Справа № 495/3207/19
№ провадження 2-з/495/47/2019
УХВАЛА

про відмову у забезпеченні позову

23 квітня 2019 рокум. Білгород-Дністровський

Суддя Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської Боярський О.О., розглянувши заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Ухвалою суду від 22.04.2019 року по справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження.

Згідно з ч.2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Позивач разом з позовною заявою подав до суду заяву про вжиття заходів забезпечення позову по справі, а саме, просить накласти арешт на все рухоме та нерухоме майно, яке належить ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

В обґрунтування вимог заяви про забезпечення позову позивач посилається на те, що 23.06.2018 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики, за яким позивачем надано відповідачу у борг грошові кошти в розмірі 200 000 гривень для особистих потреб.

На підтвердження виникнення боргових зобов`язань між позивачем та відповідачем, ОСОБА_2 надав позивачу 23.06.2018 року розписку про отримання грошових коштів в розмірі 200 000 гривень в якості боргу для особистих потреб, які відповідач зобов`язаний був повернути в строк не пізніше 01.03.2019 року в повному обсязі.

Всупереч домовленостей та вимог статей 526, 527, 530, 532, 1046, 1049 ЦК України станом на 11.04.2019 року, тобто на момент звернення із даним позовом до суду відповідач борг не повернув.

З огляду на викладене, позивач вважає, що в судовому порядку з відповідача має бути стягнуто заборгованість за договором позики у розмірі 200 000 гривень та судом має бути застосований такий спосіб захисту цивільних прав та законних інтересів позивача.

Водночас, в разі задоволення судом даного позову виконання даного судового рішення, в разі відсутності достатніх грошових коштів у відповідача, може бути утрудненим без накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно відповідача, оскільки в такому випадку орган примусового виконання судових рішень не матиме змогу через відсутність коштів у відповідача (у разі їх відсутності) звернути в рахунок погашення заборгованості стягнення на рухоме та нерухоме майно для задоволення боргових вимог перед позивачем.

У зв`язку з цим, позивач вважає, що є всі підстави для забезпечення пред`явленого позову шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно, яке належить ОСОБА_2 .

Згідно з ч.1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

При цьому, відповідно до вимог ч. 3 ст. 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до ч.5 ст.153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Відповідно до п.1-3 ч.1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; інше.

Дослідивши матеріали справи та встановивши обставини, у зв`язку з якими позивач просить вжити заходи забезпечення позову, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні заяви позивача з огляду на наступне.

Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року у п. 4 роз`яснив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Метою забезпечення позову є збереження матеріального об`єкта спору до вирішення справи в суді.

Верховним Судом України у постанові від 25.05.2016 року по справі №6-605цс16 зроблено висновок, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Накладання судом арешту на майно особи, безперечно є втручанням зі сторони державного органу у право власності особи, передбачене статтею 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Втручання, особливо коли воно має розглядатися в контексті частини другої статі 1 Протоколу №1, має забезпечити «справедливу рівновагу» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав людини. Має бути розумне співвідношення між засобами, що використовуються і поставленою метою. (Рішення ЄСПЛ у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії» від 28.07.1999 року, заява №22774/93).

В заяві не вказані причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов - недостатнім є обґрунтування забезпечення позову у виді накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно. Крім того, не зазначені інші відомості, потрібні для забезпечення позову - вид майна, на яке потрібно накласти арешт, місце його знаходження. Арешт всього рухомого та нерухомого майна відповідача може призвести до порушення принципу співмірності виду забезпечення позову заявленим позовним вимогам.

За змістом статті 149 ЦПК України заходи до забезпечення позову застосовуються судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального виконання рішення суду.

Отже умовою до застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Позивач, ставлячи питання про забезпечення позову не мотивував заяву про забезпечення позову, що не відповідає вимогам частини першої статті 151 ЦПК України.

У поданій заяві позивач про забезпечення позову містяться лише посилання на спричинення збитків майнового та немайнового характеру позивачу, що не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 149, 150, 153 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області шляхом подачі в 15 - денний строк з дня проголошення ухвали.

Суддя О.О. Боярський