ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2019 року м. Чернівці

Справа №727/6710/18

Чернівецький апеляційний суд у складі суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Владичана А.І.

суддів: Перепелюк І.Б., Яремка В.В.

секретар Тодоряк Г.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28 січня 2019 року, (головуючий у 1-й інстанції Волошин С.О.),

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що з відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі з 03 лютого 1990 року по 08 грудня 2010 року, який розірвано рішенням суду.

За час шлюбу у 2003 році за спільні кошти сторонами було придбано житловий будинок по АДРЕСА_1, в якому на підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 09 березня 2004 року було здійснено реконструкцію та перепланування. 11 березня 2004 року на ім'я ОСОБА_2 видано Свідоцтво про право власності на вказаний житловий будинок загальною площею 174,60 кв.м., житловою площею 85,70 кв.м.

Вказував, що є приватним підприємцем з липня 1993 року. На придбання та здійснення реконструкції вищезазначеного спільного майна ним були витрачені грошові кошти, які були накопичені від його підприємницької діяльності впродовж десяти років.

До осені 2008 року сторони проживали разом із дітьми в даному будинку однією сім'єю, вели спільне господарство та мали спільний бюджет.

_____________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/395/19 Категорія 48

У сторін є двоє дітей, на момент розірвання шлюбу молодший син був неповнолітнім. Після розірвання шлюбу між ними була усна домовленість щодо поділу будинку в позасудовому порядку після досягнення ним повноліття.

Після досягнення повноліття молодшим сином він звернувся до відповідача щодо здійснення поділу будинку. Згоди щодо поділу спільного сумісного майна подружжя ними не досягнуто. Про порушення свого майнового права дізнався 01.01.2018 року.

Просив визнати житловий будинок загальною площею 174,60 кв.м., житловою площею 85,70 кв.м , розташований за адресою: АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2;

поділити спільне майно подружжя: визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку, визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину житлового будинку.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28 січня 2019 року позов задоволено.

Визнано житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 174,60 кв.м. у тому числі житловою площею 85,70 кв.м., спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2

У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ ідеальну частку житлового будинку; визнано ОСОБА_2 за право власності на Ѕ ідеальну частку житлового будинку.

Припинено право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на житловий будинок та залишено вказаний будинок у спільній частковій власності.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 5763 грн.

На вказане рішення суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, порушенням норми матеріального та процесуального права.

Свої доводи мотивує тим, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з указаним позовом, оскільки на момент розірвання шлюбу йому було відомо про порушення його майнових прав.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28 січня 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не пропустив строк звернення до суду з указаним позовом, оскільки про порушення свого права на майно, придбане під час шлюбу, дізнався з моменту відмови відповідача врегулювати спір щодо поділу майна в досудовому порядку. Оскільки спірне нерухоме майно набуто сторонами за період перебування у шлюбі, тобто є спільною сумісною власністю подружжя, воно підлягає поділу у рівних частках між колишнім подружжям.

Колегія суддів вважає правильними зазначені висновки суду.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 03 лютого 1990 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 грудня 2010 року (а.с. 39). Сторони є батьками двох дітей: сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

У 2003 році відповідачем ОСОБА_2 придбано житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1, загальною площею 174,60 кв.м., житловою площею 85,70 кв.м., що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна (а.с.38).

З метою покращення житлових умов відповідно до рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради №204/5 від 09.03.2004 року сторонами здійснено реконструкцію та перепланування вищезазначеного житлового будинку.

11 березня 2004 року на ім'я ОСОБА_2 видано Свідоцтво про право власності на вказаний вище житловий будинок НОМЕР_1, що вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з частиною першою статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України).

Установивши, що нерухоме майно придбане у період перебування сторін у шлюбі, тобто є спільною сумісною власністю подружжя, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вказане майно підлягає поділу шляхом визнання права власності на Ѕ його частину за кожним з подружжя.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач пропустив строк звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя є необґрунтованими, з огляду на таке.

Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, в тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з указаним позовом, оскільки спірне майно є спільною сумісною власністю сторін, а розірвання шлюбу не тягне за собою припинення цього права. Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Оскільки позивач дізнався про порушення свого права 01 січня 2018 року - з моменту відмови відповідача в досудовому порядку врегулювати даний спір, він не пропустив строк для звернення до суду з названим позовом.

Крім того, відповідачем після розірвання шлюбу не вчинялося ніяких дій щодо припинення права спільної сумісної власності чи позбавлення позивача права на його частку у праві спільної сумісної власності, або інших дій, які б свідчили про спір між сторонами після розірвання шлюбу та до моменту подачі позову до суду.

Не можна погодитись з апеляційними доводами про те, що ОСОБА_1 на день розірвання шлюбу було відомо про реєстрацію за відповідачем права власності на спірне майно, а тому строк позовної давності необхідно відраховувати саме з цього моменту, оскільки сам факт реєстрації права власності на майно за одним із подружжя не порушує права власності іншого з подружжя на зазначене майно. Спільність права власності подружжя на майно презюмується.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апелянтом не надано належних доказів на підтвердження наявності спору щодо майна подружжя, які б свідчили про пропуск строку позовної давності до вимог позивача.

З урахуванням наведених вимог закону та обставин справи суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 травня 2019 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: І.Б. Перепелюк

В.В. Яремко