Справа № 462/1719/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2019 року Залізничний районний суд м.Львова у складі:

головуючого - судді Палюх Н.М.

при секретарі Колобич О.О.

з участю позивачки ОСОБА_1, представника позивача - ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача - ОСОБА_4, представників третіх осіб - Іваненко О.В., Поліщук О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_7, треті особи: Львівська міська рада, Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку,

в с т а н о в и в:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_7 про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1 від 23 січня 2006 року. Свої вимоги позивачка обгрунтовує тим, що вона проживає у квартирі №1 по АДРЕСА_1 у м.Львові, а поряд з нею у будинку №26 проживають відповідачі. Як стало відомо, відповідачі здійснили приватизацію земельної ділянки, яка межує із її будинком Так, відповідно до акта на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1 від 23 січня 2006 року, відповідачі є власниками земельної ділянки площею 0,0478 га, розміщеної за адресою: АДРЕСА_1. Разом з тим, вважає даний державний акт на право власності на земельну ділянку, що виданий на підставі рішення Львівської міської ради від 24.02.2005 року №2097, таким, що не відповідає вимогам законодавства, оскільки при виготовленні технічної документації на земельну ділянку відповідачами не було погоджено межі земельної ділянки з нею, як суміжним землекористувачем. Станом на даний час ОСОБА_3 самочинно зведено бетонний паркан впритул до її будинку на земельній ділянці, погодження меж якої не відбулося в порядку встановленому законодавством України. З огляду на викладене, вважає, що є наявні підстави для визнання недійсним державного акту НОМЕР_1 від 23 січня 2006 року.

В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали, надали пояснення аналогічно наведеним у позовній заяві та додатково пояснили, що позивачці належить на праві власності квартира №1 у двохквартирному будинку АДРЕСА_1 а відповідачам належить на праві спільної часткової власності будинок АДРЕСА_4. Північна стіна будинку №22 знаходиться на межі із земельною ділянкою по АДРЕСА_4 Раніше на межі земельних ділянок, закріплених за житловими будинками №22 та №26 по АДРЕСА_1 була огорожа з металевої сітки. Після приватизації своєї земельної ділянки ОСОБА_3 демонтував сітчасту огорожу та на її місці встановив бетонну огорожу впритул до будинку №22, в результаті чого позивачка не має доступу до стіни свого будинку та каналізаційних труб, що проходять по земельній ділянці відповідачів. Зазначили, що власник квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_8 погодив відповідачам межу земельної ділянки по АДРЕСА_4, яка проходить по загорожі з металевої сітки, далі по зовнійшній стороні житлового будинку №22, однак позивачка, як власник квартири у будинку №22, не погоджувала цієї межі і не підписувала акту узгодження зовнішніх меж землекористування у 2003 році. За наведених обставин вважають, що є наявні правові підстави для визнання недійсним державного акту НОМЕР_1 від 23 січня 2006 року. Просять позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник позову не визнали, надали пояснення аналогічні наведеним у відзиві на позовну заяву та додатково пояснили, на час прийняття рішення про приватизацію земельної ділянки по АДРЕСА_4 позивачка була власником квартири №1 у двохквартирному будинку, що належав місту на праві комунальної власності, по АДРЕСА_1 Однак, земельна ділянка по АДРЕСА_1 не належала позивачці на праві приватної власності та не перебувала в оренді, а відтак вона не була суміжним землекористувачем чи орендарем, тому з нею і не потрібно було погоджувати межі. Між тим, власник квартири АДРЕСА_1 погодив відповідачам межу земельної ділянки по АДРЕСА_4, що проходить по загорожі з металевої сітки, далі по зовнійшній стороні житлового будинку №22. Ствердили, що відповідачами була приватизована земельна ділянка в межах, що були закріплені за їхнім будинком. Між тим, із позовних вимог не вбачається будь-якого порушення прав та інтересів позивачки, як власника квартири АДРЕСА_2. Просять в позові відмовити.

Відповідачка ОСОБА_7 в судове засідання не з»явилася, хоча належно повідомлялася про час та місце розгляду справи, причини неявки не повідомила і суд вважає за можливе розглянути справу без її участі.

Представники третіх осіб - Залізничної районної адмінстарції Львівської міської ради та Львівської міської ради позову не підтримали та зазначили, що у відповідачів - співласників будинку по АДРЕСА_4 перебувала у фактичному користуванні земельна ділянка площею 0,0478 га. Ухвалою Львівської міської ради від 24.02.2005 року передано відповідачам у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 0,0478 га по АДРЕСА_4 для обслуговування житлового будинку. Через спеціалізовану землевпорядку організацію відповідачі виготовили документацію та отримали державний акт на право власності на землю. Однак, позивачка не оскаржує ухвалу Львівської міської ради, на підставі якої було видано оспорюваний державний акт. Також зазначили, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 належить до земель комунальної власності, а відтак на момент передачі відповідачам у власність земельної ділянки, відповідно до вимог чинного на той час земельного законодавста, узгоджувати межі мали начальники житлово-експлуатаційних організації. Однак, на практиці, з метою уникнення в майбутньому будь-яких суперечностей, зовнішні межі узгоджувалися також із власниками квартир, у фактичному користуванні яких перебували суміжні земельні ділянки. З акту встановлення та узгодження меж землекористування ОСОБА_3, ОСОБА_7, вбачається, що даний акт підписаний власником квартири по АДРЕСА_1 - ОСОБА_8, а межа з земельною ділянкою по АДРЕСА_1 проходить по загорожі з металевої сітки, далі по зовнішній стороні житлового будинку, далі по загорожі з металевої сітки. Між тим, позивачкою не доведено, а з матеріалів справи не вбачається, що внаслідок передачі відповідачам у власність земельної ділянки площею 0,0478 га порушено її законні права та інтереси, як власника квартири АДРЕСА_2 та фактичного користувача земельної ділянки за цією адресою. Вважають, що відсутні правові підстави для задоволення позову.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, оглянувши матеріали інвентаризаційних справ на будинок №22 та будинок №26 по вул.Пропелерній у м.Львові, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Суб'єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Частиною 4 ст. 13 Конституції України передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Держава України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону.

Згідно із ст. 79 Земельного кодексу України (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Частиною 1 ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Так, відповідно до пункту б статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Згідно зі статтею 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

За положеннями статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом . Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

За нормами частин шостої-десятої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність.

Як встановлено судом, що позивачці належить на праві приватної власності квартира №1 у двохквартирному будинку АДРЕСА_1 Даний будинок розміщений на межі із земельною ділянкою, що закріплена за будинком АДРЕСА_4

Згідно технічного паспорта на будинок АДРЕСА_1, виготовленого 15.04.1971 року Львівським бюро технічної інформації, земельна площа присадибної ділянки по АДРЕСА_1 становить 313,90 кв.м. і така межує із присадибними ділянками будинків №26 і №20.

Також встановлено, що відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_7 належить на праві спільної часткової власності будинок АДРЕСА_4

Згідно технічного паспорта на будинок АДРЕСА_4 виготовленого 15.04.1971 року Львівським бюро технічної інформації, земельна площа присадибної ділянка по АДРЕСА_4 становить 628,50 кв.м. і така межує із присадибними ділянками будинків №22 і №28. Також земельна ділянка межує із зовнішньою стіною будинку АДРЕСА_1.

Ухвалою Львівської міської ради № 2097 від 24.02.2005 року «Про передачу громадянам у приватну власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок» передано ОСОБА_3 та ОСОБА_7 у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 0,0478 га по АДРЕСА_4 для обслуговування житлового будинку. Землевласникам: через спеціалізовану землевпорядну організацію забезпечити виготовлення документації, Державних актів на право власності на землю.

Так, ОСОБА_3 та ОСОБА_7 через Львівський міський відділ Львівської регіональної філії центру державного земельного кадастру виготовили технічну документацію для складання державного акта на право спільної сумісної власності на земельну ділянку по АДРЕСА_4.

23 січня 2006 року ОСОБА_3 та ОСОБА_7 отримали державний акт серії ЯБ №345533 на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,0478 га по АДРЕСА_4.

Позивачка звернулася у суд з позовом, в якому просить визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1 від 23 січня 2006 року, покликаючись на те, що відповідачами при виготовленні технічної документації на земельну ділянку по АДРЕСА_4 не було погоджено межі земельної ділянки з нею, як суміжним землекористувачем.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про землеустрій», межування земель - це комплекс робіт із встановлення чи відновлення в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок власників, землекористувачів із закріпленням їх межовими знаками встановленого зразка.

Основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації (ст. 107 ЗК України).

Згідно із ст. 198 ЗК України, кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: геодезичне встановлення меж земельної ділянки; погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; відновлення меж земельної ділянки на місцевості; встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; виготовлення кадастрового плану.

Таким чином, погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов'язкових технічних помилок. Погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі громадянам безоплатно земельних ділянок на праві власності.

З наведеного слідує, що підписання акту погодження меж самостійного значення не має, тому не може мати наслідком виникнення, зміни або припинення права на земельну ділянку.

З акту встановлення та узгодження зовнішніх меж землекористування гр.гр. ОСОБА_3 та ОСОБА_7 від 18.09.2003 року, вбачається, що межі земельної ділянки проходять згідно «Схеми розмежування землекористувань». Межа з земельною ділянкою ОСОБА_8 по АДРЕСА_1 проходить по загорожі з металевої сітки, далі по зовнійшній стіні житлового будинку №22, далі по огорожі з металевої сітки. Даний акт підписаний районним землевпорядником ОСОБА_11, інженером-геодезистом ОСОБА_5, землекористувачами - ОСОБА_3, ОСОБА_7, суміжними землекористувачами ОСОБА_8 - власником квартири у будинку №22 та ОСОБА_9 - власником квартири №3 у будинку №28, начальником житлово-експлуатаційної контори ОСОБА_10, погоджений начальником управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин Львівської міської ради.

З акту про передачу і показ меж земельної ділянки від 20.04.2005 року вбачається, що 20.04.2005 року здійснено винос в натуру меж земельної ділянки по АДРЕСА_4 і передано вказану земельну ділянку у користування ОСОБА_3 та ОСОБА_7 Межі названої ділянки закріплені існуючою огорожею, а металеві штирі показані в натурі користувачеві.

З технічних паспортів на будинки №22 та №26 по АДРЕСА_1 виготовлених у 1971 році, інвентаризаційних справ на будинки №22 та №26 по вул.Пропелерній у м.Львові, схеми розмежування землекористувань, плану земельної ділянки по АДРЕСА_4, погодженого начальниками управління архутектури та містобудування м.Львова та управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин, та збірного кадастрового плану, погодженого начальником Львівського міського управління земельних відносин, беззаперечно встановлено, що земельна ділянка загальною площею 0,0478 га по АДРЕСА_4 перебувала у фактичному користуванні ОСОБА_3 і ОСОБА_7, їм передано у спільну сумісну власність земельну ділянку загальною площею 0,0478 га в межах, що були закріплені за їхнім будинком №26, при цьому межа з земельною ділянкою по АДРЕСА_1, як до передачі у власність, так і після передачі у власність, проходить по загорожі, далі по зовнішній стіні житлового будинку №22, далі по огорожі.

Позивачка в судовому засіданні не заперечила того, що її сусід по будинку ОСОБА_8 підписав акт встановлення та узгодження зовнішніх меж землекористування гр.гр. ОСОБА_3 та ОСОБА_7 від 18.09.2003 року, а також що межа між земельними ділянками по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_4 завжди проходила по загорожі, далі по зовнішній стіні житлового будинку №22, далі знову по огорожі.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом частини першої та другої статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

У частині першій статті 155 ЗК України зазначено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав позивач звернувся до суду.

Звернувшись до суду з позовом про визнання недійсним державного акту на право власності на цю земельну ділянку, позивачка зазначила, що межі земельної ділянки вона не погоджувала та передачею відповідачам у власність земельної ділянки порушено її права як власника будинку, однак не зазначила, яким чином відповідачі порушили її права, як користувача суміжної земельної ділянки.

Разом з тим, позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що внаслідок передачі ОСОБА_3 і ОСОБА_7 у спільну сумісну власність земельної ділянки по АДРЕСА_4 для обслуговування житлового будинку, порушено її законні права та інтереси, як користувача суміжної земельної ділянки по АДРЕСА_1

З наведеного вище слідує, що твердження позивачки про те, що земельна ділянка загальною площею 0,0478 га по АДРЕСА_4 надана відповідачам з порушенням норм земельного законодавства та з порушенням її прав та інтересів, не ґрунтуються на законі та не підтверджується необхідними доказами.

За наведено, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1 від 23 січня 2006 року, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.12, 81, 258-259, 264-265 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_7, треті особи: Львівська міська рада, Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1 від 23 січня 2006 року - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивачка: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, проживає за адресою: АДРЕСА_1

Відповідач: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, проживає за адресою: АДРЕСА_2

Відповідач: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, проживає за адресою: АДРЕСА_4

Третя особа: Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, знаходиться за адресою: м.Львів, вул.Виговського, 34.

Третя особа: Львівська міська рада, знаходиться за адресою: м.Львів, пл.Ринок,1.

Повне судове рішення складено 03.05.2019 року.

Суддя: /підпис/

З оригіналом згідно.

Суддя: Палюх Н.М.