Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" квітня 2019 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Гончарука В.П.

за участі секретаря Краснової І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Дніпровська районна у м. Києві державна адміністрація про виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації треті особи: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виключення квартири зі складу службових, суд, -

учасники справи:

представник позивача - ОСОБА_6

відповідачі - ОСОБА_1

представник відповідача - ОСОБА_7

представниктретьої особи - ОСОБА_8

В С Т А Н О В И В :

Позивач Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Дніпровська районна у м. Києві державна адміністрація про виселення. Просить суд виселити ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 із службового житлового приміщення, а саме з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Витрати по сплаті судового збору покласти на відповідачів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до Розпорядження Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 13.02.2015 року № 61 та Акта прийманні-передачі житлових будинків від 01 квітня 2015 року, будинок по АДРЕСА_1 перебуває на балансі Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва». Відповідачі зареєстровані та проживають в квартирі за адресою: АДРЕСА_1. Даний факт підтверджується довідкою про склад сім'ї та реєстрації Комунального концерну «Центр комунального сервісу» від 23.06.2017 року. Наймачем спірної квартири та власником особового рахунку на підставі ордера № 15226 на право зайняття службового приміщення, виданого розпорядженням представника Президента України від 14.07.1993 року № 340 є ОСОБА_1. Відповідач по справі ОСОБА_1 відпрацював у житлово-комунальній конторі Домобудівельного комбінату №1, який видав ордер на право зайняття службового приміщення в період з 06.05.1987 року по 29.05.1995 року, тобто менше 10-ти років, як передбачено діючим законодавством. Таким чином, відповідачі, як власники особового рахунку та користувачі спірною квартирою підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення.

Не погоджуючись з позовними вимогами відповідачем ОСОБА_1 було подано зустрічну позовну заяву до Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації треті особи: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виключення квартири зі складу службових, яка ухвалою суду від 10 жовтня 2018 року, постановленою без видалення до нарадчої кімнати із занесенням до журналу судового засідання, була прийнята судом до спільного розгляду із первісною позовною заявою.

Позивач та представник позивача за зустрічним позовом просять суд виключити із складу службової житлової площі Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Свої зустрічні позовні вимоги сторона позивача обґрунтовує тим, що відповідач по справі ОСОБА_1 відпрацював у житлово-комунальній конторі Домобудівельного комбінату №1, який видав ордер на право зайняття службового приміщення в період з 06.05.1987 року по 29.05.1995 року та був звільнений за власним бажанням. Його родині за місцем роботи було видано ордер № 15226 на право зайняття службового приміщення, виданого розпорядженням представника Президента України від 14.07.1993 року № 340, а саме з квартири АДРЕСА_1. У житлово-комунальній конторі Домобудівельного комбінату №1 залишилась працювати його дружина ОСОБА_2 для збереження службового житла з 01.04.1991 року. В зв'язку з ліквідацією житлово-комунальної контори Домобудівельного комбінату №1 ОСОБА_2 була переведена для подальшої роботи двірником в ЖУ «Центральне» ДП «ЕКОС» з 26.04.1996 року. З 17.09.1996 року ОСОБА_2 була переведена для подальшої роботи двірником в «Київміськбуд». Після звільнення позивача, останній разом з родиною залишився проживати у спірній квартирі та мешкають в ній до теперішнього часу, претензій за фактом проживання в наданій квартирі до теперішнього часу ніхто не пред'являв. Крім того, позивач звернувся з клопотанням про виключення спірної квартири з числа службових, однак 20.12.2016 року отримав відповідь з якої вбачається, що позивачу та його сім'ї запропоновано в термін до 30.01.2017 року звільнити службове приміщення.

Представники позивача за первісним позовом та третьої особи за зустрічним позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» в судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив первісний позов задовольнити, проти зустрічного позову заперечував, з підстав викладених у позовній заяві, просив відмовити у задоволенні зустрічного позову. Додатково пояснив, що відповідач по справі ОСОБА_1 відпрацював у житлово-комунальній конторі Домобудівельного комбінату №1, який видав ордер на право зайняття службового приміщення в період з 06.05.1987 року по 29.05.1995 року, тобто менше 10-ти років, як передбачено діючим законодавством, у зв'язку з чим повинен звільнити службове приміщення, а саме спірну квартиру.

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 та його представник в судовому засіданні первісні позовні вимоги не визнали, з підстав викладених у зустрічному позові, зустрічні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Додатково пояснили, що після звільнення ОСОБА_1, останній разом з родиною залишився проживати у спірній квартирі та мешкають в ній до теперішнього часу, претензій за фактом проживання в наданій квартирі до теперішнього часу ніхто не пред'являв.

Представник третьої особи за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації в судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив первісний позов задовольнити, проти зустрічного позову заперечував, з підстав викладених у відзиві на зустрічну позовну заяву, просив відмовити у задоволенні зустрічного позову. Додатково пояснив, що ОСОБА_1 та його дружина не відпрацювали більше 10-ти років, як того вимагає діюче законодавство на підприємстві, що надало в користування службове житлове приміщення та на даний час не перебувають у трудових відносинах з Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва»

Відповідачі за первісним позовом та треті особи за зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в судове засідання не з'явились, про час, дату та місце розгляду справи були повідомленні належним чином чином. Причини неявки не повідомили.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі розпорядження представника Президента України від 14 липня 1993 року № 340 на ім'я гр. позивача ОСОБА_1 було видано ордер № 15226 на право зайняття службового приміщення на сім'ю із чотирьох осіб (ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4)- на право зайняття однієї кімнати, загальною площею 19.0/34.8 кв.м, АДРЕСА_1 (а.с.11).

Відповідно до довідки форми 3, виданої Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» № 879, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 - з 13 серпня 1993 року; ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 - з 13 серпня 1993 року, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 - з 13 серпня 1993 року, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 - з 13 серпня 1993 року (а.с. 9).

Розпорядженням Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації № 61 від 13 лютого 2015 року «Про організаційно-правові заходи, пов'язані з виконанням рішення Київради від 09 жовтня 2014 року № 270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва», з 16 лютого 2015 року на праві господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» були закріплені об'єкти житлового і нежитлового фонду територіальної громади міста Києва, переданого до сфери управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, та елементи зовнішнього благоустрою згідно з додатками 1, 2, 3.(а.с. 6)

Згідно акту приймання-передачі житлових будинків, складеного на підставі вказаного вище розпорядження, до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» передано на праві господарського відання на баланс будинок АДРЕСА_1 (а.с.7).

Відповідно до ч. 1 ст. 118 Житлового кодексу УРСР, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Порядок включення, виключення, облік, надання, вселення та виселення з службових приміщень встановлено ст. ст. 118, 121, 122, 123, 124, 125 ЖК України, Положенням про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській PCP» затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР «Про службові жилі приміщення» від 04.02.1988 року № 37.

Згідно з ч.1 ст. 118 ЖК України та п. 3 Положення жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів за клопотанням адміністрації підприємства, установи, організації.

Відповідно до п.5 Положення облік службових жилих приміщень здійснюється у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, яка прийняла рішення про включення жилого приміщення до числа службових та обліковуються в журналі обліку службових жилих приміщень.

Згідно Розпорядження Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 26.01.2016 року № 35 «Про затвердження службової житлової площі Дніпровського району» квартира АДРЕСА_1 включено до списку сулужбової житлової площі Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва».

Отже, матеріалами справи встановлено, що спірна квартира має статус службового жилого приміщення, що зокрема підтверджується вищевказаним Розпорядженням.

Відповідно до ст. 121 ЖК України службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації.

На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення (стаття 122 ЖК України).

Постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 року №37 «Про службові жилі приміщення» (із змінами і доповненнями) затверджено «Перелік категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення» та «Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР».

Згідно п.16 «Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР», службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації, у віданні якої ці приміщення знаходяться, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, на території якої знаходиться відповідне підприємство, установа, організація.

Відповідно до п. 21 цього Положення, на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер (додаток №2), який є єдиною підставою для вселення в надане службове жиле приміщення.

Відповідно до п. 14 «Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР», службове жиле приміщення надається працівникові на всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним (а також на дружину (чоловіка) і неповнолітніх дітей, які проживають окремо від заявника в даному або в іншому населеному пункті), вказаних у пункті 9 цього Положення.

Як встановлено судом, квартира АДРЕСА_1 була надана в користування позивачу на підставі ордеру №15226 від 27 липня 1993 року, як службова, оскільки з 06.05.1987 року позивач на той час працював слюсарем-сантехніком 4 розряду в Житлово-комунальній конторі Домобудівельного комбіната №1, при цьому квартира перебувала на обліку Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації.

В подальшому, будинок АДРЕСА_1 було передано на облік на праві господарського відання до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва».

Судом достовірно встановлено та не заперечувалося стороною позивача в позовній заяві, що останій 29 листопада 1995 року, був звільнений по ст. 38 КЗпП з посади слюсаря-сантехніка 4 розряду в Житлово-комунальній конторі Домобудівельного комбіната №1, проте проживає у квартирі, наданій йому для проживання.

Всього позивач фактично відпрацював на даному підприємстві 8 років 6 місяців.

Сторонами про справі не заперечувався той факт, що після звільнення з роботи ОСОБА_1, він та його сім'я постійно проживали разом і вели спільне господарство, були членами однієї сім'ї та користувалися спірним службовими жилими приміщеннями, додержувалися умов договору найму жилого приміщення, правил користування жилими приміщеннями, своєчасно вносили квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Таким чином вбачається, що у період з липня 1993 року до цього часу, ОСОБА_1 разом з своєю родиною, постійно мешкає у спірному службовому приміщенні.

В первісних позовних вимога позивач наголошує на тому, що з 29.05.1995 року трудові відносини між ОСОБА_1 та підприємством, яке надало службове житло, були припинені. Однак, ОСОБА_1 разом із своєю родиною не звільнив службове приміщення у добровільному порядку.

Так, дійсно з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 жодних трудових відносин з позивачем не має, оскільки у період з 1996 року працював на інших підприємствах (а.с. 149-150).

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Відповідно до цього положення гарантується не тільки свобода його придбання, але й можливість його вільного користування, його недоторканість, недопущення примусового позбавлення, не інакше, як на підставі і за рішенням суду.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р.

У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63).

Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Згідно із ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

Статтею 816 ЦК України передбачено, що особи, які проживають разом із наймачем, набувають рівних з наймачем прав та обов'язків щодо користування житлом.

Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно із п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року із змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму Верховного Суду України № 2 від 10.03.1989 року, № 13 від 25.12.1992 року, № 15 від 25.05.1998 року, «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», вирішуючи спори про право користування житловою площею осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи прописані вони в даному житловому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування житловим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 01.11.1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування житловим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Крім того, відповідно до роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про виселення із службових жилих приміщень необхідно встановлювати, чи віднесено спірне жиле приміщення до службових. При цьому слід виходити з того, що приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду вважаються службовими з часу винесення рішення виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті ради про включення їх до числа службових.

Статтею 109 ЖК України передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Відповідно до ст. 124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Згідно статті 125 ЖК України без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім'ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; осіб з інвалідністю внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання I і II груп, осіб з інвалідністю I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджено належними доказами ОСОБА_1 у встановленому законом порядку, на підставі ордера №15226 від 27 липня 1993 року було надано спірне службове жиле приміщення, вселився та набув право користування ним, досить тривалий час, а саме з 1993 року користується ним.

Крім того, факт постійного проживання ОСОБА_1 та його родини у спірній службовій квартирі не заперечувався стороною позивача за первісним позовом. На думку суду виселення ОСОБА_1 та членів його сім'ї зі службового житла становитиме надмірний тягар, оскільки у нього відсутнє інше житло та фінансова можливість його придбати. Крім того, судом не було встановлено фактів, які б свідчили про явну потребу суспільства у житлі, що має звільнити відповідачів за первісним позовом, та чи буде відповідати це виселення вимогам закону, ураховуючи наведені доводи відповідача за первісним позовом.

Таким чином, позовні вимоги за зустрічним позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Дніпровська районна у м. Києві державна адміністрація про виселення задоволенню не підлягає.

Щодо зустрічних позовних вимог, суд дійшов до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи позивач, ОСОБА_1 звертався до Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації із заявою про виключення спірної квартири з числа службових, за результатами розгляду якої Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією було запропоновано позивачу в термін до 30 січня 2017 року надати до підприємства докази, що останій входить до переліку осіб, яких не може бути виселено без надання іншого житлового приміщення, або, у вказаний термін, звільнити службове житло, а саме квартиру АДРЕСА_1.

Згідно ч. 1 ст. 118 ЖК УРСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Відповідно до п. 6 Положення, жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників і службовців, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадян, яких виключено з членів колгоспу, або тих, які вийшли з колгоспу за власним бажанням, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових.

Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. У будинках, належних колгоспам, жиле приміщення виключається з числа службових за рішенням загальних зборів членів колгоспу або зборів уповноважених, затверджуваним виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Про виключення жилого приміщення з числа службових у журналі обліку службових жилих приміщень робиться відповідна відмітка.

З аналізу відповідної норми випливає, що жиле приміщення підлягає виключенню з числа службових за наявності однієї з двох умов: 1) якщо відпала потреба в такому його використанні; 2) у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Із числа жилих спірна квартира не виключена, що не оспорюється жодною із сторін. При вирішенні питання про наявність умов за яких відпадає потреба у використанні житла як службового слід погодитись із думкою представника відповідача, що законодавчо перелік підстав за яких така потреба може відпасти не визначений, відтак слід керуватись роз'ясненнями Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 02.04.2013, і до таких умов можна віднести: 1) скорочення посад, яким відповідно до переліку може бути надано службове житло; 2) особи, які працюють на посадах, яким відповідно до переліку може бути надано службове житло, забезпечені власним житлом, що дозволяє їм належним чином виконувати свої трудові обов'язки. Жодну з наведених умов не покладено в обґрунтування правової підстави позову.

Суд критично відноситься на посилання позивача за зустрічним позовом, що підставою для виключення житла зі складу службових є відповідне його клопотання, установи, організації, яка надавала службове житло, оскільки згідно законодавства прийняття відповідного рішення віднесено до компетенції виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Подання балансоутримувачем жилого фонду до визначеного органу відповідного клопотання є лише однією з умов, і одночасно, стадією у процедурі прийняття рішення про виключення житла зі складу службових.

Відтак, слід погодитись із поясненнями представника Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, що сама лише подача клопотання про виключення житла зі складу службового не передбачає обов'язку адміністрації приймати позитивне рішення з цього питання.

Вирішення питання про виключення жилого приміщення із числа службових є правом, а не обов'язком виконавчого комітету відповідної ради. Таким чином, відповідачем було обрано один із видів результату розгляду клопотання про виключення квартири зі складу службових. Прийняття такого рішення відноситься до дискреційних повноважень відповідача, що передбачає йому визначену законодавчими положеннями свободу розсуду при виборі одного із можливих управлінських рішень.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації треті особи: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виключення квартири зі складу службових.

Враховуючи, що суд дійшов ґрунтовних висновків про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1, відшкодування судових витрат в порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, не здійснюється.

Керуючись Конституцією України, ст.ст. 64, 65, 109, 118, 121, 124, 125 ЖК України, ст.ст. 15, 16, 29, 256, 816 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 48, 49, 51, 76, 77-81, 89, 209, 210, 265, 354 ЦПК України суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Дніпровська районна у м. Києві державна адміністрація про виселення - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації треті особи: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виключення квартири - зі складу службових - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 23 квітня 2019 року.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» місце знаходження: м.Київ, вул.Челябінська 9 - г.

Відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ІПН НОМЕР_1, ОСОБА_3 ІПН НОМЕР_2, ОСОБА_4 місце проживання: АДРЕСА_1

Третя особа : Дніпровська районна у м. Києві державна адміністрація , місце знаходження: м.Київ, б - р Праці, буд.1/1

Суддя