КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/2421/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Голопапи Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою представником ОСОБА_7, на заочне рішення Подільського районного суду міста Києва, ухваленого під головуванням судді Васильченка О.В. 19 вересня 2018 року,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором, позики,-

встановив:

01 жовтня 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_4 . 18000 доларів США, що на момент подачі позову еквівалентно 143874 грн.

Вимоги обґрунтовує тим, що 03 квітня 2009 року передав у позику ОСОБА_5 . 18000 доларів США, на підтвердження чого останній склав розписку та зобов`язався повернути кошти 25 червня 2009 року.

Проте свого зобов`язання позичальник не дотримався, у зв`язку із чим ОСОБА_1 звернувся до суду із цим позовом.

12 грудня 2012 року Подільським районним судом міста Києва у справі ухвалено заочне рішення про стягнення з відповідача 143874 грн.

За заявою відповідача від 17 жовтня 2016 року заочне рішення скасовано ухвалою суду від 08 лютого 2017 року.

19 вересня 2018 року Подільським районним судом міста Києва ухвалено повторне заочне рішення, яким позовні вимоги задоволено, вирішено стягнути з ОСОБА_6 143874 грн.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, про стягнення 18600 доларів США, що еквівалентно 552846 грн.

В апеляційній скарзі посилається на те, що ним заявлені вимоги про стягнення боргу у доларах США, проте судом борг стягнуто у гривні та за курсом валют, що діяв у 2012 році.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача посилається на незгоду із позовними вимогами як такими, оскільки позивач їх доводить лише розпискою, при цьому вважає, що суд правомірно визначив суму стягнення у гривні та за відповідним курсом. Просить у позові відмовити.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі заперечує факт складання розписки ОСОБА_2 , зазначаючи, що вимоги позивач доводить лише розпискою, при цьому інформації про свідків, поручителів, які б могли підтвердити укладення договору, не зазначено.

Вказує, що в момент укладення договору відповідач зловживав спиртними напоями, потім знаходився на тривалому стаціонарному лікуванні з хронічними захворюваннями, і обставин написання розписки не пригадує.

Посилається на пропуск строків позовної давності.

Вказує, що аркуш, на якому виконана розписка, містить записані слова і їх значення є незрозумілим. Окрім того зазначає, що аркуш є частиною щоденнику, у зв`язку із чим припускає, що текст розписки є лише нагадуванням якоїсь події.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_8 підтримала апеляційну скаргу ОСОБА_1 та заперечувала проти апеляційної скарги ОСОБА_2

Представник відповідача ОСОБА_7 підтримав апеляційну скаргу ОСОБА_2 та заперечував проти апеляційної скарги ОСОБА_8 .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга відповідача відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до части 1 та 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що боргові зобов`язання підтверджені розпискою та відповідачем вони не спростовані. Розрахунки судом вчинені станом на 24 вересня 2012 року (дата, що вказана днем підписання позовної заяви).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту переданим грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з вимогами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були пере чан і йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Право чини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 та заперечення, що містяться у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , не містять обґрунтованих мотивів, які б ставили під сумнів доведеність позовних вимог.

Зміст розписки, оригінал якої міститься в матеріалах справи, виконаний на матеріальному носії, яким є аркуші паперу. Згідно із змістом розписки (дослівно):

"Я ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 18т дол США (вісімнадцять тисяч доларів США) зобов`язуюсь повернути 25.06.09 в чому і розписуюсь".

Під текстом містить дата, підпис та адреса: м.Київ, вул. Райдужна, 17, кв. 22. Окрім того, під текстом розписки проведена горизонтальна лінія під якою містяться такі слова: Гіпогр", "Воладар", "Планета" та ще одно слово розташоване поруч із великими літерами "М Н", написання якого нерозбірливе.

Зміст розписки дозволяє дійти беззаперечних висновків, що вона являє собою борговий документ, зобов`язаною особою є ОСОБА_2, а кредитором ОСОБА_1 . Відсутність назви документу не створює перешкод для того, щоб дійти висновку стосовно дійсної правової природи цього документа.

Наявність написів під текстом розписки не заперечує її зміст та не спростовує наявності зобов`язання.

