Постанова

Іменем України

27 березня 2019 року

м. Київ

справа № 264/2463/16-ц

провадження № 61-8104св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_2,

суб'єкт оскарження - старший державний виконавець Іллічівського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області ІгнатоляВікторія Станіславівна

стягувач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15 травня 2017 року у складі судді Литвиненко Н. В. та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 06 липня 2017 року у складі колегії суддів: Мальцевої Є. Є., Баркова В. М., Мироненко І. П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог

11 квітня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із скаргою на дії старшого державного виконавця Іллічівського Відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області (далі - Іллічівське ВДВС Донецької області) Ігнатоля В. С.

Скаргу обґрунтовано тим, що 02 квітня 2013 року в межах виконавчого провадження ВП № 37077076, порушеного на виконання судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліментів у розмірі ј частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, державним виконавцем Іллічівського ВДВС Донецької області винесено постанову про арешт майна боржника та накладення заборони на його відчуження.

15 серпня 2013 року старшим державним виконавцем Іллічівського ВДВС Донецької області Ігнатоля В. С. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження та знято арешт з майна боржника. Копія постанови направлена сторонам і органу, який видав виконавчий документ. Дії щодо направлення вказаної постанови до Відділу державної реєстрації прав на нерухоме майно Маріупольського міського управління юстиції для виконання державним виконавцем вчинено не було.

24 лютого 2016 року старшим державним виконавцем Іллічівського ВДВС Донецької області Ігнатоля В. С. винесено постанову про скасування постанови від 15 серпня 2013 року про закінчення виконавчого провадження та про зняття арешту з майна боржника. Вказану постанову обґрунтовано допущенням технічної помилки у частині зняття арешту з майна.

У цей же день - 24 лютого 2016 року старшим державним виконавцем Іллічівського ВДВС Донецької області Ігнатоля В. С. винено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Постанови від 24 лютого 2016 року винесено з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) та Інструкції про проведення виконавчих дій, оскільки старший державний виконавець Іллічівського ВДВС Донецької області Ігнатоля В. С. мала вчинити дії для зняття арешту з майна боржника, а натомість нею, у порушення частини першої статті 83 Закону України «Про виконаве провадження», скасовано постанову від 15 серпня 2013 року, що виходить за межі її повноважень, вказує, що у постанові про закінчення виконавчого провадження допущено технічну помилку у частині зняття арешту з майна, що підстав для зняття арешту немає, а потім вона виносить постанову про закінчення виконавчого провадження вже без зняття арешту з майна боржника.

Обидві постанови від 24 лютого 2016 року ОСОБА_2 отримано 08 квітня 2016 року.

На підставі викладеного ОСОБА_2 просив визнати незаконною бездіяльність старшого державного виконавця Іллічівського ВДВС Донецької області Ігнатоля В. С. щодо невчинення дій для зняття арешту з майна боржника; визнати незаконними та скасувати постанови від 24 лютого 2016 року про скасування процесуального документа та закінчення виконавчого провадження ВП № 37077076; відкликати постанови про накладення арешту на майно боржника та заборону на його відчуження з реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції; зобов'язати начальника Головного територіального управління юстиції в Донецькій області Управління державної виконавчої служби Могильного Ю. В. утворити виконавчу групу у складі державних виконавців Київського ВДВС районного управління юстиції м. Донецька та Кальміуського ВДВС Маріупольського міського управління юстиції для виконання рішень суду.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 травня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 06 липня 2017 року, скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні скарги суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що:

- виконавче провадження ВП № 37077076 відкрито 19 березня 2013 року державним виконавцем Іллічівського ВДВС Донецької області Волошиною Н. О. на підставі дубліката виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліментів у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця. Відображення державним виконавцем у вступній частині своїх постанов, а також у постанові про відкриття виконавчого провадження назви виконавчого документа та короткий опис його змісту із зазначенням «стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суми боргу зі сплати аліментів у розмірі 38 341,62 грн» за виконавчим листом № 2-3172/2010 не суперечить змісту та предмету виконавчого листа і доданої довідки із Ворошиловського ВДВС районного управління юстиції у м. Донецьку;

- арешт на майно ОСОБА_2 накладено державним виконавцем Іллічівського ВДВС Донецької області Волошиною Н. О. на підставі частини другої статті 74 Закону. Підстав для зняття арешту з майна при винесенні постанови від 15 серпня 2013 року у старшого державного виконавця Іллічівського ВДВС Донецької області Ігнатолі В. С. не було, оскільки таке не передбачено пунктом 10 частини першої статті 49 та частиною першою статті 50 Закону;

- при винесенні постанови від 15 серпня 2013 року про закінчення виконавчого провадження старшим державним виконавцем Іллічівського ВДВС Донецької області Ігнатоля В. С. у пункті 2 помилково зазначено про зняття арешту з майна боржника. На підставі частини другої статті 83 Закону старшим державним виконавцем Іллічівського ВДВС Донецької області Ігнатоля В. С. винесено постанову від 24 лютого 2016 року про скасування постанови від 15 серпня 2013 року про закінчення виконавчого провадження. Зазначена процесуальна дія не суперечить вимогам Закону, оскільки наслідком допущеної державним виконавцем технічної помилки не може бути незаконність прийнятої постанови, оскільки якщо певні правовідносини не врегульовані конкретною нормою закону, до них застосовуються норми, що регламентують подібні правовідносини;

- у постанові про закінчення виконавчого провадження від 24 лютого 2016 року державним виконавцем правильно зазначено, що виконавчий лист щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суми боргу зі сплати аліментів направлено до ВДВС Київського районного управління юстиції м. Донецька для його подальшого примусового виконання за місцем отримання боржником пенсії, а тому виконавче провадження ВП підлягає закриттю;

- частиною першою статті 6 Закону визначено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Виконання рішення суду є елементом справедливого судового розгляду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Старшим державним виконавцем Іллічівського ВДВС Маріупольського міського управління юстиції Ігнатоля В.С. вчинено всі необхідні дії при примусовому виконанні виконавчого документа, а оскаржувані постанови від 24 лютого 2016 року є обґрунтованими та правомірними.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ із касаційною скаргою на ухвалу Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 06 липня 2017 року, в якій просить скасувати ці ухвали та ухвалити нове судове рішення.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

31 серпня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ за вказаною касаційною скаргою відкрито касаційне провадження.

12 лютого 2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-УІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 27 грудня 2018 року справу призначено до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, у складі колегії з п'яти суддів.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі зазначено, що постановляючи оскаржувані ухвали, суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми матеріального та процесуального права, оскільки не врахували, що:

- оскаржувані постанови старшого державного виконавця Ігнатоля В. С. від 24 лютого 2016 року надані заявнику ОСОБА_2 08 квітня 2016 року, тобто з порушенням строків, передбачених статтею 31 Закону;

- при винесенні оскаржуваних постанов від 24 лютого 2016 року державним виконавцем присвоєно собі повноваження начальника обласної державної виконавчої служби щодо здійснення контролю за діями державного виконавця при виконавчому провадженні, чим порушено пункт 1 частини другої статті 83 Закону, проігноровано вимоги статей 17, 18, 19, 25 Закону до оформлення постанов державного виконавця у виконавчому провадженні;

- виконавче провадження відкрито помилково, оскільки рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості зі сплати аліментів і неустойки не існує, резолютивна частина дублікату виконавчого листа № 2-3172 від 19 лютого 2013 року не відповідає резолютивній частині постанови, яку виніс державний виконавець; заява стягувача ОСОБА_4, до якої долучено дублікат виконавчого листа і довідка-розрахунок, оформлено неправильно, що відповідно до статті 26 Закону є підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження; виконавче провадження, відповідно до статті 17 Закону, не може бути відкрито на підставі довідки-розрахунку державного виконавця;

- відповідно до статті 55 Закону не передбачено накладення арешту на майно, яке відсутнє, тоді як у постанові старшого державного виконавця Ігнатоля В. С. від 24 лютого 2016 року про закінчення виконавчого провадження зазначено про відсутність у боржника ОСОБА_2 майна, на яке можливо звернути стягнення;

- в оскаржуваних постановах зазначено про можливість їх оскарження протягом 10 днів від дня їх отримання, а не з дня винесення цих постанов, що державний виконавець в суді пояснити не змогла;

- державним виконавцем обласної державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції в місті Донецьку Перовою Н. Р. винесено постанову від 21 листопада 2012 року про закінчення виконавчого провадження за виконавчим листом № 2-3172 від 10 березня 2011 року, тоді як відповідно до частини першої статті 50 Закону закрите виконавче провадження не може бути розпочато заново.

Висновками судів першої та апеляційної інстанцій розширено обсяг повноважень державних виконавців і звужено права заявника, що заборонено статтею 22 Конституції України.

Заперечень на касаційну скаргу до суду не надходило.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 11 березня 2010 року з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи утримання з 02 лютого 2010 року.

13 грудня 2010 року на виконання вказаного судового рішення видано виконавчий лист № 2-3172, який пред'явлений стягувачем до Ворошиловського ВДВС районного управління юстиції у м. Донецьку.

Згідно з довідкою державного виконавця Ворошиловського ВДВС районного управління юстиції у м. Донецьку від 16 лютого 2012 року, заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів за період з 02 лютого 2010 року по 29 вересня 2011 року становить 38 341,62 грн.

