КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/4873/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2019 року місто Київ

справа № 757/6306/16-ц

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Волошина В.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 грудня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Литвинової І.В., у справі за позовом суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Насобіна Ганна Олександрівна про визнання недійсним договору дарування квартири та переведення права власності, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2016 року СПД фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив:

визнати недійсним договір дарування квартири від 12 лютого 2015 року №133, укладений між ОСОБА_4 , яка діяла від імені ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 , у зв`язку із його фіктивністю з моменту укладення;

здійснити переведення права власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 330,40 кв.м, житлова площа 167,80 кв.м з відповідача ОСОБА_2 на нього, у рахунок погашення частини боргу ОСОБА_3 за договором про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТД «Камілла» №330 від 05 травня 2015 року.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що відповідно до договору купівлі-продажу від 17 грудня 2014 року ОСОБА_5 продав ОСОБА_3 40% частки у статутному капіталі T О B «Торговий дім «Камілла» за 8000000 грн. та ОСОБА_3 зареєстрував частку у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім « Камілла » на своє ім'я, однак, кошти за цю частку продавцю не перерахував.

Вказував, що 05 травня 2015 року між ним та ОСОБА_5 укладено договір про відстуллення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім « Камілла » та про заміну первісного кредитора на нового.

Зазначав, що ОСОБА_3 не виконав своїх зобов`язань за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім « Камілла » від 17 грудня 2014 року.

Вказував, що 12 лютого2015 року між ОСОБА_4 , яка діяла в інтересах ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири №133 , відповідно до умов якого ОСОБА_3 подарував своїй матері ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_3 .

Посилався на те, що він вважає договір дарування квартири від 12 лютого 2015 року №133 недійсним, у зв`язку із його фіктивністю, оскільки він укладався з метою приховання майна ОСОБА_3 від кредиторів, тобто без створення правових наслідків, що тим самим давало можливість останньому ухилитися від сплати грошового боргу за договірним зобов`язанням шляхом звернення стягнення та конфіскації майна.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 27 грудня 2018 року позов СПД фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції позивач СПД фізична особа-підприємець ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи просив, скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги, з урахуванням останньої заяви про уточнення позовних вимог задовольнити у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що судом першої інстанції протиправно не приймалися до розгляду його додаткові пояснення починаючи з 29 листопада 2017 року, заява про збільшення позовних вимог від 05 грудня 2017 року, а також заява про уточнення позовних вимог від 04 червня 2018 року.

Вказував, що суд першої інстанції не взяв до уваги та не надав оцінки тому, що договір дарування нерухомого майна від 12 лютого 2015 року №133 укладався відповідачами одразу після спливу 60 денного строку на добровільне виконання боржником ОСОБА_3 своїх договірних зобов`язань перед кредитором щодо сплати коштів за придбані 40% частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім«Камілла» та не надав оцінки тому, що ОСОБА_3 не мав на меті обдаровувати спірним майном свого близького родича ОСОБА_2 .

Зазначав, що суд першої інстанції повинен був взяти до уваги, що саме існування договору дарування нерухомого майна від 12 лютого 2015 року №133 порушує його майнові права, оскільки ускладнює та унеможливлює виконати рішення Апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2017 року у справі №370/1226/15-ц.

Зауважував, що суд не надав оцінки тому, що не існує іншого способу стягнути з ОСОБА_3 боргу, аніж як визнати спірний договір недійсним і звернути стягнення на спірне майно.

Вказував, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не врахував практику Верховного Суду України.

Від відповідача ОСОБА_3 до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на їх необґрунтованість та просив оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу позивача зазначала, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції. Посилалася на те, що оспорюваний договір дарування квартири, жодним чином не порушують права позивача, оскільки договір про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла» №1491 від 17 грудня 2014 року був укладений після укладення оспорюваного договору. Вказувала, що посилання позивача на те, що оскаржуваний договір дарування укладений без наміру створення правових наслідків не заслуговує на увагу суду, оскільки правові наслідки для сторін договору дарування настали, а саме на виконання правочину передано майно, тобто сторони вчинили реальний правочин. Нова власниця майна починаючи з 2016 року сплачує податок за належне їй нерухоме майно, що підтверджується копіями квитанцій про сплату податку на нерухомість за 2017 рік.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_11 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач, відповідач ОСОБА_2 та третя особа у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені. Від позивача надійшла заява, в якій останній просив розглядати справу за його відсутності, вимоги апеляційної скарги підтримує.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутності осіб, які не з`явились у судове засідання, відповідно до положень ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_3 . - ОСОБА_11 , з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є недоведеними та того, що оскільки квартира на момент вчинення оспорюваного правочину не перебувала під обтяженням, а тому власник майна мав право розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд.

Проте, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 17 грудня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла», відповідно до умов якого ОСОБА_5 передав належну йому частку у статутному капіталі товариства у розмірі 40%, а ОСОБА_3 прийняв вищевказану частку у власність та сплачує за неї грошову суму в розмірі , в порядку та на умовах, викладених у договорі (п.1 договору).

Пунктом 6 вказаного договору передбачено, що вартість відчужуваної частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім « Камілла » у розмірі 40% становить 8000000 грн.

Продаж вищевказаної частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім « Камілла » у розмірі 40% вчинено за 8000000 грн., які ОСОБА_3 зобов`язався сплатити ОСОБА_5 протягом 60 календарних днів з моменту укладення та підписання цього договору, а ОСОБА_5 зобов`язався прийняти вищевказані грошові кошти, про що свідчать підписи на останній сторонці цього договору.

Згідно з п.7 договору право власності на частку у статутному капіталі переходить до покупця з моменту нотаріального посвідчення цього договору та державної реєстрації змін до установчих документів, відповідно до ст.89 ЦК України.

У п.11 договору визначено, що сторони несуть відповідальність за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, передбачених цим договором, згідно з діючим законодавством України.

14 січня 2015 року ОСОБА_3 зареєстрував частку у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім « Камілла » на своє ім'я, однак, кошти за цю частку продавцю не перерахував.

05 травня 2015 року між позивачем та ОСОБА_5 укладено договір про відстуллення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім « Камілла » та про заміну первісного кредитора на нового.

Відповідно до п.1.3. зазначеного договору до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні, в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, в тому числі і право вимоги, що виникне в майбутньому щодо сплати боргу, враховуючи пеню, індекс інфляції, 3% річних, інші права, що забезпечували б виконання договору, тощо.

Згідно з п.1.5 договору первісний кредитор стає майновим поручителем за виконання боржником своїх зобов`язань за вказаним договором купівлі-продажу в розмірі 20000 грн.

06 травня 2015 року та 12 травня 2015 року позивач направив відповідачу ОСОБА_3 повідомлення про укладений договір про відступлення права вимоги та про зміну на нього первісного кредитора, вимагаючи сплатити борг протягом 3-х днів шляхом переведення грошових коштів на рахунок позивача як нового кредитора та вказано, що ОСОБА_5 надав майнову поруку новому кредитору за виконання боржником грошового зобов`язання у розмірі 20000 грн

12 лютого 2015 року між ОСОБА_4 , яка діяла в інтересах свого чоловіка ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 (мати ОСОБА_3 ) укладено договір дарування квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2017 року у справі №370/1226/15-ц стягнуто з ОСОБА_3 на користь ФОП ОСОБА_1 7980000 грн. як невиконане зобов`язання за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім « Камілла » від 17 грудня 2014 року та договором про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла» від 05 травня 2015 року, інфляційні втрати - 4192000 грн, 3% річних від простроченої суми - 370189,39 грн.

Вказаним рішенням апеляційного суду встановлено, що ОСОБА_3 не сплатив ФОП ОСОБА_1 кошти за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім « Камілла » від 17 грудня 2014 року та договором про відступлення права вимоги від 05 травня 2015 року.

Вказане рішення звернуто до примусового виконання та відкрито виконавче провадження АСВП №55578057.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Звертаючись до суду з даним позовом, СПД фізична особа-підприємець ОСОБА_1 посилався на те, що оспорюваний ним договір дарування квартири слід визнати недійсним у зв`язку із його фіктивністю, оскільки він укладався з метою приховання майна ОСОБА_3 від кредиторів, що тим самим давало можливість останньому ухилитися від сплати грошового боргу за договірним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на майно боржника.

Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно з ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 ст.215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законом.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції Цивільного кодексу України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 Цивільного кодексу України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також норми процесуального права кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, що вчиняється без наміру створити юридичні наслідки, які складають зміст цього правочину. Ознака укладення правочину без наміру створити юридичні наслідки може бути притаманна діям однієї або обох сторін правочину. Однак фіктивним можна визнати правочин тільки за умови, що обидві сторони діяли без наміру створити цивільно-правові наслідки.

З матеріалів справи вбачається, що пунктом 6 договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім « Камілла » від 17 грудня 2014 року передбачено, що вартість відчужуваної частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім « Камілла » у розмірі 40% становить 8000000 грн.

Продаж вищевказаної частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім « Камілла » у розмірі 40% вчинено за 8000000 грн., які ОСОБА_3 зобов`язався сплатити ОСОБА_5 протягом 60 календарних днів з моменту укладення та підписання цього договору, а ОСОБА_5 зобов`язався прийняти вищевказані грошові кошти, про що свідчать підписи на останній сторонці цього договору.

Тобто ОСОБА_3 повинен був сплатити кошти ОСОБА_5 у строк до 15 лютого 2015 року включно.

А відтак, ОСОБА_3 , відчужуючи 12 лютого 2015 року належне йому на праві власності нерухоме майно своїй матері на підставі договору дарування квартири, був обізнаний про невиконане ним грошове зобов`язання за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла» від 17 грудня 2014 року.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що спірний договір дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами та останні не передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Дії ОСОБА_3 щодо укладення договору дарування квартири АДРЕСА_1 зі своює матір`ю ОСОБА_2 були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок зобов`язань шляхом стягнення грошових коштів.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_4 вчинив і інші правочини щодо відчуження належного йому майна своїй матері ОСОБА_2 , а саме ще два договори дарування квартир:

договір дарування квартири АДРЕСА_4 від 26 лютого 2015 року, зареєстрований в реєстрі за №246;

договір дарування квартири АДРЕСА_5 від 20 травня 2015 року, зареєстрований в реєстрі за №195;

та сім договорів дарування земельних ділянок:

від 15 квітня 2015 року, зареєстрований в реєстрі за №447;

від 15 квітня 2015 року, зареєстрований в реєстрі за №439;

від 15 квітня 2015 року, зареєстрований в реєстрі за №443;

від 20 квітня 2015 року, зареєстрований в реєстрі за №465;

від 20 квітня 2015 року, зареєстрований в реєстрі за №468;

від 20 квітня 2015 року, зареєстрований в реєстрі за №466;

від 20 квітня 2015 року, зареєстрований в реєстрі за №467.

З матеріалів справи також вбачається, що Печерським управлінням поліції ГУНП у місті Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0002202 від 16 травня 2017 року за фактом вчинення ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст.190 КК України, а СПД фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 визнано потерпілим у даному кримінальному провадженні.

Підставою для звернення з заявою про злочин відносно ОСОБА_3 у кримінальному провадженні №0002202 стали обставини, що на підставі договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ ТД «Камілла» від 17 грудня 2014 року №1491 ОСОБА_3 злочинним шляхом (шляхом обману) заволодів 40% частки статутного капіталу у ТОВ ТД «Камілла» вартість якої становила 8000000 грн.

А тому заслуговують на увагу посилання позивача на те, що відповідачі уклали оспорюваний правочин з метою ухилення в подальшому відповідачем ОСОБА_3 від виконання зобов`язань згідно договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім « Камілла » від 17 грудня 2014 року укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3

Крім того, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з ч.3 ст.13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимог іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

Припинення права власності на квартиру за договором дарування не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, уникаючи сплату боргу та відчужуючи належне йому майно на підставі договір дарування квартир, укладених зі своєю матір`ю діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами стосовно кредитора, оскільки припинення права власності ОСОБА_3 на належне йому майно порушує майнові інтереси кредитора СПД фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі №654/1528/17, від 06 березня 2019 року у справі №317/3272/16-ц.

На вказані обставини суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання договору дарування недійсним.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що договір дарування квартири від 12 лютого 2015 року №133, укладений між ОСОБА_4 , яка діяла від імені ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 слід визнати недійсним.

Посилання відповідачів на те, що оспорюваний договір дарування квартири, жодним чином не порушує права позивача, так як договір про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім « Камілла » №1491 від 17 грудня 2014 року був укладений після укладення оспорюваного договору колегія суддів відхиляє, оскільки як вбачається з матеріалів справи на час укладення оскаржуваного договору дарування у ОСОБА_3 були невиконані зобов`язання за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла» від 17 грудня 2014 року.

Колегія суддів відхиляє заперечення відповідача ОСОБА_3 про те, що він не ухиляється від виконання зобов`язань та сплачує кошти за виконавчим провадженням АСВП №55578057, оскільки суми, які сплачує останній є невеликими.

Разом з тим, згідно правової позиції Верхового Суду України в постанові №6-2967цс16 від 22 березня 2017 року - можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.ст.335 та 376 ЦК України.

У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частина 2 ст.16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів.

Разом з тим, законодавством не передбачено такий спосіб захисту як переведення права власності в порядку погашення боргу, а питання щодо передачі стягувану майна боржника вирішуються на стадії виконання судового рішення щодо погашення заборгованості.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги про здійснення переведення права власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 330,40 кв.м, житловою площею 167,80 кв.м з відповідача ОСОБА_2 на позивача, у рахунок погашення частини боргу ОСОБА_3 за договором про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТД «Камілла» №330 від 05 травня 2015 року задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції протиправно не приймалися до розгляду додаткові пояснення позивача починаючи з 29 листопада 2017 року, заява про збільшення позовних вимог від 05 грудня 2017 року, а також заява про уточнення позовних вимог від 04 червня 2018 року колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Згідно з пунктом 9 Перехідних положень ЦПК України, в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до п.2 ч.2 та ч.3 ст.49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Як вбачається з журналу судового засіданні від 31 травня 2016 року суд у даному засіданні перейшов до розгляду справи по суті.

А відтак, суд першої інстанції керуючись ст.49 ЦПК України правомірно не прийняв до розгляду заяви позивача про уточнення та збільшення позовних вимог.

Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним стягнути з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь СПД фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 . судові витрати у розмірі по 689 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нове наступного змісту.

Позов суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Насобіна Ганна Олександрівна про визнання недійсним договору дарування квартири та переведення права власності задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 330,40 кв.м, житловою площа 167,80 кв.м від 12 лютого 2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Насобіною Ганною Олександрівною, зареєстрований в реєстрі за №133.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , який проживає за адресою: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на користь суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_7 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 судові витрати у розмірі 689 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 на користь суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_7 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 судові витрати у розмірі 689 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 29 травня 2019 року.

Головуючий:

Судді: