ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2923/19 Справа № 213/453/18 Суддя у 1-й інстанції - Алексєєв О. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 213/453/18

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «УЮТ-2011»,

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «УЮТ-2011» на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 вересня 2018 року, яке ухвалено суддею Алексєєвим О.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 17 вересня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «УЮТ-2011» (надалі - ТОВ «УЮТ-2011») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Позовна заява обґрунтована тим, що з 01 лютого 2014 року ТОВ «УЮТ-2011» розпочато виконання функцій управителя багатоквартирними будинками Інгулецького району м. Кривого Рогу Дніпропетровської області на підставі Договору з Управлінням благоустрою та житлової політики виконавчого комітету Криворізької міської ради.

В порядку Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Наказу Державного комітету України з питань житлового господарства №150 від 10 серпня 2004 року «Про затвердження Примірного переліку послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та послуг ремонту приміщень, будинків, споруд», Наказу Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства №76 від 17 травня 2005 року «Про затвердження Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій», позивач надавав житлово-комунальні послуги до будинку АДРЕСА_1 .

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , тобто споживачами послуг, які надаються ТОВ «УЮТ-2011».

За період з 01 лютого 2014 року по 01 лютого 2018 року року позивач надавав відповідачам послуги на суму 6 982, 68 грн, однак останні ухилялись від їх оплати.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за період з 01 лютого 2014 року по 01 лютого 2018 року у розмірі 6 982, 68 грн, суму інфляційних збитків у розмірі 1 747,22 грн та 3% річних у сумі 318,25 грн.

Відповідач ОСОБА_1 заявив про застосування позовної давності.

Рішенням рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 вересня 2018 рокупозовні вимоги ТОВ «УЮТ-2011» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги задоволено частково.

У задоволенні позовних вимог ТОВ «УЮТ-2011» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ТОВ «УЮТ-2011» борг у розмірі 3 491 грн. 34 коп., інфляційні збитки у розмірі 873 грн. 61 коп. та 3% річних у розмірі 159 грн. 13 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «УЮТ-2011» судовий збір у розмірі 881,00 грн.

В апеляційній скарзі позивач ТОВ «УЮТ-2011» просить частково скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення заявлених позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що судом першої інстанції не було з`ясовано та досліджено у повній мірі всі необхідні факти для прийняття рішення по справі. Зокрема, позивач зазначає, що відзив відповідача не відповідає вимогам статті 178 ЦПК України, однак суд прийняв цей відзив як належний. Також, вказує й на те, що суд виніс ухвалу про відмову в прийнятті уточненого позову та невірно застосував норми права, не взявши до уваги, що сама по собі відсутність письмового договору між сторонами не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги. Крім того, на думку позивача, суд невірно трактував заяву відповідача ОСОБА_1 щодо застосування позовної давності та не взяв до уваги, що останній просив суд відмовити у задоволенні позову у частині вимог з пропущеним строком позовної давності, тим самим, на думку позивача, визнавши борг.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ТОВ «УЮТ-2011» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги в апеляційному порядку відповідачем ОСОБА_2 не оскаржується, а позивачем ТОВ «УЮТ-2011» не ставиться питання про скасування рішення суду в цій частині, у зв`язку з чим колегія суддів не перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, адже, згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України і зважаючи на роз`яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку перевіряється виключно в частині відмови в задоволенні позовних вимог ТОВ «УЮТ-2011» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру речових прав на нерухоме майно від 27 жовтня 2017 року, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частці (а.с.9).

ТОВ «УЮТ-2011» є юридичною особою та є управителем багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 .

В період з 01 лютого 2014 року по 01 лютого 2018 рокувідповідачам за адресою: АДРЕСА_1 , позивачем надавалися житлово-комунальні послуги, однак відповідачами оплата за надані житлово-комунальні послуги не здійснювалася, що й призвело до утворення заборгованості в сумі 6 982,68 грн. (а.с. 6-7).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ТОВ «УЮТ-2011» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, суд послався на те, що, звернувшись до суду з даним позовом у лютому 2018 року, позивач пропустив трирічний строк позовної давності.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення,в оскаржуваній частині, не відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживачем комунальних послуг є фізична особа, яка отримує житлово-комунальну послугу.

Відповідно до ст. 322 Цивільного кодексу України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Утримання майна власників квартир (будинку та прибудинкової території) здійснюється ними шляхом оплати всіх витрат по утриманню експлуатуючій організації.

Відповідно до ст.360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів, а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Власники несуть відповідальність за своєчасність здійснення платежів на рахунок управителя незалежно від використання приміщень особисто чи надання належних їм приміщень в оренду, якщо інше не передбачено договором.

Згідно ст. 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Відповідно до ст. 67 ЖК України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Згідно ст.13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на:

1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо);

2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо).

Відповідно до вимог ст.ст. 11, 526 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Згідно п.п.3 п.2 ст.21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотриманням умов його виконання.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (постанова Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону.

Отже, у спорі, пов`язаному із стягнення заборгованості по оплаті за спожиті житлово-комунальні послуги підлягають встановленню обставини щодо підстав, кількості, якості надання комунальних послуг, а також щодо розміру фактичної заборгованості споживача.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідачу ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 1/2 частка квартира АДРЕСА_1 (а.с.9).

Таким чином, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач ОСОБА_1 має зобов`язання перед позивачем по оплаті комунальних послуг, як співвласник вищезазначеної квартири.

Правильність нарахування суми боргу підтверджується особовим рахунком по квартирі АДРЕСА_1 , яким підтверджено розмір боргу та факт не внесення за вказаний період оплати за комунальні послуги. При цьому, правильність нарахування зазначених сум відповідачем ОСОБА_1 не оспорюється.

Враховуючи вищевикладене та те, що відповідач ОСОБА_1 є власником 1/2 частини квартири, колегія суддів дійшла висновку, що останній відповідає за ту частину боргу, що відповідає його частці у праві спільної часткової власності, а тому, з відповідача ОСОБА_1 підлягає стягненню 1/2 частина основного боргу.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач ОСОБА_1 надав заяву в якій просив застосувати позовну давність.

За нормами ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що заборгованість може бути стягнута в межах трирічного строку, що передував зверненню до суду із позовною заявою, тобто з лютого 2015 року по лютий 2018 року, що становить 2 780,23 грн. (5 560,45 грн. загальний розмір заборгованості : 2 (частка відповідача)).

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України, а тому колегія суддів вважає обґрунтованими позовні вимоги щодо стягнення інфляційних втрат у розмірі 459,67 грн. та трьох відсотків річних за порушення виконання зобов`язання по сплаті грошових коштів у розмірі 87,93 грн. за період з 01 лютого 2015 року по 01 лютого 2018 року, тобто з моменту виникнення заборгованості в межах трирічного строку позовної давності та до часу, визначеного позивачем.

При визначенні розміру інфляційних втрат та трьох відсотків річних, які підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача, колегія суддів виходить з наступного.

Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п. 2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді у порівнянні з базовим.

Підраховуючи суми стягнень, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК, суди повинні враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватися на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур`єр».

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з урахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з урахуванням цього місяця.

Так, за період з 01 лютого 2015 року по 01 лютого 2018 року інфляційні виплати на прострочену суму боргу в розмірі 2 780,23 грн. з урахуванням індексу інфляції складають 459,67 грн. і саме ця сума підлягає стягненню з відповідача.

На відміну від інфляційних збитків, розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою: сума боргу х 3 % / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення, та 3% річних з прострочених щомісячних платежів суми основного боргу становить 87,93 грн.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню в частині відмови в задоволенні позовних вимог ТОВ «УЮТ-2011» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення цих позовних вимог та стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з лютого 2015 року по лютий 2018 року включно у розмірі 2 780,23 грн., інфляційні втрати на прострочену суму боргу за період з 01 лютого 2015 року по 01 лютого 2018 року у розмірі 459,67 грн. та 3% річних за порушення виконання зобов`язання по сплаті грошових коштів за період з 01 лютого 2015 року по 01 лютого 2018 року у розмірі 87,93 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.2, ч.13 ст. 141 ЦПК України, з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ТОВ «УЮТ-2011» підлягає стягненню судовий збір в загальному розмірі 1 378,30 грн., тобто пропорційно до задоволених вимог.

Керуючись ст. ст.. 367, 369, 374, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «УЮТ-2011» - задовольнити частково.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 вересня 2018 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «УЮТ-2011» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «УЮТ-2011» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УЮТ-2011» заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з лютого 2015 року по лютий 2018 року включно у розмірі 2 780 (дві тисячі сімсот вісімдесят) гривень 23 (двадцять три) копійки, інфляційні втрати на прострочену суму боргу за період з 01 лютого 2015 року по 01 лютого 2018 року у розмірі 459 (чотириста п`ятдесят дев`ять) гривень 67 (шістдесят сім) копійок та 3% річних за порушення виконання зобов`язання по сплаті грошових коштів за період з 01 лютого 2015 року по 01 лютого 2018 року у розмірі 87 (вісімдесят сім) гривень 93 (дев`яносто три) копійки.

В задоволенні інших позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «УЮТ-2011» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги - відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УЮТ-2011» судові витрати по справі у розмірі 1 378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) гривень 30 (тридцять) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 07 травня 2019 року.

Головуючий:

Судді: