ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/3415/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" листопада 2019 р. Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Коренюк А.М.

при секретарі Козін Є.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення, суд -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення. Мотивуючи свої вимоги тим, що він є власником однокімнатної квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі - продажу від 28 жовтня 1994 року. Він перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбу з 15 вересня 1995 року, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27 лютого 2014 року розірвано. Від шлюбу мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З часу розірвання між ними шлюбу будь-які відносини між ними припинені - спільне господарство не ведеться, хоча проживають у одній квартирі, проте його колишня дружина на його численні прохання виселетися із квартири ігнорує, чим порушує його права як власника. Враховуючи реєстрацію відповідачки у його квартирі, він уцілому не може реалізувати своє право власності на майно, гарантоване законом, а саме - користування та розпорядження. Зокрема, факт проживання відповідачки в квартирі не надає йому можливості розпорядитися належним йому майном. Він є особою похилого віку - має 75 років, статус інваліда ІІ-ї групи та за станом здоров`я потребує тиші та спокою, проте присутність відповідачки проявляється постійними непорозуміннями правил співжиття та сварками, що впливають на його психологічний стан. Зважаючи, що з часу втрати відповідачкою статусу члена сім`ї власника житла, остання втратила право на його користування, а тому має бути виселена у порядку застосування способу усунення йому перешкод в користування майном, яке належить йому одноособово на праві власності.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з тих же підставі та просив їх задовольнити, посилаючись на регламентоване законом право власника полодіти майном та право на усунення перешкод у користуванні майном.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні, посилаючись на їх необгрутнованість та безпідставність.

Відповідачем також надано відзив на позовну заяву. У відзиві відповідачка акцентувала увагу на тому, що підствою для її вселення у квартиру була згода позивача як власника та її, на той час, чоловіка. Правила співжиття вона не порушує, зважаючи на те, що квартира однокімнатна, вона машкає на кухні. Іншого, аніж це житло, вона не має. Вважає, що у її діях порушень, за які вона може бути виселена, немає.

Третя особа в судове засідання не з"явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи рекомендованим листом з повідомленням про вручення; звернувся до суду із заявою про можливий розгляд за відсутності його представника.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ ( Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).

За таких підстав суд визнав за можливе розглядати справу за відсутності вказаної третьої особи, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи та за погодженням сторін.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з"ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає відмові у задоволенні із наступних підстав.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Судом встановлено, що позвач ОСОБА_1 - є одноособовим власником однокімнатної квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі - продажу від 28 жовтня 1994 року (а.с. 6, 7).

Квартира набута позивачем до реєстрації шлюбу з відповідачкою.

Сторони перебували у зареєстрованому щлюбі з 15 вересня 1995 року, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27 лютого 2014 року розірвано; від шлюбу мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8, 9).

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Наразі сторони за станом здоров`я є інвалідами ІІ-ї групи (а.с.5, 52), позивач має похилий вік - 75 років, мешкають вони за єдиною адресою в квартирі АДРЕСА_1 , яка надежить на праві власності позивачу, й зважаючи на встановлену між ними домовленість, позивач займає кімнату в квартирі, а відповідачка - проживає на кухні, що ними визнається.

Також, відповідачка визнає, що між нею та позивачем мають місце тимчасові нетривалі непорозуміння, проте вона не є їх ініціатором, оскільки розуміє той фактор, що квартира належить позивачу та намагається зі свого боку уникати конфліктних ситуацій, поважає право позивача як власника житла, на це право вона не претендує. Іншого житла вона не має.

Як колишній член сім`ї власника квартири (позивача), відповідачка, заходи, які згідно ч.1 ст. 116 ЖК України є підставою для виселення, не вживала та не вживає, докази про вжиття нею таких заходів матеріали справи не містять.

Водночас позивач вважає, що з часу розірвання між ним та відповідачкою шлюбу, будь-які відносини між ними припинені - спільне господарство не ведеться, хоча проживають у одній квартирі, проте його колишня дружина на його численні прохання виселетися із квартири ігнорує, чим порушує його права як власника. Враховуючи реєстрацію відповідачки у його квартирі, він уцілому не може реалізувати своє право власності на майно, гарантоване законом, а саме - користування та розпорядження. Зокрема, факт проживання відповідачки в квартирі не надає йому можливості розпорядитися належним йому майном. Він є особою похилого віку - має 75 років, статус інваліда ІІ-ї групи та за станом здоров`я потребує тиші та спокою, проте присутність відповідачки проявляється постійними непорозуміннями правил співжиття та сварками, що впливають на його психологічний стан. Зважаючи, що з часу втрати відповідачкою статусу члена сім`ї власника житла, остання втратила право на його користування, а тому має бути виселена у порядку застосування способу усунення йому перешкод в користування майном, яке належить йому одноособово на праві власності.

Проте з такою позицією позивача суд погодитися не може.

Так, судом установлено, що відповідачка вселилася в спірну квартиру як дружина позивача, тобто вона проживала як член сім`ї позивача, а з часу розлучення - як колишній член його сім`ї.

З урахуванням наведеного у суду не має підстав для її виселення, оскільки відповідно до положень ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника квартири, у тому числі й колишні, користуються жилим приміщенням нарівні з власником. Їх право користування жилим приміщенням урегульовано житловим законодавством, згідно з яким ніхто не може бути виселений із найманого жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 3 ст. 9 ЖК України).

Водночас, суд погоджується з позицією позивач про непорушність його права власності на спірне житло, оскільки право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст. 316 ЦК України), проте це право з боку відповідачки не порушено.

Власникові, відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ч.2 ст. 317 ЦК України).

Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом, тобто ст. 29 ЦК України.

Відповідно до пункту 4 статті 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р.

У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63).

Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

При вирішення цього спору суд також ураховує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року, а у даному спорі - право відповідачки , яка за правом статусу має право на користування цим житлом як колишній член сім`ї власника житла.

Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56).

Позивач, прохаючи суд задовольнити позовні вимоги і виселити відповідача із займаного житлового приміщення, виходить із того, що оскільки згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а відповідач перешкоджає позивачу користуватись належною квартирою, то відповідач має бути виселений із займаного ним жилого будинку.

Проте, з такою позицією суд погодитися не може, оскільки застосовуючи такий спосіб захисту порушеного права як виселення, суд враховує, що виселення колишнього члена сім`ї власника з жилого приміщення може проводитись лише на підставі норм житлового законодавства.

А тому суд, вирішуючи спір, й враховуючи положення ст. ст. 116, 157 ЖК України, встановив, що в діях відповідачки порушень, за які вона може бути виселеною із зазначених позивачем підстав, які ним не доведені, й до останньої заходи, передбачені ч. 1 ст. 116 ЖК України, не застосовувались.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення (ст. 157 ЖК України).

Тобто, законодавець визначив чіткі підстави для виселення членів сім`ї або інших осіб, які проживають разом з власником/наймачем, які позивачем не доведені, а посилання позивача на той факт, що він у березні 2019 року звернувся до правоохоронного органу за місцем проживання зі скаргою на дії відповідачки щодо, на його думку, поведінки, яка порушує правила співжиття, й така протиправна поведінка жодним доказом не доведена, оскільки така особа не була притягнута рішенням суду до адміністративної відповідальності, а тому у суду в межах наданих сторонами доказів відсутні правові підстави для виселення відповідача зі спірної квартири.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Водночас, зважаючи на обраний позивачем спосіб порушеного права, який не узгоджується з положенням ст.391 ЦК України, тобто з підстав неправильно обраного способу захисту порушеного права, та з підстав відсутності доказів про порушене право позивача, суд вбачає ознаки частково його невірно обраного.

Правовою підставою вимог про зобов`язання не чинити перешкод в користуванні житлом є положення ст. 391 ЦК України, яке визначає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно, позивач мав звернувся до суду з негаторним позовом, підставою для подання якого є вчинення дій, які ускладнюють здійснення власником повноважень користування та розпорядженням майном. Однією з умов подання такого позову - є триваючий характер правопорушення і його наявність в момент подання позову, що не встановлено в ході розгляду такої справи, й спростовується відповідачем, відповідно відсутністю підстав для застосування до вказаної особи санкції про зобов`язання не чинити перешкод позивачу в користуванні житлом, проте останній звернувся до суду з вимогою в іншій редакції.

Тобто вимоги про виселення та усунення перешкод у користуванні власністю є окремими самостійними вимогами.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Зважаючи на принцип диспозитивності, суд не вправі виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверенням фізичних осіб чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Невірно обраний спосіб захисту порушеного права є підставою для відмови у задоволенні позову.

Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві на нього, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання абао оспорення (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Контитуції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обгрутованим.

Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Контитуції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Так, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звертатися за судовим захистом.

В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України).

Таким чином, зважаючи на відсутність наданих позивачем належних та допустимих доказів про предмет доказування, суд приходить до висновку про те, що вимоги є не обґрунтованими, не доведеними та такими, що не підлягають задоволенню, обставини, що обгрунованого доводять позовні вимоги, судом не встановлені.

Відповідно, з урахуванням визначених підстав, правові підстави для задоволення цього позову уцілому відсутні.

Зважаючи на наслідки розгляду справи, на підставі ст. 141 ЦПК України, судові витрати компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, оскільки сторони звільнені від його сплати як інваліди ІІ-ї групи на підставі Закону України «Про судовий збір».

Так, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі вищевикладеного, ст. ст. 116, 157 ЖК України, пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», керуючись керуючись п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення, - відмовити.

Судові витрати (судовий збір) компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судомому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Однак відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Згідно ч.1 ст.354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Отже, строки оскарження судових рішень в апеляційному порядку складають 30 календарних днів - для рішень і 15 календарних днів - для ухвал, однак апеляційна скарга подається за старими правилами - через суд першої інстанції.

СУДДЯ: