ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/9807/18
провадження № 2/753/2479/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" жовтня 2019 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Мицик Ю. С.,

при секретарях Степанишиній Г.А., Пугач Д.С.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся з позовом до ОСОБА_3 (далі - відповідач) в якому просив суд постановити рішення, яким стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 1 000 000 грн. та матеріальну шкоду в розмірі 9081, 75 грн. На обґрунтування позову послався на те, що 18.09.2012 в результаті вчинення лікарем ОСОБА_3 злочину кваліфікованого за ч. 1 ст. 140 КК України, а саме: неналежне виконання ним своїх професійних обов`язків внаслідок недбалого до них ставлення, що спричинило тяжкі наслідки для хворого, померла його дочка - ОСОБА_4 . Зазначені обставини підтверджуються ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13.10.2015, згідно якої кримінальне провадження відносно ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст.140 КК України, на підставі п.2 ч. 1 ст.49 КК України закрито, а його звільнено від кримінальної відповідальності з нереабілітуючих підстав. Так, 17.09.2012 приблизно о 14.00 годині його донька, перебуваючи на 9-му місяці вагітності, попередньо домовившись про пологи за грошову винагороду, з`явилась до лікаря акушера-гінеколога ОСОБА_3 Київського міського пологового будинку № АДРЕСА_1 розташованого АДРЕСА_2 м. Києві. Відповідач оглянув ОСОБА_4 та цього ж дня її було госпіталізовано до вищевказаного пологового будинку. В подальшому, у пологах під час спостереження за внутрішньоутробним станом плода ОСОБА_4 було констатовано нібито дистрес та о 20 год. 30 хв. було прийняте рішення про проведення операції кесаревого розтину. Однак, зазначене прийняте рішення не відповідало фактичним обставинам, оскільки в історії пологів було недостатньо даних, що підтверджують цей діагноз та він не був показанням до екстреного родорозрішення (згідно довідки та протоколу розбору материнської смерті ОСОБА_4 в Київському пологовому будинку № 3). О 20 год. 55 хв. 17.09.2012, враховуючи дистрес плоду у пологах, відповідачем було розпочато проведення його доньці операції кесарського розтину. Під час проведення операції була народжена онука позивача. Як в подальшому встановлено судом, приблизно о 21 год. 00 хв., під час проведення відповідачем операції кесаревого розтину були наявні дефекти в наданні медичної допомоги, а саме: ушкоджено велику судину (найбільш ймовірно, праву маткову артерію). Після проведення операції, його дочку було переведено разом з дитиною до палати сумісного перебування, яка знаходилася у пологовому відділенні, де був відсутній постійний сестринський пост. Тобто, фактично після проведення операції відповідач не здійснював належного медичного нагляду за ОСОБА_4 Лікар ОСОБА_3 з`явився до палати лише зранку 18.09.2012, приблизно о 09.00 год. та без проведення належного огляду зазначив, що у його дочки звичайний стан після хірургічного втручання. В подальшому, внаслідок відсутності динамічного спостереження за ОСОБА_4 та недооцінки її стану 18.09.2012 року, приблизно о 13 год. 50 хв., її загальний стан погіршився, що виразилось у втраті свідомості, вираженої блідості шкірних покривів та слизових оболонок, відсутності периферичного пульсу та артеріального тиску. Тільки після цих подій, його донька була заінтубована та підключена до апарату ШВЛ, переведена до операційної зали з підозрою на внутрішньочеревну кровотечу, де було прийнято рішення про термінове виконання релапаротомії, яку було розпочато о 14 годині 18.09.2012. Зазначені дії були прийняті занадто пізно та о 14 год. 30 хв. зафіксована зупинка серця. Реанімаційні заходи, які проводились протягом 30 хвилин були неефективні та о 15.00 год. було констатовано біологічну смерть його доньки.

Після смерті доньки, відповідач не надавав позивачу жодної допомоги та навіть не попросив пробачення за скоєне. Крім того, в зв`язку з закриттям кримінального провадження дружині позивача та позивачу відмовлено в задоволенні цивільного позову.

Також, під час судового розгляду кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_3 , який тривав понад 2 роки, відповідач жодного разу не співчував втраті, а навпаки проявляв до сім`ї зневажливе ставлення та вважав, що ніякого відношення до смерті ОСОБА_4 він не має. За результатами судового розгляду кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_3 прийняте рішення, за яким відповідач не поніс будь-якої відповідальності за скоєний злочин.

Тому позивач вважав, що саме з вини відповідача спричинена смерть його доньці, чим завдано моральної шкоди, що полягає в душевних стражданнях та тривожних спогадах на все життя. Враховуючи глибину фізичних та душевних страждань, ступінь вини відповідача, а також з урахуванням інших обставин, які в сукупності обґрунтовуються в цій позовній заяві, позивач вважав, що розмір грошового відшкодування завданої моральної шкоди становить - 1000000 (один мільйон) гривень. Відповідно до ст. 1201 ЦК України, особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Так, позивачем були понесені витрати на організацію та проведення поховання доньки в розмірі 9081,75 грн., які він і просив стягнути з відповідача.

Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Комаревцевої Л.В. від 19.06.2018 було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.10.2018 вказану справу передано до провадження судді Мицик Ю.С.

Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Мицик Ю.С. від 05.11.2018 було прийнято справу до провадження та призначено підготовче судове засідання.

02.07.2018 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому ОСОБА_3 просив відмовити в задоволенні позову в частині відшкодування матеріальної шкоди, не заперечував проти стягнення з нього моральної шкоди з урахуванням його матеріального, сімейного стану та стану здоров`я. Вважав розмір моральної шкоди завищеним та таким, що не відповідає вимогам розумності та справедливості. Не погодився з тим, що ні він, ні інші медичні працівники не здійснювали нагляду та обстеження за дочкою позивача. Про належне надання ним медичної допомоги під час кесаревого розтину свідчить Консультативний висновок завідувача пологовим відділенням для вагітних із захворюваннями серцево-судинної системи Інституту ПАГ НАМН України Доктора медичних наук С.М. Янюти. Зазначив, що він глибоко співчуває позивачу та його сім`ї, висловлював їм своє співчуття, та розуміє їх горе. Повідомив, що він є інвалідом війни 3-ї групи, являється учасником наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії. Просив врахувати, що на його утриманні знаходиться його мати ОСОБА_6 , яка є пенсіонеркою, дитиною Великої Вітчизняної війни та потребує постійного лікування та догляду.

08.07.2019 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якому вказано, що невинуватість відповідача може підтверджуватися тільки виправдувальним вироком. Розмір моральної шкоди залежить від глибини фізичних та душевних страждань позивача та ступеню вини відповідача та не може залежати від матеріального становища особи, яка її завдала. Вважав, що викладені у відзиві пояснення додатково підтверджують неправдивість та цинічний підхід відповідача до смерті його дочки.

Ухвалою суду від 19.07.2019 було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримали та просили задовольнити. Додатково позивач пояснив, що саме з вини відповідача померла його донька. Його сім`я дуже тяжко переживає її втрату. Він покладав на неї дуже великі надії, вона для нього була опорою. Їх онука ніколи не зможе побачити свою матір. ОСОБА_7 та відчай його сім`я відчуває до теперішнього часу, їхні страждання збільшуються від того, що смерть їх дитини настала у лікувальному закладі, тому що лікар не виконав своїх обов`язків.

Відповідач в судове засідання не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив врахувати обставини, викладені у відзиві.

Суд, заслухавши виступи позивача та його представника, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Оцінюючи аргументи, викладені в позові, відзиві та відповіді на відзив, суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Так, судом встановлено, що дочка позивача - ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Києві.

Відносно лікаря ОСОБА_6 було порушене кримінальне провадження за ч.1 ст.140 КК України

Під час судового розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_6 , захисник останнього в суді заявив клопотання про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_6 , у зв`язку з закінченням строків давності.

Так, відповідно до ст. 44 КК України особа, яка вчинила злочин, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки, зокрема, три роки у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі.

Згідно роз`яснень п. 1 Постанову №12 від 23.12.2005 року Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» звільнення від кримінальної відповідальності - це відмова держави від застосування до особи, котра вчинила злочин, установлених законом обмежень певних прав і свобод шляхом закриття кримінальної справи, яке здійснює суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, у порядку, встановленому Кримінально-процесуальним кодексом.

Отже, звільнення від кримінальної відповідальності не є виправданням особи, про визнання її невинуватою у злочині, а передбачені законом підстави звільнення від кримінальної відповідальності, зокрема у зв`язку із закінченням строків давності, визнаються нереабілітуючими. З урахуванням того, що від кримінальної відповідальноcті може звільнятись лише та особа, яка зобов`язана її нести, вирішенню питання про звільнення від кримінальної відповідальності має передувати і точне встановлення фактичних обставин і правильна кваліфікація вчиненого злочину. На це орієнтує і Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» №12 від 23.12.2005 року, згідно якого при вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності суд повинен переконатися у тому, що діяння, яке поставлено особі у провину, дійсно мало місце, що вони містить склад злочину, особа винувата у вчиненні останнього, а також, що умовами та підстави її звільнення від кримінальної відповідальності передбачені Кримінальним кодексом України та лише після цього має бути постановлено (ухвалено) відповідне судове рішення у визначеному Кримінально-процесуальним кодексом України.

Таким чином, ОСОБА_6 погоджуючись на звільнення його від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.140 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності та на закриття кримінального провадження, відповідно до вимог ст. 49 КК України, що є нереабілітуючими підставами, погодився, що судом точно встановлені фактичні обставини справи та дана правильна кваліфікація вчиненого ним злочину, а судом було встановлено, що діяння, яке поставлено ОСОБА_6 у провину, дійсно мало місце, що воно містить склад злочину за ч.1 ст. 140 КК України та останній винуватий у його вчиненні.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

13.10.2015 ухвалою Святошинського районного суду м. Києва кримінальне провадження відносно ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України, на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України - закрито, а ОСОБА_3 звільнено від кримінальної відповідальності. Ухвала набрала законної сили.

У вказаній ухвалі, судом встановлено наступні обставини.

Наказом Київської міської державної адміністрації департаменту охорони здоров`я №91в/к від 01.10.2010 ОСОБА_3 призначено на посаду лікаря акушера-гінеколога гінекологічного відділення № 2 Київського міського пологового будинку № 3.

Згідно диплому Київського медичного інституту серії НОМЕР_3 від 26.06.1987 ОСОБА_8 має освіту за спеціальністю «лікувальна справа» та кваліфікацію «лікар», тобто являється відповідно до ст. 74 Основ законодавства України про охорону здоров`я від 19.11.1992 медичним працівником з спеціальною освітою, який згідно з п.«а» ч.1 ст.78 Основ законодавства України про охорону здоров`я від 19.11.1992 зобов`язаний надавати своєчасну та кваліфіковану медичну і лікарську допомогу.

Відповідно до посадової інструкції лікаря акушера-гінеколога відділення гінекології № 2, затвердженої наказом № 2 від 04.01.2011 головного лікаря Київського міського пологового будинку №3, лікар акушер-гінеколог здійснює діагностику вагітності, спостереження за вагітними, рододопомогу, раннє виявлення ускладнень вагітності і пологів, лікування та нагляд за породіллями (п.2.1), забезпечує належний рівень нагляду, обстеження і лікування жінок згідно з принципами лікувально-охоронного режиму і отримання правил медичної деонтології (п.2.3.1), здійснює діагностику вагітності, спостереження за вагітними, раннє виявлення ускладнень вагітності і пологів (п.2.4.1.) та нагляд за побічними реакціями/ діями лікарських засобів (п.2.4.2).

17.09.2012, приблизно о 14 годині ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 перебуваючи на 9-му місяці вагітності звернулася до працівників Київського міського пологового будинку АДРЕСА_3 зі скаргами на переймоподібний біль в низу живота, в зв`язку з чим ОСОБА_9 була оглянута лікарем акушером-гінекологом ОСОБА_10 і останнім було встановлено діагноз: Вагітність II, 40 тижнів, головне передлежання. І період других пологів. Обтяжений перебіг вагітності (безсимптомнабактеріурія у 12 тижнів, анемія легкого ступеню у 25 тижнів). Обтяжений соматичний анамнез (хронічний холецистит, хронічний панкреатит). Обтяжений гінекологічний анамнез (ерозія шийки матки).

Цього ж дня ОСОБА_9 було госпіталізовано до вищевказаного пологового будинку.

В подальшому, у пологах під час спостереження за внутрішньоутробним станом плода породіллі ОСОБА_9 було констатовано дистрес. 17.09.2012, приблизно о 20 год. 30 хв., після огляду ОСОБА_9 консиліумом лікарів у складі лікаря акушера-гінеколога ОСОБА_11 , відповідального чергового лікаря ОСОБА_12 та чергового лікаря ОСОБА_13 , враховуючи дистрес плода в пологах та відсутність умов для термінового пологорозрішення через природні пологові шляхи було прийнято рішення про проведення породіллі ОСОБА_9 операції кесаревого розтину. Однак, в історії пологів недостатньо даних, що підтверджують цей діагноз та він не був показанням до екстреного родорозрішення (згідно довідки та протоколу розбору материнської смерті ОСОБА_9 в Київському пологовому будинку № 3).

О 20 год. 55 хв. 17.09.2012, враховуючи дистрес плоду у пологах лікарем акушер-гінекологом ОСОБА_10 було розпочато проведення ОСОБА_9 операції кесарського розтину. Під час проведення операції, що здійснена лікарем акушер-гінекологом ОСОБА_10 була вилучена жива доношена дівчинка вагою 3600 гр., зростом 54 см., з оцінкою за шкалою Апгар 5-7 балів, з одноразовим тугим обвиттям пуповиною навколо шиї плоду. При цьому, до 20 год. 55 хв. 17.09.2012, тобто до початку операції кесаревого розтину, ОСОБА_9 надавалася правильна, адекватна медична допомога, що підтверджується відсутністю дефектів в наданні медичної допомоги.

В той же час, 17.09.2012, приблизно о 21 год. 00 хв., під час проведення лікарем акушер-гінекологом ОСОБА_10 операції кесаревого розтину були наявні дефекти в наданні медичної допомоги, а саме: ушкоджено велику судину (найбільш ймовірно, праву маткову артерію) - тобто наявність дії, які не повинно було здійснювати, але здійснено.

Після проведення операції, згідно медичної документації о 24 годині 17.09.2012 ОСОБА_9 було переведено разом з дитиною до палати сумісного перебування, яка знаходиться у пологовому відділенні, де відсутній постійний сестринський пост.

Крім цього, в ході проведення вказаної операції неповно було усунене джерело кровотечі (ушкодження великої судини - найбільш ймовірно, правої маткової артерії), що в подальшому стало причиною «початку» розвитку крововтрати приблизно о 03.00 - 04.00 год. 18.09.2012 - наявність дії, яку повинно було здійснювати, але здійснено було неправильно.

В подальшому, внаслідок відсутності динамічного спостереження за ОСОБА_9 та недооцінки її стану 18.09.2012, приблизно о 13 год. 50 хв., загальний стан ОСОБА_9 погіршився, що виразилось у втраті свідомості, вираженої блідості шкірних покривів та слизових оболонок, відсутності периферичного пульсу та артеріального тиску.

Після чого, ОСОБА_9 була заінтубована та підключена до апарату ШВЛ, переведена до операційної зали з підозрою на внутрішньочеревну кровотечу. Де було прийнято рішення про термінове виконання релапаротомії, яку було розпочато о 14 годині 18.09.2012.

Стан ОСОБА_9 під час операції визначався як термінальний. Тричі під час операції проводився зовнішній масаж серця з використанням різних медикаментів.

В подальшому, 18.09.2012 о 14 год. 30 хв. зафіксована зупинка серця. Реанімаційні заходи, які проводились протягом 30 хвилин були неефективні. О 15.00 год. 18.09.2012 було констатовано біологічну смерть ОСОБА_14 .

Згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи № 78-2013/о від 09.12.2013, смерть ОСОБА_9 настала внаслідок ушкодження великої судини (найбільш ймовірно, правої маткової артерії) під час проведення їй операції кесарського розтину, що в подальшому призвело до кровотечі з даної судини та до розвитку крововтрати і шоку (безпосередня причина смерті), при цьому розвиток крововтрати «розпочався» приблизно о 03.00 - 04.00 год. 18.09.2012.

Таким чином, внаслідок неналежного виконання ОСОБА_10 своїх професійних обов`язків, внаслідок недбалого до них ставлення, були спричинені тяжкі наслідки, що виразились у настанні біологічної смерті ОСОБА_9 , яка перебуває в прямому причинно-наслідковому зв`язку з діями (дефектами), допущеними лікарем акушер-гінекологом ОСОБА_10

Період з 20.55 год. 17.09.2012 аж до настання смерті ОСОБА_9 , можна умовно розподілити на три етапи, коли були наявні дефекти в наданні медичної допомоги:

- ушкодження великої судини (найбільш ймовірно, правої маткової артерії) під час проведення ОСОБА_9 операції кесарського розтину - наявність дії, яку не повинно було здійснювати, але здійснено;

- не повне усунення джерела кровотечі (ушкодженої великої судини - найбільш ймовірно, правої маткової артерії), що в подальшому стало причиною «початку» розвитку крововтрати приблизно о 03.00 - 04.00 18.09.2012 - наявність дії, яку повинно було здійснювати, але здійснено не правильно;

- відсутність динамічного спостереження за ОСОБА_9 після 22.30 год. 17.09.2012, та недооцінка її стану починаючи з 09.30 год. 18.09.2012 - бездіяльність лікаря.

