ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 595/566/18Головуючий у 1-й інстанції Федорончук В.Б.
Провадження № 22-ц/817/370/19 Доповідач - Сташків Б.І.
Категорія - 307020000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Сташків Б.І.

суддів - Костів О. З., Хома М. В.,

за участю секретаря - Сович Н.А.

та представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу №595/566/18 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 25 січня 2019 року, ухваленого суддею Федорончуком В.Б., повний текст рішення складено 01 лютого 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно,-

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно.

В обґрунтуванні позовних вимог позивач зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його баба ОСОБА_6, а ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько, який є сином ОСОБА_6 - ОСОБА_7 Він, як спадкоємець за правом представлення, при спадкуванні користується правами спадкоємця першої черги за законом, оскільки після смерті баби ОСОБА_6 його батько - ОСОБА_7 спадкував би майно, яке належало б за законом його матері, якби батько був живим на час відкриття спадщини. Через відсутність свідоцтва про право власності на вказане нерухоме майно, він не може оформити право власності на нього в нотаріуса.

Разом із уточненими позовними вимогами, позивач просив визнати за ОСОБА_4 право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1, та на земельну частку (пай), згідно сертифікату про право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1 в умовних кадастрових гектарах 2,51, що знаходиться в селянській спілці «Урожай».

Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 25 січня 2019 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на спадкове майно за законом, що залишилося після смерті баби ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, а саме, на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1

Визнано за ОСОБА_4 право власності на спадкове майно за законом, що залишилося після смерті баби ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, а саме, на 1/2 частину земельної частки (паю) розміром 2,51 га, що знаходиться в селянській спілці «Урожай».

У решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь Державного бюджету України 704,80 грн. судового збору.

Не погодившись із вказаним рішенням, від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 поступила апеляційна скарга , в якій апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.

Зокрема, скаржник зазначає, що позивачем не доведено обставин постійного проживання разом зі спадкодавцем на момент смерті, оскільки посилання позивача на те, що він зареєстрований у спірному будинку не може свідчити і бути беззаперечним доказом постійного проживання останнього в даному будинку, вважає, що сама по собі реєстрація місця проживання за таких умов не є підставою і доказом визнання постійного проживання в розумінні вимог ст.1268 ЦК України особи разом зі спадкодавцем.

Також, зазначає, що судом першої інстанції безпідставно залишено без розгляду клопотання адвоката Захарчука Ю.В. про витребування доказів з Державної прикордонної служби України про дату перетину кордону України Позивачем ОСОБА_4 з 01.01.2003 року , оскільки в силу вимог п.2 ст.21 Закону України «Про інформацію» та п.4 ч.І ст. 10 Закон України «Про доступ до публічної інформації», інформація про перетин кордону фізичною особою є конфіденційною і видається лише на підставі рішення суду, тому самостійно отримати її апелянт не міг.

Крім того, апелянт вказує, що визнаючи за позивачем право власності на спадкове майно, а саме права на 1/2 частки земельної частки (паю) в розмірі 2,51 га, суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, шо позивач не надав доказів подання ним письмової заяви до нотаріуса щодо видачі свідоцтва про право на земельну частку (пай) після смерті ОСОБА_6

Зазначає,що згідно Довідки виданої приватним нотаріусом Бучацького районної нотаріального округу Іванів Л.І. від 15 березня 2018 року №96/01-2, ОСОБА_5 зверталась в інтересах позивача щодо отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_10, а саме щодо житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться по АДРЕСА_1, однак суд не дослідив чи мало місце усне чи письмове звернення ОСОБА_5 в інтересах позивача до нотаріуса щодо земельної частки (паю) .

Також, апелянт посилається на те, що позивачем не надано, а судом не здобуто належних доказів, які підтверджували належність померлій земельної частки (паю), як то сертифікат про право на земельну частку (пай) чи державного акта на право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Зазначає, що суд першої інстанції не дослідив чи насправді мала місце втрата спадкодавцем ОСОБА_6 сертифікату про право на земельну частку (пай) чи державного акту на земельну ділянку.

