19.04.2019 Справа № 363/4289/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2019 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого - судді Чіркова Г.Є.,

при секретарі Гавриленко Ю.С.,

за участю позивачки ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: Новопетрівська сільська рада Вишгородського району Київської області про вселення та виселення без надання іншого приміщення,

встановив:

позивачка звернулася до суду з даним позовом, посилаючись на те, що відповідач порушує її право на проживання в АДРЕСА_1. Зазначила, що вона є наймачем вказаної квартири в якій зареєстрована з 13 березня 1990 року по даний час. Разом з нею у вказаній квартирі зареєстрований її колишній чоловік ОСОБА_3 Відповідач останні десять років перешкоджає їй проживати у спірній квартирі, а саме влаштовує сварки, її б'є та принижує, викидає її речі на вулицю, намагаючись виселити її з вказаної квартири. В зв'язку даними діями відповідача вона неодноразово зверталась до Вишгородського ВП ГУ НП у Київській області. 13 липня 2018 року відповідач змінив замки на вхідних дверях та до квартири її не пускає. Крім того, 29 серпня 2018 року перешкоджав її проживанню в спірній квартирі та її побив. Вона потрапила до лікарні. Відповідач систематично чинить до неї фізичне і психічне насильство, знущається над нею.

Позивачка в суді позов підтримала в повному обсязі, просила про його задоволення з викладених у ньому підстав. Зазначила, що з квітня 2018 році перебуває у притулку для тимчасового перебування жінок, які зазнали насильства в сім'ї. Іншого житла у неї немає. Просила її вселити до єдиного місця проживання. Позов в частині виселення відповідача не підтримала.

Відповідач до суду не з'явився, просив розглядати справи за участю його представника.

Представник відповідача в суді проти вселення позивачки до спірної квартири не заперечував, а в частині виселення відповідача з квартири заперечив. Зазначив, що відповідач є людиною похилого віку, підстави для його виселення відсутні.

Представник третьої особи подав заяву до суду про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Як вбачається з копії довідки Новопетрівської сільської ради, Вишгородського району, Київської області № 1344 від 10 жовтня 2018 року ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 13 березня 1990 року.

Зазначене підтверджується також копією паспорта ОСОБА_1

З 1981 року сторони знаходилися в зареєстрованому шлюбі. З 1990 року постійно зареєстровані і проживають в спірній квартирі.

26 грудня 2007 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу.

З довідки Новопетрівської сільської ради, Вишгородського району, Київської області № 265 від 26 березня 2018 року вбачається, що ОСОБА_1 неодноразово зверталась щодо допомоги у розв'язанні конфліктної ситуації з ОСОБА_3, який створює їй неможливі умови проживання в їх спільній квартирі. Зазначено, що ОСОБА_3 ображає колишню дружину та не хоче впускати її до квартири.

Відповідно до акту від 13 липня 2018 року складеного депутатом Новопетрівівської сільської ради Вишгородського району Київської області встановлено, що ОСОБА_4 змінив всі замки, постійно погрожує та піднімає руку на ОСОБА_1, про що також можуть підтвердити сусіди в присутності яких ОСОБА_3 від себе агресивно. Під час сварок ОСОБА_1 неодноразово викликала поліцію.

Відповідно до довідки Департаменту соціальної політики Київський міський центр роботи з жінками від 29 травня 2018 року ОСОБА_1 перебуває у притулку для тимчасового перебування жінок, які зазнали насильства в сім'ї з 10 квітня 2018 року.

Згідно довідки травмпункту Вишгородської ЦРЛ № 2734 від 31 серпня 2018 року у ОСОБА_1 встановлено діагноз забій м'яких тканин голови, садини обличчя.

З висновку Вишгородського ВП ГУ НП в Київській області від 27 березня 2017 року по матеріалах звернення ОСОБА_1 вбачається, що остання зверталась з приводу конфлікту з ОСОБА_3, в ході якого той виражався в бік ОСОБА_1 нецензурною лайкою та кидався в бійку.

З пояснень позивачки встановлено, що вона постійно проживала у вказаній квартирі, вважає її своїм єдиним житлом, іншого житла не має.

Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Згідно ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч. 1,2,5 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до пункту 4 статті 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р.

У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63).

Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Встановлено, що відповідач створює нестерпні умови для проживання позивачки у спірній квартирі, чинить їй перешкоди, замінив замки, фактично виселив її з будинку, а тому позивачка була змушена шукати тимчасове житло. Спірний житловий будинок є єдиним житлом позивачки.

Судом встановлено порушене право позивачки, яке підлягає захисту, яка з поважних причин відсутня у вказаному будинку та не має змоги самостійно вселитися.

Відтак судом виявлено порушене права позивачки, яке підлягає захистові, а позов про це в частині вселення ОСОБА_1 до спірної квартири підлягає задоволенню.

Що стосується позову в частині виселення відповідача з будинку, то суд зазначає наступне.

Судом установлено, що відповідач влаштовує сімейні сварки, порушує порядок і спокій в квартирі та погрожує фізичною розправою позивачці, що відбувається систематично й тривалий час, змінив замки та перешкоджає позивачці проживати в спірній квартирі, що порушує її прав.

Для захисту своїх прав позивачка зверталася до правоохоронних органів із заявами, в яких викладала зазначені вище обставини й просила вжити запобіжні заходи до відповідача.

Відповідно до вимог ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, порушують правила співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Згідно ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Разом з тим достатні правові підстави до виселення відповідача суд у цій справі не вбачає, яке є суворим і жорстким заходом, така санкція не може бути застосована без вжиття належних і достатніх превентивних заходів до порушника правил співжиття та їх офіційного попередження про наслідки ст. 116 ЖК України.

Відтак суд доходить висновку, що вимоги про виселення відповідача з спірної квартири, задоволенню не підлягають.

Крім того, позивачкою представлено документальне підтвердження понесених судових витрат, які слід покласти на відповідача пропорційно до задоволених вимог.

На підставі викладеного і керуючись 259, 265, 268 ЦПК України,

вирішив:

позов задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_1 в АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 704 (сімсот чотири) грн. 80 (вісімдесят) коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Повне судове рішення складено 06 травня 2019 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного рішення шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги через Вишгородський районний суд Київської області.

Позивачка: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, паспорт серія НОМЕР_1 виданий Вишгородським РВ ГУ МВС України в Київській області 04 липня 2002 року, проживає за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідач: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, проживає за адресою: АДРЕСА_2.

Третя особа: Новопетрівська сільська рада Вишгородського району Київської області, , знаходиться за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Нові Петрівці, вул. Свято-Покровська, 171.

Суддя