Вище перелічені дефекти, враховуючи безпосередню причину смерті ОСОБА_9 , знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті останньої.

Сукупність вище перелічених дефектів, які у різних просторово-часових інтервалах розвитку події були причиною розвитку крововтрати та шоку, можна віднести до тяжкого тілесного ушкодження (за критерієм небезпеки для життя).

В даному випадку можливо було б запобігти настанню смерті ОСОБА_9 , лише у разі здійснення лікарем акушер-гінекологом ОСОБА_3 дій:

- не ушкодження великої судини (найбільш ймовірно, правої маткової артерії) під час проведення ОСОБА_9 операції кесарського розтину;

- при здійсненні ушкодження великої судини (найбільш ймовірно, правої маткової артерії) під час проведення ОСОБА_9 операції кесарського розтину - здійснення повного усунення джерела кровотечі (ушкодження великої судини) шляхом адекватного гемостазу;

- при не повному усуненні джерела кровотечі (ушкодження великої судини - найбільш ймовірно, правої маткової артерії) під час проведення операції кесарського розтину - здійснення в подальшому динамічного спостереження за ОСОБА_9 із своєчасною та правильною оцінкою її стану і, відповідно, своєчасним (до «зриву» компенсаторних можливостей організму о 13.50 год. 18.09.2012) проведенням оперативного втручання з метою усунені джерела кровотечі та своєчасним початком проведення інтенсивної терапії.

Дії ОСОБА_3 кваліфіковані за ч.1 ст.140 КК України, як неналежне виконання медичним працівником своїх професійних обов`язків внаслідок недбалого до них ставлення, що спричинило тяжкі наслідки для хворого.

Суд звертає увагу на те, що при вирішенні питання про закриття кримінальної справи відносно відповідача, останній не заперечував проти винесення такого рішення.

При цьому, з точки зору цивільного судочинства, Ухвала суду про закриття кримінальної справи з нереабілітуючих підстав, зумовлює виникнення у потерпілих (позивачів) цивільно-процесуального права на пред`явлення позову, а відносини з відшкодування шкоди трансформуються в деліктні зобов`язання щодо відшкодування шкоди завданої злочином.

Відповідно до ст.22, 1166 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування; майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Зазначені норми є загальними для відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні.

Суд зазначає, що положення ст.1172 ЦК України стосуються відшкодування як майнової, так і моральної шкоди. Також, у п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року №4 (зі змінами) визначено, що за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу.

Відповідно до вимоги чинного законодавства України (ст. 23, ст. 1167 ЦК України) особа, якій завдано збитків, має також право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Суд дійшов до висновку, що позивачу безперечно спричинена моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, які пов`язані зі смертю дочки, при цьому позивач постійно відчуває біль, горе, значні душевні страждання, пов`язані з відсутністю поряд рідної людини, усвідомленням того, що його онучка не бачила матері та ніколи не отримає та не відчує материнської любові та турботи.

В матеріалах справи наявні докази понесення позивачем матеріальної шкоди.

Водночас, як встановлено судом, наказом Київської міської державної адміністрації департаменту охорони здоров`я №91в/к від 01.10.2010 ОСОБА_3 призначено на посаду лікаря акушера-гінеколога гінекологічного відділення № 2 Київського міського пологового будинку № 3.

Таким чином, враховуючи вищевикладені норми матеріального права, саме Київський міський пологовий будинок № 3, як самостійна юридична особа, є належним відповідачем, оскільки судом встановлено, що станом на 18.09.2012 ОСОБА_3 перебував в трудових відносинах з останнім.

Під час розгляду справи судом неодноразово роз`яснювалося право позивача на заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідача. Однак позивач, вказав, що шкоду має відшкодовувати саме особа, яка винна у смерті його дочки.

Отже, з матеріалів справи вбачається, що склад осіб, які беруть участь у справі, має бути інший.

На підставі вимог ст. 51 ЦПК України суд за відсутності умов, передбачених вказаною нормою не вправі проводити заміну неналежного відповідача на належного або залучати до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Право визначення особи відповідача покладено на позивача, суд не вправі втручатися у визначення позивачем особи відповідача.

Враховуючи, що позивачем пред`явлено позов до неналежного відповідача, суд приходить до висновку про необхідність ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову з цієї підстави.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 4, 5, 12, 13, 19, 23, 28, 48, 76, 77- 79, 80, 81, 89, 102, 110, 141, 258, 259, 263- 265, 352, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Повний текст рішення суду виготовлено 07.11.2019.

Суддя: Ю.С.Мицик