Від представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_11 поступив відзив на апеляційну скаргу, в якому сторона позивача просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення . Зокрема вказує про безпідставність доводів апеляційної скарги щодо не проживання на час смерті позивача з ОСОБА_6, вказує ,що стороною відповідача не доведено того, що позивач не прийняв спадщини після смерті спадкодавця.

У судове засідання не з'явилися позивач ОСОБА_4 та третя особа ОСОБА_5, однак про розгляд справи повідомлені належним чином, що не перешкоджає відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України розглядати справу за їх відсутності.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримала подану апеляційну скаргу та просила її задовольнити, посилаючись на мотиви викладені в ній.

Заслухавши доповідь судді- доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених у суді першої інстанції вимог, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Задовільняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_4 є спадкоємцем спадщини і має право спадкування після смерті баби ОСОБА_6 за правом представлення свого батька ОСОБА_4, який помер до відкриття спадщини за правом представлення.

З такими висновками суду слід погодитися, оскільки вони ґрунтуються на вимогах закону відповідають матеріалам справи та зібраним по справі доказам.

Згідно зі ст 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожен має право будь- якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

У свою чергу відповідно до ст.1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Отже право користування та володіння спадковим майном підлягає захистові відповідно до змісту вказаної конвенції.

У рішенні Європейського суду з прав людини « Серков проти України», заява № 39766/05, ріш.07.07 2011 року,у п.п.35,36., Суд визнає, що тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд зобов'язаний переконатися у тому, що спосіб у який тлумачиться та застосовується національне законодавство, приводить до наслідків сумісних із принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду. Вона також відсилає, щоб законодавство було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні. Завдання здійснення правосуддя що є повноваженням судів полягає саме у розсіюванні тих сумніві щодо тлумачення які залишаються враховуючи зміни у повсякденній практиці.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчиненні окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з вимогами ч.1ст. 4; ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї"

У відповідності до ч.1ст.76, ч.1 ст. 77 ЦПК Країни, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування

Допустимість доказів, у розумінні вимог ст. 78 ЦПК України , означає, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.)

Відповідно до статті 1261 ЦК України діти спадкодавця у першу чергу мають право на спадкування.

Згідно з частиною першою статті 1266 ЦК України ту частину спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, якби вони були живими на час відкриття спадщини, спадкують внуки, правнуки спадкодавця.

По своїй суті спадкування за правом представлення - це специфічний порядок набуття права на спадкування за законом, який не є окремою підставою або видом спадкування і за яким суб'єктами спадкування стають певні спадкоємці за законом.

За правом представлення онуки (правнуки), прабаба, прадід, племінники спадкодавця, двоюрідні брати та сестри спадкодавця спадкують ту частку, яка належала б їх відповідному родичу, якби він був живий. Тобто це батько чи мати, дід чи баба, брат чи сестра спадкодавця, дядько чи тітка спадкодавця, що повинні були б успадковувати, але померли до відкриття спадщини. Основні засади спадкування за правом представлення: онуки (правнуки) спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, (бабі, дідові), якби вони були живими на момент відкриття спадщини; прабаба, прадід, спадкують ту частку спадщини, яка б належала за законом їхнім дітям (бабі, дідові спадкодавця), якби вони аули живими на момент відкриття спадщини.

В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Бучач Тернопільської області помер ОСОБА_12, який є батьком позивача ОСОБА_13, а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла бабця позивача ОСОБА_6, яка була матір'ю його батька.

Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу , він не заявив про відмову від неї.

Статтею 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Судом встановлено, що після смерті ОСОБА_6 залишилося спадкове майно у виді житлового будинку АДРЕСА_1 а також земельної частки (паю) в умовних кадастрових гектарах 2,51, що знаходиться у селянській спілці «Урожай», яке належало їй на праві власності (а.с.10,61,104,).

Згідно з пунктом 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом від 03 березня 2004 № 20/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року за № 283/8882, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

В матеріалах цивільної справи міститься довідка №102 видана Цвітівською сільською радою Бучацького району 06 березня 2018 року, з якої вбачається, що на день смерті ОСОБА_6 у житловому будинку проживали ОСОБА_5-мати позивача та позивач ОСОБА_4- внук спадкодавця. Батько ОСОБА_4 помер коли позивач ще був неповнолітнім і продовжував виховуватися і утримуватися з матір'ю та бабцею (а.с.3,28,35,36).

Суд першої інстанції дослідив надану довідку №102 від 06 березня 2018 року про те, що позивач проживав разом зі своїм батьком, матір'ю, бабцею, надав їй оцінку та визнав належним та допустимим доказом по справі.

Виходячи із вищенаведених положень закону та встановлених судами фактичних обставин, позивач ОСОБА_4 є спадкоємцем спадщини і має право спадкування після смерті ОСОБА_6 за правом представлення свого батька ОСОБА_4, який помер до відкриття спадщини, тобто є спадкоємцем за законом першої черги за правом представлення. Підстави набуття права власності на спадкове майно за правом представлення не оспорюється і відповідачем.

Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц;від 26 вересня 2018 року у справі №539/2170/17; у постанові від 24 жовтня 2018 року у справі за № 368/23/17.

Із матеріалів справи вбачається, що спадкоємцем першої черги за законом є ще і син ОСОБА_6-ОСОБА_2, який 29 березня 2017 року подав заяву про прийняття спадщини після смерті матері, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у Бучацьку державну нотаріальну контору.

Із повідомлення Бучацької державної нотаріальної контори вбачається, що після смерті ОСОБА_6 заведено спадкову справу №92/2017. Свідоцтво про право власності на спадкове майно не видавалося.( а.с.137-140) .

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про законність підстав передбачених статтею 1266 ЦК України для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за правом представлення на частину спадкового майна, яке залишилося після смерті спадкодавця саме, на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1 та на 1/2 частину земельної частки (паю) розміром 2,51 га, що знаходиться в селянській спілці «Урожай».

Посилання апелянта ОСОБА_2 про те, що позивач ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не проживали в житловому будинку №40 вул.Л.Українки с.Цвітова Бучацького району на день смерті спадкодавця, не надавали допомоги на лікування та поховання ні батькові ні бабці, постійно проживають за межами країни, є необґрунтованими і неприйнятними, оскільки відповідачем не надано таких доказів і не можуть бути підставою для відмови в позові про визнання права власності на спадкове майно за правилами представлення.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому в силу ст.79 цього кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. А в порядку ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Отже, сторона, яка посилається на певні обставини на обґрунтування своїх доводів, зобов'язана навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності таких обставин, суд ухвалює рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов'язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Ці обставини в судовому засіданні першої інстанції не вирішувалися і клопотання відповідачем не заявлялися, хоча його інтереси представляв професійний адвокат.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем.

Судом встановлено, що власником спірного будинку була ОСОБА_14, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 і після її смерті сестра ОСОБА_6 вступила у фактичне управління спадковим майном, забравши технічну документацію та вхідні ключі від житлового будинку ( а.с.58,104,105).

Із матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_4народився і проживав разом з бабцею ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, батьком ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 і який перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 з 02 червня 1990 року в житловому будинку АДРЕСА_1, які проживали єдиною сім'єю, вели спільний побут і господарство, і на день ї смерті бабці ОСОБА_6 є зареєстрованим по даному адресу.

Ці обставини визнав і відповідач ОСОБА_2, який у своєму відзиві на позовну заяву просив визнати за ним право власності на Ѕ частину спірного спадкового майна, яке належало на праві власності його матері (а.с.37). Сам апелянт проживає в іншому населеному пункті в селі Трибухівці Бучацького району, де на праві власності має житловий будинок, земельні ділянки для обслуговування житловому будинку і ведення селянського сільського господарства і успадкував житловий будинок АДРЕСА_2

У діючому законодавстві визначено такий спосіб захисту, як визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням в приватному житловому будинку, якщо особа без поважних причин не проживає один рік та підлягає вирішенню із застосуванням правової конструкції передбаченої статтею 71 ЖК України та статтею 405 ЦК України. В судовому засіданні не було встановлено, що таке не проживання пов'язане із добровільним обранням іншого постійного місця проживання, передбаченого ст.107 ЖК України. У встановленому законом порядку ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не визнані особами, що втратили право користування житловим приміщенням, а тимчасове перебування позивача за кордоном не можна визнати неповажними при відсутності роботи на Україні.

Відповідач ОСОБА_2 не надав належних, допустимих та безспірних доказів щодо ухилення позивача від надання спадкодавцеві допомоги, потреби такої допомоги саме від позивача і з такими позовними вимогами про усунення позивача від права на спадкування за законом не звертався в судовому порядку.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позивач ОСОБА_4 на момент смерті ОСОБА_6 був зареєстрований разом із спадкодавцем за адресою АДРЕСА_1, що в силу статті 1268 ЦК України дає підстави для висновку про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття.

Посилання апелянта на те, що позивач не звертався в нотаріальну контору про прийняття спадщини не ґрунтується на матеріалах справи. Із довідки Бучацького районного нотаріального органу від 15 березня 2018 року, вбачається, що ОСОБА_5, яка діяла на підставі довіреності від імені ОСОБА_4, яка зверталася за видачею свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями, однак через відсутність правовстановлюючого документа не має можливості видати свідоцтво про право на спадщину за законом.(а.с.31).

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 , у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Спадкові права позивача підлягають судовому захисту, оскільки нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадщину. Позивач з часу народження проживав у спірному будинку разом з батьками та бабусею, приймав участь в управлінні, володінні спадковим майном, а відсутність свідоцтва про право на спадщину не свідчить про неприйняття особою спадщини.

Не заслуговують на увагу посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не здобув належних доказів, що підтверджують належність земельної частки(паю) на право власності, оскільки в матеріалах справи міститься довідка Цвітівської сільської ради від 18 липня 2018 року, з якої вбачається,що ОСОБА_15 29 липня 1997 році отримала сертифікат про право на земельну частку(пай)НОМЕР_1 в умовах кадастрових гектарах 2.51 га.(а.с.99,104).

Згідно з роз'ясненнями пунктів 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах спадкування» право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердження цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. При вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай).

Статтями 1,2 Закону України « Про порядок виділення в натурі( на місцевості) земельних ділянок власника земельних часток(паїв)» передбачено, що до осіб, які мають право на земельну частку (пай) відносяться громадяни спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державної адміністрації. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що спірна земельна частка (пай) не може входити до складу спадщини та бути об'єктом спадкування не ґрунтуються на законі.

Такий висновок містяться у постанові Верховного Суду від 11 березня 2019 року у справі за №619/2559/17.

Судова колегія не приймає і доводи апелянта про те, що позивач не звертався в нотаріальну контору із письмовою заявою про видачу свідоцтва про право власності на земельну частку(пай) і пропустив строк на захист порушеного права, оскільки в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вступив у фактичне володінням спадковим майном, а тому у відповідності до ч.3 ст.1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, вказують на особисте тлумачення норм права та в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції.

Також, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновок суду ґрунтується на підставі оцінки зібраних доказів, проведені з дотриманням вимог процесуального закону, з дотриманням принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка була спрямована на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін. З огляду на викладене суд першої інстанції виходив з достатності досліджених доказів для того, щоб зробити висновки по суті спору.

Колегія суддів, погоджується з висновком суд першої інстанції, оскільки суд першої інстанції правильно застосував до даних правовідносин норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача.

З урахування наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст.367,375,381-384,389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3- залишити без задоволення.

Рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 25 січня 2019 року-залишити без змін.

Постанова Тернопільського апеляційного суду набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови - 02 травня 2019 року.

Головуючий: Сташків Б.І.

Костів О.З.

Судді: Хома М.В.