Постанова

Іменем України

17 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 365/315/16-ц

провадження № 61-23532св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - селянське (фермерське) господарство «Риск»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Згурівського районного суду Київської області у складі судді Хижного Р. В. від 23 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області у складі колегії суддів: Таргоній Д. О., Гуля В. В., Іванової І. В., від 22 лютого 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до селянського (фермерського) господарства «Риск» (далі - СФГ «Риск») про розірвання договору оренди землі та стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 01 вересня 2010 року між нею та СФГ «Риск» укладений договір оренди землі № 210, згідно з умовами якого вона передала відповідачу у строкове платне користування належну їй на праві власності земельну ділянку сільськогосподарського призначення, загальною площею 3,5158 га, що розташована на території Турівської сільської ради в селі Турівка Згурівського району Київської області.

02 липня 2012 року цей договір був зареєстрований у відділі Держкомзему у Згурівському районі Київської області за № 01562.

Згідно з пунктом 7 договору оренди орендна плата вноситься до 31 грудня поточного року.

Вказувала на те, що відповідач не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання зі сплаті орендної плати. СФГ «Риск» не виплатило їй орендну плату за 2014 та 2015 роки у встановлений договором строк.

29 березня 2016 року вона направила на адресу відповідача вимогу про сплату орендної плати з пропозицією розірвати договір, однак відповідач відмовився розірвати договір оренди землі.

Оскільки відповідач не виконував умов договору, не сплатив у строк передбачений договором орендну плату за 2014 та 2015 роки, що є порушенням пунктів 1, 24, 27 договору оренди, ОСОБА_1 просила розірвати договір оренди землі, укладений між нею та СФГ «Риск», та стягнути орендну плату за 2014 та 2015 роки.

23 листопада 2016 року ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , подала заяву про відмову від позовних вимог про стягнення з СФГ «Риск» на користь ОСОБА_1 заборгованості з орендної плати за договором оренди землі в сумі 9 106,26 грн, інфляційних втрат у сумі 1 960,48 грн, 3 % річних в сумі 214,78 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Згурівського районного суду Київської області від 23 листопада 2016 року прийнято відмову від позовних вимог про стягнення з СФГ «Риск» на користь ОСОБА_1 заборгованості з орендної плати за договором оренди землі в сумі 9 106,26 грн, інфляційних втрат у сумі 1 960,48 грн, 3 % річних в сумі 214,78 грн та в цій частині провадження у справі закрито.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про розірвання договору оренди земельної ділянки відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив того, що позивач не довела, що відповідач систематично не виконував умови договору оренди землі, а саме не сплачував орендну плату, а тому відсутні підстави для розірвання договору оренди землі.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про розірвання договору оренди землі, оскільки затримання орендної плати позивачу за 2014 та 2015 роки не є систематичною несплатою орендної плати, так як пов`язано з відмовою позивача від її отримання.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, що подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанції дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

Суди не врахували, що вона не отримувала будь-яких коштів від відповідача на виконання умов договору з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року та з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року, що в сукупності складає 2 роки, тобто є систематичною несплатою орендної плати, що є самостійною та достатньою підставою для розірвання договору оренди землі.

Посилаючись на те, що відповідач із затримкою виплатив їй орендну плату за 2014 та 2015 року, а саме у 2016 році, суди не врахували, що такий розрахунок був здійснений після звернення до суду з цим позовом.

Крім того, вона повернула вказані грошові кошти відповідачу як помилково отримані, відмовившись від прийняття виконання зобов`язання від боржника на підставі статті 612 ЦК України.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

У справі, що переглядається, установлено, що 01 вересня 2010 року між ОСОБА_1 та СФГ «Риск» укладений договір оренди земельної ділянки площею 3,5158 га, що розташована на території Турівської сільської ради Згурівського району Київської області, строком на 10 років.

Відповідно до пунктів 6, 7 договору оренди орендна плата встановлена в розмірі 5 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки з урахуванням індексів інфляції та має вноситись до 31 грудня поточного року.

Державна реєстрація цього договору здійснена 02 липня 2012 року за № 01562.

Також установлено, що з часу укладення договору оренди і до 2014 року ОСОБА_1 отримувала оренду плату своєчасно та в повному обсязі в касі СФГ «Риск».

Однак за 2014 рік та 2015 рік позивач не отримала своєчасно орендну плату.

Так, 01 квітня 2016 року СФГ «Риск» надіслало поштовим переказом на адресу ОСОБА_1 орендну плату за 2014 рік, яку позивачка отримала 06 квітня 2016 року.

У квітні 2016 року позивач отримала частину орендної плати за 2015 рік у розмірі 298,75 грн, іншу частину орендної плати за 2015 рік у сумі 4 000 грн відповідач направив ОСОБА_1 у липні 2016 року електронним грошовим переказом, проте остання відмовилась від її отримання.

01 листопада 2016 року ОСОБА_1 направила на адресу СФГ «Риск» грошові кошти у сумі 10 700 грн як помилково отримані.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин) оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до статті 24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.

Відповідно до частини першої статті 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

У пункті «д» частини першої статті 141 ЗК України визначено, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

Відповідно до частини першої статті 782 ЦК України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за її користування протягом трьох місяців підряд.

Отже, наведеними положеннями закону, які регулюють спірні відносини, передбачена систематична (два і більше випадки) несплата орендної плати, передбаченої договором, як підстава для розірвання договору оренди. Разове порушення умов договору оренди у цій частині не вважається систематичним і не може бути підставою для його розірвання, але ж повторне порушення вже може свідчити про систематичність.

Враховуючи, що до відносин, пов`язаних з орендою землі, застосовуються також положення ЦК України, слід дійти висновку, що при вирішенні судом питання щодо розірвання договору оренди землі за обставин систематичного невнесення орендної плати, застосуванню також підлягають положення частини другої статті 651 ЦК України.

Згідно з частиною другою статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених законом або договором. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Стаття 611 ЦК України передбачає різні правові наслідки порушення зобов`язання, до яких належать, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків і моральної шкоди.

Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, що значною мірою позбавляє того, на що особа розраховувала при укладенні договору, відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

У справі, що переглядається, установлено, що позивачу була виплачена відповідачем орендна плата за землю за 2014-2015 роки у квітні та липні 2016 року, тобто не у строки, передбачені пунктом 7 договору, а лише після звернення позивача до відповідача та до суду із цим позовом про розірвання договору оренди у зв`язку з несплатою орендної плати (а. с. 15-16, 47, 50, 78).

Суд апеляційної інстанції, дійшовши висновку про те, що несплата орендної плати за 2014 та 2015 роки у строк, передбачений договором оренди землі, не є систематичною несплатою орендної плати, не врахував, що сам факт систематичного порушення договору оренди земельної ділянки щодо сплати орендної плати є самостійною та достатньою підставою для розірвання такого договору, незважаючи на те, чи виплачена в подальшому заборгованість, а тому той факт, що відповідач сплатив суму заборгованості з орендної плати не має правового значення для вирішення позовних вимог про розірвання договору оренди.

Про те, що сам факт систематичного порушення договору оренди земельної ділянки щодо сплати орендної плати є вичерпною підставою для розірвання такого договору свідчить усталена судова практика Верховного Суду, яку слід врахувати при застосуванні норми права відповідно до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України.

Зокрема, такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 28 вересня 2016 року у справі № 6-977цс16 та від 12 грудня 2012 року у справі № 6-146цс12.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво18) зроблено висновок, що підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки). При цьому, систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів палати Касаційного господарського суду від 02 травня 2018 року у справі № 925/549/17. При цьому систематичне порушення договору оренди земельної ділянки щодо сплати орендної плати є підставою для розірвання договору, незважаючи на те, чи виплачена в подальшому заборгованість.Той факт, що відповідач сплатив усю суму заборгованості з орендної плати за землю, не має правового значення для вирішення даного спору, оскільки судами встановлений факт її систематичної несплати протягом періоду дії договору оренди землі.

Щодо прострочення кредитора

Посилаючись на те, що затримання орендної плати позивачу за 2014 та 2015 роки пов`язано з відмовою позивача від її отримання, суд апеляційної інстанції не врахував таке.

Встановлено, що укладеним між сторонами договором оренди не встановлено місце і порядок сплати орендної плати, однак до 2014 року позивач отримувала орендну плату у касі підприємства, з цього часу її не отримувала, місце проживання не змінювала.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 532 ЦК України, якщо місце виконання зобов`язання не встановлено у договорі, виконання провадиться за грошовим зобов`язанням - за місцем проживання кредитора, а якщо кредитором є юридична особа, - за її місцезнаходженням на момент виникнення зобов`язання. Якщо кредитор на момент виконання зобов`язання змінив місце проживання (місцезнаходження) і сповістив про це боржника, зобов`язання виконується за новим місцем проживання (місцезнаходженням) кредитора з віднесенням на кредитора всіх витрат, пов`язаних із зміною місця виконання.

Частиною першою статті 537 ЦК України передбачено, що боржник має право виконати свій обов`язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса, нотаріальної контори в разі: 1) відсутності кредитора або уповноваженої ним особи у місці виконання зобов`язання; 2) ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з їхнього боку; 3) відсутності представника недієздатного кредитора.

Матеріали справи не містять даних про вчинення дій з боку відповідача для належного виконання ним обов`язку щодо сплати орендної плати у строки, передбачені пунктом 7 договору оренди, зокрема, шляхом надіслання орендної плати за місцем проживання орендодавця або шляхом внесення належних орендодавцю грошей у депозит нотаріуса.

При цьому посилання відповідача на лист від 24 березня 2015 року, у якому СФГ «Риск» просило повідомити ОСОБА_1 спосіб сплати орендної плати (а. с. 45) не є доказом належного виконання зобов`язання відповідачем.

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

СФГ «Риск» не приступило до виконання свого обов`язку зі сплати орендної плати до грудня 2014 року та до грудня 2015 року, а надіслало частину коштів поштовим переказом лише у квітні та липні 2016 року, тому є боржником, який прострочив виконання зобов`язання за договором оренди.

Частиною першою статті 613 ЦК України передбачено, що кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку.

Матеріали справи не містять даних про те, що у строки, передбачені договором, СФГ «Риск» запропонувало, а ОСОБА_1 відмовилась приймати орендну плату за 2014-2015 роки.

Отже, з боку ОСОБА_1 не відбулось прострочення кредитора.

За таких обставин, посилання суду апеляційної інстанції на прострочення кредитора як на перешкоду для розірвання договору оренди землі, за умови доведеності факту систематичної несплати орендної плати, не ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах справи.

Отже, суд апеляційної інстанції не з`ясував суттєві обставини цієї справи як щодо наявності факту порушення відповідачем умов договору, так і щодо наявності критерію істотності цього порушення договору, належним чином не перевірив доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, та дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За викладених обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Київської області від 22 лютого 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников С. Ф. Хопта