Відповідно до ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Доводи про відсутність паспортних даних у тексті розписки не супроводжуються будь-якою незгодою чи спростуванням фактів, наприклад, що особа, яка вказана боржником, і відповідач по справі є різними особами.

Доводи про те, що ОСОБА_2 не пам`ятає обставин написання розписки, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

В частині доводів учасників справи щодо правомірності визначення суми стягнення у гривні суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц, зокрема, зазначила:

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

З урахуванням викладеного, оскільки правовідносини сторін мають характер позикових зобов`язань та не пов`язані із здійсненням розрахунків у іноземній валюті, позикодавцю мають бути повернення грошові кошти у валюті тієї країни, в якій вони були видані позичальнику.

За змістом розписки відповідач отримав в борг 18000 доларів США та зобов`язався повернути таку ж суму. Відтак стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума 18000 доларів США, а вказана в апеляційній скарзі сума 18600 доларів є помилковою, про що зазначила представник позивача.

Разом з тим, твердження представника позивача про те, що позивачем до суду першої інстанції подавалась заява про збільшення розміру позовних вимог та стягнення, окрім боргу, проценти за користування грошовими коштами, а також 3% річних відповідно до ст.625 ЦК України, відхиляються колегією суддів, оскільки матеріали справи не містять відомостей про прийняття такої заяви та її розгляд судом першої інстанції.

Розглядаючи заяву відповідача про застосування позовної давності до вимог позивача, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частин 3 та 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до встановлених обставин позикові зобов`язання між сторонами виникли 03 квітня 2009 року, мали бути виконані 25 червня 2009 року, до суду позивач із цим позовом звернувся 01 жовтня 2012 року, надіславши його поштою.

З матеріалів справи убачається, що в заяві про перегляд заочного рішення від 12 грудня 2012 року відповідачем порушувалось питання про застосування наслідків пропуску позовної давності, проте після скасування цього рішення відповідач в судові засідання не з`являвся та будь-яких заяв не подавав, у зв`язку із чим судом ухвалено повторне заочне рішення.

Окрім того Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 квітня 2018 року у справі №200/11343/14-ц навела висновок, що відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень, Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалив у ній заочне рішення, відповідач була вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. Якщо суд першої інстанції відмовив у задоволенні цієї заяви, відповідач могла заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Оскаржуване рішення не містить мотивів суду стосовно заяви відповідача про застосування наслідків пропуску позовної давності.

Окрім встановлених вище обставин, з матеріалів справи також убачається, що в травні 2012 року (в межах позовної давності) ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики (справа №2604/10935/12), проте 31 травня 2012 року цим судом постановлено ухвалу про повернення позовної заяви позивачу для подання до належного суду, оскільки установлено, що місце проживання відповідача зареєстровано в іншому районі міста Києва.

Фактично на підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 31 травня 2012 року матеріали позовної заяви повернуто представнику позивача листом від 28 серпня 2012 року, тобто зі спливом значного проміжку часу.

Відповідно до ч.2 ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, a також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Статтею 184 ЦПК України врегульовано таку дію, як пред`явлення позову, та визначено, що позов пред`являється шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції, де вона реєструються та не пізніше наступного дня передається судді.

Суд апеляційної інстанції враховує, що позивач проявив заінтересованість, до закінчення загальних строків позовної давності звернувся до суду із позовом до відповідача в суд за відомою йому адресою, проте з причини, які не свідчать про його незаінтересованість або недобросовісність, позовна заява після отримання судом відомостей з адресного бюро щодо місця реєстрації відповідача була повернута позивачу для звернення до належного суду.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 ст.32 Конвенції) наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушника.

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року за заявою №23890/02 у справі "Фінікарідов проти Кіпру").

Водночас правила переривання позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі.

Отже наведене дає підстави для висновку, що позивач в травні 2012 року, тобто в межах позовної давності, пред`явив вимогу до відповідача шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції, проте заява була повернута із незалежних від позивача підстав та із спливом значного терміну. Зазначене є підставою уважати про переривання позовної давності, а відтак відмову у задоволенні заяви про застосування позовної давності.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3596,29 грн. у рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору за подачу позовної заяви та апеляційної скарги

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_7 , залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 19 вересня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) суму боргу в розмірі 18000 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 3596,29 грн. у рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору за подачу позовної заяви та апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 травня 2019 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В. Соколова