РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2019 року м. Київ

Солом'янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Українця В.В.

при секретарі Трофимчук К.О.

розглянувши за правилами спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання відомостей такими, що не відповідають дійсності та принижують честь і гідність, зобов'язання припинити неправомірні дії, зобов'язання вчинити дії, відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

04 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з зазначеним позовом до ОСОБА_2 про визнання відомостей такими, що не відповідають дійсності та принижують честь і гідність, зобов'язання припинити неправомірні дії, зобов'язання вчинити дії, відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги мотивував тим, що він з відповідачем з 06 червня 2015 року перебував у зареєстрованому шлюбі. Вони є батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Кожне намагання поспілкуватися з донькою супроводжується приниженням його честі та чоловічої гідності з боку відповідача, зокрема, ОСОБА_2 принижує його нецензурними словами та декілька разів завдавала легкі тілесні ушкодження.

Підтвердженням того, що ОСОБА_2 привселюдно принижує його честь та гідність вважає заяву, направлену начальнику Служби у справах дітей Солом'янської районної у місті Києві державної адміністрації від 15 січня 2018 року. У заяві ОСОБА_2 вводить в оману начальника Служби та без жодних доказів зазначає: «ОСОБА_1 схильний до агресії, постійно провокує сварки… Оскільки ОСОБА_1 зарекомендував себе як агресивна людина, психічно нездорова людина, це змушує мене боятися і перебувати у постійному страху за своє життя і життя та здоров'я дитини...Вважаю, що ОСОБА_1 є психічно неврівноваженим та з його боку існує реальна загроза завдання фізичної та психічної шкоди моїй дитині. До дитини приїжджав дуже рідко, у вихідні взагалі не з'являвся, а коли приїжджав, то на дитину не звертав уваги. Його візити почали супроводжуватись сварками, образами, а також неконтрольованою агресією з його боку. Зокрема 11.02.2016 року побив мене, нанісши численні тяжкі удари. Проявляючи нестримну агресію, неконтрольовану лють, ОСОБА_1 взагалі хотів викинути мене з 10-го поверху і це були не погрози, а реальні дії. Того ж вечора він також побив мою маму ОСОБА_4. Поки ОСОБА_1 знущався над нами, моя маленька донька залишалася без догляду...».

Відповідач вводить оману Службу у справах дітей Солом'янської РДА та без жодних доказів з звинувачує його в психічній хворобі, в нанесенні тяжких тілесних ушкоджень дитині, її матері та їй самій. Також відповідачем розповсюджено неправдиву інформацію щодо нього шляхом направлення відзиву до Солом'янського районного суду міста Києва по справі № 760/8052/18, у якому відповідач виставляє його перед іншими особами як неврівноважену та психічно хвору людину.

Завдання йому моральної шкоди підтверджується висновком експерта № 09-08-18 від 09 серпня 2018 року. Також цим висновком визначено розмір спричиненої моральної шкоди щодо приниження його честі та гідності неправдивими публічними звинуваченнями у психічній хворобі - 11169 гривень та розмір моральної шкоди через завдання відповідачем ударів, що спричинили легкі тілесні ушкодження, - 18615 гривень.

Просить суд ухвалити рішення, яким:

-визнати, поширені ОСОБА_2 відомості в Службі у справах дітей та сім'ї Солом'янської районної у місті Києві державної адміністрації, Солом'янському районному суді м. Києва по справі № 760/8052/18 щодо ОСОБА_1, а саме: « ОСОБА_1 зарекомендував себе, як агресивна, неврівноважена, психічно нездорова людина...постійно провокує сварки...це змушує мене боятися і перебувати у постійному страху за своє життя і життя та здоров'я дитини...Вважаю, що ОСОБА_1 є психічно неврівноваженим та з його боку існує реальна загроза завдання фізичної та психічної шкоди моїй дитині» такими, що не відповідають дійсності та принижують честь та гідність відповідача;

-зобов'язати ОСОБА_2 припинити неправомірні дії щодо приниження честі, гідності відносно ОСОБА_1 у будь якій формі;

-зобов'язати ОСОБА_2 вибачитись у ОСОБА_1 при свідках за приниження честі та гідності та розповсюдження відомостей, які не відповідають дійсності;

-зобов'язати ОСОБА_2 спростувати недостовірну інформацію відносно ОСОБА_1, а саме: «ОСОБА_1 зарекомендував себе, як агресивна, неврівноважена, психічно нездорова людина... постійно провокує сварки... це змушує мене боятися і перебувати у постійному страху за своє життя і життя та здоров'я дитини...Вважаю, що ОСОБА_1 є психічно неврівноваженим та з його боку існує реальна загроза завдання фізичної та психічної шкоди моїй дитині» шляхом направлення відповідачкою офіційного листа до Служби у справах дітей та сім'ї Солом'янської районної у місті Києві державної адміністрації за адресою: 03020, м. Київ, просп. Повітрофлотський, 41 та до Солом'янського районного суду м. Києва по справі № 760/8052/18; суддя Лазаренко В.В. за адресою: 04053, м. Київ, вул. Вознесенський узвіз, 10-Б;

-стягнути на його користь моральну шкоду щодо приниження його честі та гідності неправдивими публічними звинуваченнями у психічній хворобі у розмірі 11169 гривень;

-стягнути на його користь моральну шкоду через завдання відповідачем ударів, що спричинили легкі тілесні ушкодження у нього в розмірі 18615 гривень;

-стягнути на його користь витрати на проведення експертизи моральної шкоди в розмірі 3723 гривні.

Ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2018 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2018 року, після усунення недоліків, відкрито спрощене позовне провадження в справі.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

При відкритті провадження в справі суд в ухвалі про відкриття провадження в справі визначив учасникам справи процесуальні строки для подання відзиву, відповіді на відзив та заперечень, оскільки справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження.

Копію ухвали про відкриття провадження в справі відповідач отримала 29 листопада 2018 року. Визначений судом строк на подання відзиву сплинув 17 грудня 2018 року.

Відповідач подала до суду відзив з пропуском визначеного строку - 01 лютого 2019 року.

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Відповідач не зверталась до суду з заявою про поновлення пропущеного процесуального строку.

Частиною 8 ст. 178 ЦПК України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 06 червня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 12).

Сторони в справі є батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а.с. 13).

Згідно з ч. 1 ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

У ч. 2 ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Аналогічні положення містяться і в ч. 1 ст. 302 ЦК України.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Нормами статей 297, 299 ЦК України визначено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч. 1 ст. 277 ЦК України).

У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1 роз'яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а)поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач зазначає, що кожне його намагання поспілкуватися з донькою супроводжується приниженням його честі та чоловічої гідності з боку відповідача. Також відповідач вводить оману Службу у справах дітей Солом'янської РДА та без жодних доказів з звинувачує його у психічній хворобі, в нанесенні тілесних ушкоджень дитині, її матері та їй самій.

Згідно з п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1 вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до вимог частин 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Вбачається, що не є предметом судового захисту за ст. 277 ЦК України оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедент ній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зі змісту поширеної інформації вбачається, що інформація, поширена відповідачем є оціночними судженнями, оскільки її автором вживаються мовно-стилістичні засоби, зокрема «вважаю» та інші, тобто автор припускає певну інформацію, а не стверджує її.

Відповідно ця інформація не підлягає визнанню недостовірною та спростуванню, оскільки не може бути перевірена на відповідність фактичним даним.

Крім того, позивач просить визнати недостовірною інформацію викладену відповідачем у заяві до Служби у справах дітей Солом'янської РДА та у відзиві на позовну заяву в окремій цивільній справі № 760/8052/18.

Пункт 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначає, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

У ч. 1 ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» вказано, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

У випадку звернення особи з заявою до правоохоронних органів слід також враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей).

Викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої іншими особами порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь і гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб. Також зазначено, що межі допустимої інформації щодо посадових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то вони повинні бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. (Рішення Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 у справі за конституційним зверненням про офіційне тлумачення положення ч. 1 ст. 7 ЦК Української РСР).

Таким чином, право ОСОБА_2 на звернення до компетентних органів гарантовано ст. 40 Конституції України, а тому вимога позивача про визнання інформації, викладеної в її заявах та відзиві на позовну заяву такою, що не відповідає дійсності, не ґрунтуються на законі.

За таких обставин, відсутні підстави й для задоволення вимог позивача про спростування інформації та відшкодування моральної шкоди, які є похідними від первісної вимоги.

Не підлягає задоволенню вимога зобов'язати відповідача припинити неправомірні дії щодо приниження честі, гідності стосовно позивача у будь якій формі, оскільки така інформація не знайшла свого підтвердження при розгляді справи.

Вимога про зобов'язання вибачитись не ґрунтується на вимогах закону. У п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року визначено, що суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК.

Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

У п. 2 ч. 2 цієї статті визначено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Для відшкодування шкоди має бути встановлена наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

На підтвердження вимоги про відшкодування моральної шкоди позивачем надано світлини та витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Згідно з витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 0003379 від ОСОБА_1 двічі надходили заяви про вчинення кримінального правопорушення, а саме: 29 березня 2017 року внесено відомості про те, що 14 лютого 2017 року ОСОБА_2 внаслідок словесного конфлікту з чоловіком ОСОБА_1 спричинила останньому тілесні ушкодження та вказаним діям надано правову кваліфікацію за ч. 1 ст. 125 КК України; та 29 березня 2017 року внесено відомості про те, що 06 листопада 2017 року ОСОБА_5 нанесла тілесні ушкодження ОСОБА_1, цим діям надано правову кваліфікацію ч. 1 ст. 125 КК України.

Статтею 62 Конституції України визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Позивачем не надано обвинувального вироку стосовно ОСОБА_2 у вчиненні злочину, що є предметом розслідування. З матеріалів справи вбачається, що досудове розслідування триває.

Витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, висновок експерта №09-08-18 від 09 серпня 2018 року та світлини не є належними та допустимими доказами на підтвердження вини відповідача в спричиненні тілесних ушкоджень позивачу та як наслідок у завданні моральної шкоди.

Суд вважає, що позивачем не доведено наявність причинного зв'язку між такою шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

У такому випадку не підлягає задоволенню й вимога про стягнення витрат на проведення експертизи моральної шкоди.

З огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись статтями 3, 32, 34, 40, 62 Конституції України, статтями 23, 201, 270, 275, 277, 297, 299, 302, 1187 ЦК України, статтями 1, 2, 30 Закону України «Про інформацію», рішенням Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012, постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», статтями 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 133-142, 223, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 (04078, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_3) до ОСОБА_2 (03061, АДРЕСА_2) про визнання відомостей такими, що не відповідають дійсності та принижують честь і гідність, зобов'язання припинити неправомірні дії, зобов'язання вчинити дії, відшкодування моральної шкоди.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: