Постанова

Іменем України

10 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 761/37905/16-ц

провадження № 61-7595св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «Ідея Банк», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревічов Олег Миколайович,

третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантье»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 червня 2017 року у складі судді Волошина В. О. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Борисової О. В., Ратнікової В. М., Левенця Б. Б.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» (далі - ПАТ «Ідея Банк»), приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу

Гуревічова О. М., третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантье» (далі - ТОВ «Рантье»), про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Позовна заява мотивована тим, що 26 січня 2015 року між ПАТ «Ідея Банк» та нею укладено кредитний договір № Р36.698.70032.

05 серпня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О. М., за заявою ПАТ «Ідея Банк» було вчинено виконавчий напис про стягнення з неї на користь

ТОВ «Факторингова компанія «Рантье» заборгованості у розмірі

94 601,16 грн, що виникла за вказаним кредитним договором.

Вважала, що цей виконавчий напис повинен бути визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, оскільки приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О. М . у порушення вимог статті 88 Закону України «Про нотаріат» не було перевірено безспірність заборгованості за кредитом, а банком було приховано безспірність щодо суми заборгованості, вказані обставини свідчать про порушенням вимог чинного законодавства.

Ураховуючи викладене ОСОБА_1 просила суд визнати виконавчий напис від 05 серпня 2016 року № 594, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О. М. про стягнення з неї грошових коштів у розмірі 94 601,16 грн таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21 квітня 2017 року до участі у справі третьою особою було залучено ТОВ «Факторингова компанія «Рантье».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 червня 2017 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними і такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки вона звернулась до неналежного відповідача (первісного кредитора), при цьому усвідомлюючи, що новим кредитором є залучена судом третя особа - ТОВ «Факторингова компанія «Рантье», а тому вважав, що позов не підлягає задоволенню.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 червня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до неналежного відповідача. При вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню сторонами є боржник і стягувач, а нотаріус не може бути відповідачем у цьому процесі. Крім того, апеляційним судом зазначено, що позивач не зверталася до суду з клопотанням про заміну первісних відповідачів належним відповідачем - ТОВ «Факторингова компанія «Рантье» або про залучення до участі його у справі співвідповідачем, оскільки суд першої інстанції позбавлений права самостійно замінити неналежного відповідача на належного або залучити співвідповідачем, а пред`явлення позову до неналежних відповідачів є підставою для відмови у задоволенні позову, тому вважав, що висновок суду першої інстанції є обґрунтованим.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 червня 2018 року відкрито касаційне провадження

в указаній справі і витребувано цивільну справу № 761/37905/16-ц

з Шевченківського районного суду м. Києва.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У липні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2019 року вказану справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що виконавчий напис здійснено з порушенням вимог чинного законодавства, а тому повинен бути визнаним таким, що не підлягає виконанню, виходячи з вимог статті 88 Закону України «Про нотаріат» про те, що виконавчий напис нотаріуса при наявності умов щодо дії строків виникнення права вимоги, вчиняється на підставі документів, які підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина друга статті 87 Закону).

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 затверджено Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Так, згідно з Переліком, для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями подаються, зокрема, оригінал кредитного договору, документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника, встановлюють прострочення виконання зобов`язання, засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашений розмір заборгованості.

Зазначала, що відповідно до умов кредитного договору від 26 січня

2015 року, банк надав їй кредит на споживчі цілі, тобто особливості регулювання вказаних правовідносин визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за управління кредитом, банком не було зазначено про те, які саме послуги за вказану комісію їй надаються.

Вважала, що розрахунок заборгованості за кредитним договором

від 26 січня 2015 року проведено з порушенням норм чинного законодавства, що порушує конституційні права її, як боржника. Внаслідок цього, розрахунок розміру стягнення, зазначеного у виконавчому написі

№ 594 є неправомірним, тому зазначена у виконавчому написі заборгованість не є безспірною,

Відзив на касаційну скаргу не подано

У липні 2018 року до Верховного Суду ТОВ «Факторингова компанія «Рантье» було подано відзив на касаційну скаргу в якому зазначало, що касаційна скарга необґрунтована та не підлягає задоволенню.

Вважало, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за яким стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України

від 29 червня 1999 року, які у свою чергу були надані нотаріусу для вчинення оскаржуваного виконавчого напису, та в повній мірі вказують на суму заборгованості, строк її погашення, та як саме здійснювалося нарахування заборгованості.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

26 січня 2015 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до пункту 1.1. цього договору, банк надав ОСОБА_3 кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі

69 129,00 грн, включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), остання зобов`язалася одержати кредит та повернути його разом з процентними платежами (процентами та оплатою за кредитне обслуговування) і комісіями згідно з умовами цього договору та додатком № 1 від 26 січня 2015 року до цього договору, який становить його невід`ємну частину.

Згідно з пунктами 1.2., 1.4., 1.5 вказаного кредитного договору банк надає кредит у день підписання цього договору строком на 60 місяців та за користування кредитом позичальник сплачує проценти у розмірі 16,0 % річних від залишкової суми кредиту, за обслуговування кредиту банком позичальник сплачує плату за кредитне обслуговування щомісячно у розмірі 2,4 % від початкової суми кредиту.

21 грудня 2015 року між ТОВ «Факторингова компанія «Рантье» та ПАТ «Ідея Банк» було укладено договір факторингу №31/12-2, відповідно до

пунктів 1.1, 1.2 якого, ПАТ «Ідея Банк» відступив (передає у власність)

ТОВ «Факторингова компанія «Рантье» (фактор) (новому кредитору

з 31 грудня 2015 року права вимоги від фінансування від фактора, а фактор, набуває (приймає у власність) від клієнта з 31 грудня 2015 року права вимоги та здійснює їх оплату (фінансування) клієнту за плату.

Фактор після переходу до нього прав вимоги стає кредитором за кредитними договорами, укладеними між клієнтом і боржниками, та одержує право замість клієнта вимагати від боржників належного виконання ними зобов`язань за такими кредитними договорами в межах переданих прав вимоги. Права кредитора за кредитними договорами переходять до фактора за виключенням права на здійснення клієнтом договірного списання з рахунку/рахунків боржників, що надане клієнту згідно доручення боржників відповідно до умов кредитних договорів

(а.с. 37-39).

05 серпня 2016 року ПАТ «Ідея Банк», за заявою ТОВ «Факторингова компанія «Рантье» від 21 липня 2016 року було вчинено виконавчий напис про стягнення виниклої заборгованості з ОСОБА_1 на користь

ТОВ «Факторингова компанія «Рантьє» на загальну суму 94 601,16 грн

(а.с. 4).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач обґрунтовувала свої позовні вимоги тим, що при вчиненні приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О. М. виконавчого напису, було порушено статтю 88 Закону України «Про нотаріат», так як у нотаріуса були відсутні документи, що можуть підтвердити безспірність заборгованості боржника і встановити прострочення виконання зобов`язання, що свідчить про наявний між сторонами спір з приводу розміру заборгованості за кредитним договором.

Згідно статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

За приписами статті 88 цього Закону, нотаріуси вчиняють виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Главою 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого

2012 року № 296/5 передбачено порядок вчинення виконавчих написів.

Згідно пункту 1.1. вказаної Глави, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів.

Пунктом 1.2. Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 3.1 вказаної Глави, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Відповідно до пункту 3.2 Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України

від 29 червня 1999 року № 1172.

Відповідно до пункту 1 Переліку документів за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, для одержання виконавчого напису надаються: оригінал нотаріально посвідченої угоди, документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Апеляційний суд зазначених вимог закону не врахував, та не перевірив доводів позивача про те, що виконавчий напис нотаріуса здійснено з порушеннями чинного законодавства, оскільки зазначена у виконавчому написі заборгованість не є безспірною.

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови вдоговорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року

№ 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України

від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-1746цс16.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, на зазначене уваги не звернув, у порушення вимог статей 212-215, 316 ЦПК України 2004 року не перевірив доводів позивача про те, що йому за указаним договором нараховувалася комісія, та не встановив за які саме послуги банку, та чи відповідає таке нарахування комісії зазначеним вимогам закону, а, отже вказана у виконавчому написі заборгованість не є безспірною.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, погоджуючись з висновками районного суду, на вищенаведені положення закону та обставини справи щодо підстав та порядку вчинення виконавчого напису уваги не звернув, не вирішив справу згідно з нормами матеріального права, та дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для відмови

у задоволенні зазначених позовних вимог ОСОБА_1

Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

За таких обставин, ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та прийнята з порушення норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 грудня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта