову з підстав спливу строку позовної давності, оскільки за змістом ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, а Банк у розглядуваній справі не є стороною.

Керуючись ст. 41, 58, 243-244 ЦК УРСР, ст. 3, 15-16, 204, 235 ЦК України, ст. 2, 3, 12, 13, 76-83, 89, 259, 263, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 АДРЕСА_1) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 АДРЕСА_2) про визнання удаваним Договору дарування від 12 липня 2001 року частини приміщення за адресою: АДРЕСА_3, застосування до вказаного Договору дарування правових наслідків удаваного правочину та припинення договору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга може бути подана до Апеляційного суду Черкаської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Шипович В.В.

Повне рішення суду складено 02.05.2019.

Головуючий: В. В. Шипович