Справа № 754/8149/17
Апеляційне провадження №22-ц/824/4470/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Таргоній Д.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Тімуш Д.І.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Нестеренко ЮліяБорисівна, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири та витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування квартири та витребування майна з чужого незаконного володіння, обґрунтовуючи його наступним:

14.09.1996 року ОСОБА_1 на ім'я ОСОБА_2 був оформлений договір дарування, відповідно до якого позивач подарувала квартиру АДРЕСА_1 відповідачу, хоча вважала, що уклала договір довічного утримання. Оскільки право власності на квартиру перейшло до відповідача, вважала, що та буде турбуватися та піклуватися про неї, але остання свої зобов'язання не виконувала та невдовзі переїхала на постійне місце проживання до США. В подальшому позивач дізналася, що в листопаді 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був укладений ще один договір дарування її квартири, при цьому обдарований в квартиру не вселявся і не проживав у ній, а позивач його ніколи не бачила.

У зв'язку з наведеним просила суд визнати недійсним укладений між нею та відповідачем договір дарування квартири та витребувати квартиру з чужого незаконного володіння.

РішеннямДеснянського районного суду міста Києва від 20 грудня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 грудня 2018 року скасувати та постановити нове рішення про визнання договору дарування її квартири недійсним та витребувати майно з чужого незаконного володіння. Вважає рішення незаконним і несправедливим з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, ухвалення із неповним встановленням обставинам справи, порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Вказує, що суд першої інстанції при ухваленні рішення безпідставно дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним спірного договору дарування. Зазначає, що у висновках суду відсутня оцінка доказів щодо укладення саме договору дарування, а тому вважає рішення незаконним.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем наявності передбачених законом підстав для визнання укладеного договору дарування від 14.09.1996 року недійсним.

Як було встановлено в ході розгляду справи, 29.08.1996 року позивачем був складений заповіт на ім'я відповідача на випадок своєї смерті, а у вересні 1996 року був укладений договір дарування, що свідчить про те, що позивачем вчинялися певні дії для того, щоб передати право власності відповідачу, направленість дій позивача була не випадковою, вона прийшла до такого рішення обґрунтовано. Після посвідчення договору дарування від 14.09.1996 року відповідачкою були вчинені дії щодо реєстрації права власності на вказану квартиру. З моменту як посвідчення заповіту так і оскаржуваного договору дарування примірники всіх документів знаходилися у позивача протягом 20 років, їй було відомо про їх зміст та наслідки, тобто вона розуміла зміст, суть та правові наслідки укладеного договору. За таких умов суд прийшов до обґрунтованого висновку що волевиявлення учасника правочину було вільним і відповідало її внутрішній волі, сторони мали повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

При цьому колегія суддів критично ставиться до посилань апелянта про те, що вона уклала такий договір внаслідок помилки, оскільки, як зазначає апелянт, при укладенні договору дарування мала на меті отримання матеріальної допомоги від відповідача, яку та певний час надавала. Суд вірно зауважив, що наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за обставинами, які позивач вказала на підтвердження своїх вимог про укладання договору внаслідок помилки. Обов'язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду.

У відповідності до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією із сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

В ході розгляду справи встановлено, що оскаржуваний правочин повністю відповідає вимогам діючого законодавства, зокрема і в частині нотаріального їх посвідчення; приватним нотаріусом було роз'яснено сторонам зміст діючого законодавства, що підтверджується підписами сторін на договорах; при укладенні договорів сторони діяли добровільно, свідомо та цілеспрямовано, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій, за відсутності будь-якого примусу, як фізичного так і психічного, що також підтверджується їх підписами на договорах. Крім того, протягом тривалого часу після укладення оспорюваного договору сторони спілкувалися, телефонували одна одній, а коли відповідач виїхала з країни, між сторонами відбувалося поштове листування. Судом звернуто увагу й на той факт, що на момент укладення договору дарування позивачці було 51 рік, а відповідачці було 62 роки, що свідчить про абсолютну нелогічність укладення між сторонами саме договору довічного утримання.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про обґрунтованість позиції суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання оскаржуваного договору недійсним. За таких умов не підлягає задоволенню й похідна вимога про витребування спірної квартири. Позиція апелянта та його доводи не були належним чином доведені та не ґрунтуються на положеннях закону, в зв'язку з чим суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Д.О. Таргоній

К.П.Приходько