Провадження № 22ц/812/534/19 Суддя першої інстанції Рум'янцева Н.О.
Справа № 489/2492/18
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 травня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Прокопчук Л.М., Самчишиної Н.В.,

із секретарем Горенко Ю.В.,

за участю позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 листопада 2018 року, ухваленого під головуванням судді Рум'янцевої Н.О. в залі судового засідання того ж суду, повний текст якого складено 17 грудня 2018 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 та Управління комунального майна Миколаївської міської ради про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло та позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

02 травня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що його батько ОСОБА_6 у 1982 року на підставі ордеру отримав на сім'ю, до складу якої входила його дружина ОСОБА_5 та його син- ОСОБА_2 (позивач у справі) двокімнатну квартиру за вказаною адресою. В подальшому в цій квартирі стала проживати його сестра - ОСОБА_3

В 1999 році його мати - ОСОБА_5 у зв'язку з небажанням проживати в квартирі разом з його дружиною, забрала ключі від квартири, внаслідок чого він разом зі своєю сім'єю змушений був залишити спірну квартиру.

В 2005 року заочним судовим рішенням за позовом ОСОБА_5 його було визнано таким, що втратив право користування вказаною квартирою та знято з реєстрації в цьому житлі, а 03 січня 2006 року квартира на підставі розпорядження органу приватизації була приватизована на трьох осіб: ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 по 1/3 частки кожному та видано відповідне свідоцтво про право спільної часткової власності.

Про зазначені обставини йому стало відомо у листопада 2017 року, коли він здійснював обмін свого паспорту.

01 грудня 2017 року він звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення, за результатами розгляду ухвалою Заводського районного суду від 26 січня 2018 року заочне рішення скасовано та справу передано до Ленінського районного суду м. Миколаєва на новий розгляд, у зв'язку з чим йому поновлено реєстрацію за місцем проживання у спірній квартирі з 25 травня 1992 року.

Вважає, що відповідачами були порушені його права на безоплатну приватизацію житла, оскільки відповідачі без його відома позбавили його права на користування спірною квартирою, а потім без його відома провели її приватизацію.

3 липня 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 у відкритому провадженні в іншій справі, де просила визнати останнього таким, що втратив право користування спірною квартирою. При цьому послалася на те, що за договором дарування укладеним з однією сторони ОСОБА_5 і ОСОБА_6 та з другою сторони нею, від 19 жовтня 2012 року, батьки передали їй в дар 2/3 частки спірної квартири, внаслідок чого вона стала власником квартири АДРЕСА_1.

Зазначала, що ОСОБА_2 не проживає у спірній квартирі без поважних причин понад один рік, а тому втратив право користування цим житлом.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 липня 2018 року зазначені позови об'єднані в одне провадження.

21 листопада 2018 року рішенням того ж суду в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено повністю.

Позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанцій дійшов висновку, що позивач не проживає в спірній квартирі більше 20 років, вселитися у спірну квартири не намагався, проживає з дружиною в іншому житлі, а тому приватизація квартиру була проведена у відповідності до чинного законодавства, підстави для її скасування відсутні.

Задовольняючи зустрічний позов районний суд дійшов висновку, що порушене право власника житла - ОСОБА_3 щодо користування, розпорядження спірною квартиро підлягає захисту шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування спірною квартирою, з огляду на встановлення факту його не проживання в квартирі понад один рік.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог та відмову в задоволенні позову ОСОБА_3, посилаючись на те, що суд не врахував, що він у зв'язку зі скасуванням заочного рішення суду вважається зареєстрованим в зазначеній квартирі з 1992 року, проте не проживає в ній з поважних причин, що викликані складними стосунками членів його родини стосовно його дружини та перешкодами з боку відповідачів у користуванні цим житлом. Цим обставинам справи районний суд будь-якої оцінки не дав.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3, від імені якої діяв її представник, просила залишити рішення суду першої інстанції без змін. При цьому зазначала, що рішенням суду від 05 червня 2018 року встановлено факт не проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі з 1992 року, що підтверджено показами свідків та актом про не проживання позивача від 08 вересня 2005 року. Цим рішенням судом відмовлено в задоволенні позову суто через процесуальні підстави (неналежний позивач), проте все ж такі встановлені обставини не проживання позивача у квартирі з 1992 року.

В поясненнях, наданих до суду апеляційної інстанції, представник Управління комунального майна Миколаївської міської ради доводів апеляційної скарги не визнав, зазначаючи, що розпорядження органу приватизації відповідає вимогам закону, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Відповідач ОСОБА_5 своїм правом на відзив на апеляційну скаргу не скористалася, в судове засідання не з'явилася двічі, проте обізнана про хід розгляду справи через свою доньку - відповідача ОСОБА_3 та представника останньої.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин.

Указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням способу захисту.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи на підставі ордеру № 939 від 18 березня 1982 року, виданого виконкомом Миколаївської міської ради ОСОБА_6, він та члени його сім'ї: ОСОБА_5 - дружина та ОСОБА_2 - син були вселені до двокімнатної квартири АДРЕСА_1.

Станом на 16 вересня 2005 року у цій квартирі були зареєстровані: ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_3 - дочка наймача.

12 вересня 2005 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування вказаною квартирою, посилаючись на те, що останній проживав в квартирі зі своєю співмешканкою та в 1992 році разом з нею переїхав до іншого помешкання, а в 1999 році зареєстрував шлюб та проживав з дружиною.

17 жовтня 2005 року заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва ОСОБА_2 визнано таким, що втратив право на користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1.

Як вбачається з матеріалів цієї цивільної справи, дослідженої апеляційним судом, ОСОБА_2 в судове засідання не викликався та копія рішення йому не направлялася.

24 листопада 2005 року на підставі цього рішення ОСОБА_2 було знято з реєстрації в зазначеній квартирі.

В той же день ОСОБА_6, як наймач, за згодою відповідачів звернувся із заявою до органу приватизації щодо оформлення передачі спірної квартири у приватну спільну часткову власність, надавши довідку про склад сім'ї наймача, що мають право користуватися вказаною квартирою, де зазначалися тільки наймач, його дружина та донька (відповідачі у справі).

03 січня 2006 року на підставі розпорядження органу приватизації № 2-р прохання наймача ОСОБА_6 було задоволено та спірну квартиру передано в приватну спільну часткову власність його та членів його сім'ї, а саме: ОСОБА_6 1/3 частка, ОСОБА_5 - 1/3 частка, ОСОБА_3 - 1/3 частка. На підставі цього розпорядження в той же день видано свідоцтво про право власності на житло.

19 жовтня 2012 року ОСОБА_6 та ОСОБА_5 передали в дар своїй дочці ОСОБА_3 2/3 частки спірної квартири, однак залишилися проживати в квартирі, внаслідок чого остання стала власником квартири АДРЕСА_1.

27 листопада 2017 року ОСОБА_2 знайомився з матеріалами цивільної справи та отримав копію судового рішення від 17 жовтня 2005 року, а

01 грудня того ж року він звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення районного суду від 17 жовтня 2005 року, за результатами розгляду якої судове рішення було скасовано, а справу передано за підсудністю до Ленінського районного суду м. Миколаєва.

Станом на 01 лютого 2018 року ОСОБА_2 зазначається зареєстрованим у спірній квартирі з 26 травня 1992 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 червня 2018 року в задоволені позову ОСОБА_5 відмовлено.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6 помер.

При зверненні до суду з позовом у судовому засіданні позивач зазначав, що про обставини щодо судового рішення про втрату ним права користування спірною квартирою та приватизацією квартири відповідача він дізнався тільки в листопаді 2017 року коли звернувся до паспортиста за обміном паспорту. В спірній квартирі не міг проживати оскільки його мати дійшла порозуміння з його дружиною та перешкоджала у користуванні квартирою, забравши у нього ключі, іншого житла у нього немає. На підтвердження зазначених обставин позивач надав копію рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 вересня 1994 року, яким розірвано шлюб позивача. З цього рішення вбачається, що позивач перебував у шлюбі з 1991 року, від якого має доньку, 1992 року народження, причиною розлучення зазначено відсутність у сторін окремого житла та не бажання проживати з батьками. Після розлучення він почав проживати у спірній квартирі з дружиною у другому шлюбі, який зареєстрував 5 лютого 1999 року. Однак між його матір'ю та новою дружиною виникали сварки та непорозуміння, мати забрала у нього ключи від квартири та фактично позбавила його та дружину користуватися спірною квартирою. Ці обставини змусили його залишити квартиру та проживати з дружиною у тещі.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла.

У ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Стаття 345 ЦК України закріплює право фізичної або юридичної особи набувати право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.

У ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України від 19 червня 1992 року № 2482-ХП «Про приватизацію державного житлового фонду» з відповідними змінами (надалі - Закон). Діють норми цього закону окремо від загальних норм цивільного законодавства про виникнення права власності, і лише у випадку, коли Законом та іншими нормативно-правовими актами про приватизацію окремі відносини не врегульовані, застосовуються відповідні норми ЦК.

Так, згідно із Законом і Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затверджене наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 19 вересня 1992 року з подальшими змінами (надалі - Положення) (яке діяло на час виникнення спірних правовідносин) у власність громадян передаються квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки, які використовуються громадянами на умовах найму.

Займані квартири передаються у спільну (сумісну або часткову) власність членів сім'ї наймача, які постійно там проживають разом з наймачем (п. 5 ст.1, п. 2 ст. 8 Закону, п. 5 Положення).

Така передача відбувається за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даному жилому приміщенні, та оформлюється свідоцтвом про право власності на квартиру (ст. 8 Закону).

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина, оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло ( ст. 5 Закону).

На підставі оформленого розпорядження орган приватизації готує паспорт на квартиру, свідоцтво про право власності на житло та реєструє його у спеціальній книзі ( п. 26 Положення).

Отже ст. 8 Закону визначено такі основні умови, виключно з дотриманням яких може відбутись приватизація:

-здійснення уповноваженим на це органом;

-згода всіх повнолітніх членів сім'ї;

-постійне проживання в цій квартирі (будинку);

-згода тимчасово відсутніх членів сім'ї, за якими зберігається право на житло.

Таким чином приватизація є правом громадян і його реалізація залежить від волевиявлення самих осіб.

Водночас як встановлено при розгляді справи ОСОБА_2 був вселений в квартиру та проживав в ній як член сім'ї наймача. На час приватизації квартири наймачем останній в квартирі не проживав, проте за ним зберігалося право користування цією квартирою, оскільки він з 26 травня 1992 року був зареєстрований в спірній квартирі, а заочне судове рішення від 17 жовтня 2005 року, на підставі якого його було визнано таким, що втратив право користування цим житлом і знято з реєстрації скасовано та відмовлено в задоволені таких вимог. За такого він вважається такою особою, яка на час приватизації спірної квартири, мала право на участь у приватизації, проте не взмозі була його реалізувати з вини відповідачів, а відтак порушене право підлягає захисту шляхом визнання незаконним і скасування розпорядження органу приватизації № 2-р від 03 січня 2006 року про передачу в спільну часткову власність квартири АДРЕСА_1 та свідоцтва про право власності на це житло.

Посилання ОСОБА_3 у своєму відзиві на те, що в задоволенні позовних вимог про визнання позивача таким, що втратив право користування спірним житлом відмовлено з процесуальних питань, а між тим суд визнав факт не проживання позивача з 1992 року не можуть бути взяті до уваги з огляду на таке. По-перше, рішення районного суд від 05 червня 2018 року не містить висновків щодо встановленого факту не проживання позивача, по-друге, у даній справі підлягає доведенню причини не проживання позивача у спірній квартирі та висновки суду щодо визнання таких причин поважними або ні, що взагалі не відображено в судовому рішенні, по-третє, тільки сам по собі факт не проживання позивача в квартирі, не доводить того факту, що на час приватизації спірної квартири ОСОБА_2 втратив право користування спірним майном, а відтак й право на участь у приватизації спірної квартири.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції від 19 листопада 2018 року представником відповідача ОСОБА_3 було письмово заявлено про застосування до спірних правовідносин позовної давності, оскільки з моменту прийняття розпорядження органу приватизації, яке оскаржується, минуло понад 10 років.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За змістом ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Тобто, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, а отже можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа, права якої порушено, довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме з цієї причини не звернувся по його захист до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановлено ст. 81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Позивач звернувся до суду з позовом, зазначивши, що про порушення своїх прав щодо права користування спірною квартирою він дізнався у листопаді 2017 року коли звернувся до паспортиста у зв'язку з обміном паспорту.

20 листопада 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва з заявою про ознайомлення з матеріалами справи та видачу копії заочного судового рішення від 17 жовтня 2005 року. Відповідно до цієї заяви останнього 27 листопада 2017 року було ознайомлено з матеріалами вказаної цивільної справи та видано копію судового рішення. Ці обставини підтверджуються вказаною заявою, яка досліджувалася апеляційним судом.

Колегія суддів дійшла висновку, що саме з 27 листопада 2017 року слід обраховувати початок перебігу позовної давності для звернення ОСОБА_2 до суду з заявою про за захист свого права користуванням спірним житлом, а відтак й права на приватизацію цього житла.

Представник відповідача, заявляючи клопотання про застосування позовної давності до спірних правовідносин зазначив, що перебіг позовної давності повинен починатися з 03 січня 2006 року, тобто з дати винесення розпорядження органом приватизації про передачу спірної квартири у приватну власність відповідачів.

Між тим, ні відповідач ОСОБА_3, ні її представник будь-яких доказів за правилами ст.ст. 76-80 ЦПК України на підтвердження своїх доводів суду не надали, проте відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України це є їх обов'язком.

Позивач звернувся до суду за захистом своїх прав 02 травня 2018 року, отже в межах загальної позовної давності, а тому заява ОСОБА_3 про застосування позовної давності задоволенню не підлягає.

Суд першої інстанції при вирішенні позовних вимог ОСОБА_2 не правильно визначився з фактичними обставинами, що мають значення для вирішення справи та з доказами на їх підтвердження, не дав відповідну оцінку встановленим обставинам справи та наданим доказам, а тому, на думку колегії суддів, дійшов помилкового висновку про відмову в задоволені позову.

З огляду на те, що на час приватизації спірної квартири, ОСОБА_2 мав право на участь у приватизації, проте не взмозі був його реалізувати з вини відповідачів, що потягло за собою визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на це житло, рішення районного суду про задоволення позову ОСОБА_3 про захист її права власності на спірну квартиру на підставі ст. 391 ЦК України шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та відмови в задоволенні позову ОСОБА_3

При зверненні до районного суду з позовом та до апеляційного суду з апеляційної скаргою сторонами не були заявлені вимоги щодо відшкодування суми судових витрат, а тому перерозподіл таких витрат відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України апеляційним судом не проводився.

Керуючись ст. ст. 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 листопада 2018 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 та Управління комунального майна Миколаївської міської ради задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати розпорядження органу приватизації Миколаївської міської ради від 03 січня 2006 року № 2-р про задоволення прохання наймача ОСОБА_6 про передачу квартири за адресою АДРЕСА_1 в приватну спільну часткову власність.

Визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житло від 03 січня 2006 року, видане Фондом комунальної власності Миколаївської міської ради, яке посвідчує, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_6 - 1/3 частка, ОСОБА_5 - 1/3 частка, ОСОБА_3 - 1/3 частка згідно з розпорядженням від 03 січня 2006 року № 2-р.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Л.М. Прокопчук

Н.В. Самчишина

Повний текст постанови складено 03 травня 2019 року.