ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/781/2018 Номер провадження 22-ц/814/14/19Головуючий у 1-й інстанції Хіневич В.І. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

Головуючого судді: Обідіної О.І.

Суддів: Бутенко С.Б., Карпушина Г.Л..

За участю секретаря : Кальник А.М.

розглянула в порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Козачук Ольги Сергіївни на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області в складі судді Хіневич В.І. від 7 травня 2018 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А :

В листопаді 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором в розмірі 50401,79 грн., яка складається з - 3774,04 грн. заборгованості за кредитом, 40384,53 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 3366,94 грн. заборгованості за пенею, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг-500 грн. штраф (фіксована частина) та 2376,28 грн. штраф (процентна складова).

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 12.04.2012 року між сторонами укладено договір №б/н, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості, проте взяті на себе зобов'язання належним чином не виконувала, що призвело до виникнення заборгованості.

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 7 травня 2018 року позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість по кредитному договору б/н від 12.04.2012 року у розмірі 50401,79 грн., яка складається з наступного - 3774,04 грн. заборгованості за кредитом, 40384,53 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 3366,94 грн. заборгованості за пенею, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 2376,28 грн. штрафу (процентна складова).

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судовий збір в розмірі 1762 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Козачук О.С., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову, з огляду на пропуск банком строку позовної давності.

Вказує, що під час розгляду справи в місцевому суді перебувала за межами України, про що надала належні докази, а відтак не змогла в силу поважних причин бути присутньою в судових засіданнях та скористатись своїм правом на подання заяви про застосування наслідків сплину позовної давності, що є окремою підставою для відмови в позові.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки при зверненні до суду в лютому 2018 року банком не було пропущено строку позовної давності, з огляду на строк дії картки до жовтня 2015 року.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про наявність підстав для її часткового задоволення. Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 12.04.2012 року між ПАТ КБ Приватбанк та ОСОБА_2 на підставі анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку було укладено кредитний договір №б/н, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості.

Відповідно до умов анкети-заяви позичальник просила надати їй платіжну картку кредитка «Універсальна».

Звертаючись до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості, банк, посилаючись на укладений з відповідачем договір без номеру від 12.04.2012 року, надав на підтвердження своїх вимог як розрахунок заборгованості за період з 12.04.2012 року, так і виписку по картці 412206 за період з 19.05.2012 року по 31.08.2018 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції погодився з доведенням банком факту існування кредитної заборгованості, яка виникла внаслідок порушення позичальником своїх зобов'язань та, взявши до уваги як належний доказ розрахунок заборгованості, стягнув останню з відповідача на підставі ч.2 ст. 1054, 1048 ЦК України.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитися з вказаними висновками місцевого суду, якого він дійшов при неповному з'ясуванні всіх обставин по справі та невірно застосувавши норми матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до норм статей 629, 610, 612, 625 ЦК України - договір є обов'язковим до виконання; порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання; боржник вважається таким, що прострочив, якщо не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором та не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Матеріалами справи доводиться та не заперечується сторонами факт укладення кредитного договору б/н від 12.04.2012 року, за умовами якого ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості

Згідно з наданим банком розрахунком станом на 31.12.2017 року відповідач має заборгованість за кредитним договором у розмірі 50401,79 грн.

В ході розгляду справи банк надав суду довідку про те, ОСОБА_2 на підставі укладеного кредитного договору отримала кредитну картку №412206 з датою відкриття 12.04.2012 року з терміном дії картки до 10/15.

Інших доказів, які б спростовували вказаний банком строк дії кредитної картки, матеріали справи не містять, позаяк і самим апелянтом не надано доказів про існування іншого строку дії отриманої нею кредитної картки та не пред'явлено для огляду колегії суддів саму кредитну картку.

Відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 правил користування платіжною карткою на ній указано граничний строк дії (місяць і рік) і вона дійсна до останнього календарного дня зазначеного місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на картці (поле month).

У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Враховуючи строк дії кредитної картки, тобто останнього календарного дня жовтня 2015 року, позовна давність, в межах якої банк мав право звернутись до суду за захистом порушеного права, спливала 31.10.2018 року. Між тим, банк звернувся до суду з даним позовом в лютому 2018 року, тобто в межах строку позовної давності.

Як вбачається з наданих банком розрахунків та виписки по вищевказаній кредитній картці, відповідачем 23.01.2015 року було здійснено її поповнення в сумі 50 грн. через термінал самообслуговування, що призвело до відсутності заборгованості та наявності позитивного залишку в сумі 15,89 грн.

Таким чином, станом на 23.01.2015 року будь-якої заборгованості по кредитній картці відповідач не мала.

З 26.01.2015 року ОСОБА_2 знову почала користуватись кредитними коштами як шляхом використання в торгових мережах, так і шляхом зняття готівки через банкомати, не здійснюючи при цьому необхідного щомісячного погашення поточної заборгованості.

З урахуванням пільгового періоду та погашення виниклої заборгованості до 25 числа місяця, наступного за датою виникнення такої заборгованості, у банку виникло право на звернення до суду за захистом свого цивільного права після прострочення виконання позичальником свого обов'язку по сплаті щомісячного платежу, тобто після 25 лютого 2015 року, і в межах строку загальної позовної давності, тобто до 25.02.2018 року.

В даному випадку, банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості 20.02.2018 року.

Згідно до наданих банком письмових доказів, заборгованість по кредиту утворилась протягом лютого-жовтня 2015 року і станом на кінець дії кредитної картки становила 3774,04 грн., а розмір прострочених процентів за користування кредитом на час закінчення строку її дії становив 3127,35 грн.

Стягуючи заборгованість по процентах в розмірі 40384,53 грн. за період з лютого 2015 року по 31.12.2017 року, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що строк дії кредитної картки закінчився 31.10.2015 року, а відтак нарахування останніх суперечить положенням ст.1048 ЦК України та не ґрунтується на усталеній практиці Верховного Суду України у справах з подібними правовідносинами.

Так, згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Таким чином, в даній справі вимоги банку про стягнення процентів та пені після жовтня 2015 року (закінчення строку кредитування внаслідок закінчення строку дії картки, яка більше не перевипускалась) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Такі правові висновки, що не були враховані судом першої інстанції під час вирішення спору, узгоджуються з позицією Великої палати ВС, висловленою у постанові від 28.03.2018 у справі №14-10цс18.

У ст.1050 ЦК передбачено: якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього кодексу.

За змістом ч.2 ст.625 ЦК, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у цій справі кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до ч.2 ст.625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів та пені, однак таких вимог банк не заявляв, у зв'язку із чим позовні вимоги про стягнення процентів та пені, нарахованих після закінчення строку дії кредитного договору, є необґрунтованими, а тому безпідставно стягнуті судом за межами дії договору.

На вказане суд першої інстанції належної уваги не звернув, не повно встановив всі фактичні обставини по справі, внаслідок чого прийшов до помилкового висновку про обґрунтованість позову та безпідставно стягнув проценти та неустойку за межами строку дії кредитної картки.

За вказаних обставин судове рішення підлягає скасуванню, з постановленням по справі нового рішення про часткове задоволення позову щодо вимог про стягнення заборгованості кредиту в розмірі 3774,04 грн. та процентів за користування кредитом в розмірі 3127,35 грн., які мали місце на час закінчення строку дії кредитної картки.

Стосовно вимоги про стягнення неустойки у вигляді штрафів та пені, колегія суддів, з урахуванням заявленого апелянтом клопотання про застосування наслідків сплину позовної давності, про які вона була позбавлена можливості заявити в суді першої інстанції в силу поважаних причин, вважає за необхідне відмовити в їх стягненні на підставі частини другої статті 258 ЦК України, яка передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

В даному випадку, до нарахованих банком штрафів та пені за прострочення виконання зобов'язань впродовж лютого - жовтня 2015 року застосовується спеціальна позовна давність в один рік, яка тривала в даному випадку до 31.10.2016 року, тоді, як вимоги про їх стягнення банком були пред'явлені 20.02.2018 року.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.3,4, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Козачук Ольги Сергіївни задовольнити частково.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 7 травня 2018 року скасувати, ухваливши нове, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" заборгованість по кредитному договору б/н від 12 квітня 2012 року в розмірі 3774,04 грн. заборгованості за кредитом та 3127,35 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом , а всього 6871,39 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 6 травня 2019 року.

Судді : Обідіна О.І. Бутенко С.Б. Карпушин Г.Л.