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 02 липня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 17 жовтня 2012 року, у позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості зі сплати аліментів та неустойки за прострочення сплати аліментів відмовлено. Вказаними судовими рішеннями встановлено факт заборгованості ОСОБА_2 зі сплати аліментів у сумі 38 341,62 грн, однак зазначено про відсутність підстав для повторного стягнення заборгованості зі сплати аліментів на етапі примусового виконання чинного рішення суду про стягнення аліментів та відсутність доказів погашення заборгованості.

11 лютого 2013 року на підставі ухвали Іллічівського районного суду м. Маріуполя видано дублікат виконавчого листа від 13 грудня 2010 року № 2?3172 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/4 частини з усіх видів доходу.

19 березня 2013 року за заявою стягувача ОСОБА_4 на підставі дубліката виконавчого листа державним виконавцем Волошиною Н. О. відкрито виконавче провадження № 13/1403 (номер за ЄДРВП 37077076) про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованості зі сплати аліментів у розмірі 38 341,62 грн.

Разом із дублікатом виконавчого листа стягувачем ОСОБА_4 до державної виконавчої служби надано довідку - розрахунок державного виконавця Ворошиловського ВДВС районного управління юстиції у м. Донецьку про наявність заборгованості зі сплати аліментів за минулий період у розмірі 38 341,62 грн.

02 квітня 2013 року державним виконавцем Іллічівського ВДВС Донецької області Волошиною Н. О. винесено постанову про арешт майна ОСОБА_2 та оголошення заборони на його відчуження, яка направлена до Реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції для виконання.

Згідно із витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження, державним реєстратором на виконання постанови від 02 квітня 2013 року накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_2

У липні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду із скаргою, в якій просив скасувати постанову державного виконавця Іллічівського ВДВС Донецької області Волошиної Н. О. про відкриття виконавчого провадження № 13/1403 від 19 березня 2013 року.

Під час виконання рішення суду на підставі виконавчого документа і перевірки майнового стану боржника за місцем проживання у м. Маріуполі в нього не виявлено будь-якого майна, на яке можна звернути стягнення.

15 серпня 2013 року старшим державним виконавцем Іллічівського ВДВС Донецької області Ігнатоля В. С. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження та знято арешт з усього майна, який накладено постановою про арешт майна від 02 квітня 2013 року, у порядку частини першої статті 50 Закону. Копія постанови направлена сторонам і органу, який видав виконавчий документ.

ЛистомІллічівського ВДВС Донецької області від 25 вересня 2013 року № 18 ОСОБА_2 повідомлено про закінчення виконавчого провадження відповідно до пункту 10 частини першої статті 49 Закону і зняття арешту, а також про направлення виконавчого документу до ВДВС Київського районного управління юстиції м. Донецька для утримання заборгованості з пенсії боржника.

Ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 10 жовтня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 30 жовтня 2013 року, скаргу ОСОБА_2 про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження № 13/1403 від 19 березня 2013 року залишено без розгляду через пропуск строку на оскарження.

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із скаргою, в якій просив визнати бездіяльність старшого державного виконавця Іллічівського ВДВС Донецької області Ігнатоля В. С. щодо не зняття арешту з його майна та зобов'язати виконати дії, вказані в постанові про закінчення виконавчого провадження від 15 серпня 2013 року в частині зняття арешту з його майна.

Ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 02 березня 2016 року скаргу ОСОБА_2 залишено без розгляду через пропуск строку на оскарження та вказану ухвалу залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 29 березня 2016 року.

24 лютого 2016 року старшим державним виконавцем Іллічівського ВДВС Донецької області Ігнатоля В. С. винесено постанову про скасування процесуального документа, а саме постанови про закінчення виконавчого провадження від 15 серпня 2013 року у зв'язку із допущеною технічною помилкою, а саме у пункті 2 зазначено про зняття арешту з майна, тоді як відповідно до Закону підстав для зняття арешту не було.

Цього ж дня старшим державним виконавцем Ігнатоля В. С. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-3172/2010, виданого Іллічівським районним судом м. Маріуполя 19 лютого 2013 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суми боргу зі сплати аліментів у розмірі 38 341,62 грн, відповідно до пункту 10 частини першої статті 49 Закону. Підставою для прийняття вказаного рішення стало те, що при перевірці майнового стану боржника за місцем проживання: АДРЕСА_1 відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення. Боржник офіційно ніде не працює, відкритих рахунків не має, отримує пенсію в УПФУ Київського району м. Донецька. На підставі викладеного виконавчий документ вирішено направити до ВДВС Київського районного управління юстиції м. Донецька для утримання заборгованості зі сплати аліментів з пенсії боржника.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали скарги, перевіривши доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних ухвал судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги частково.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 129 - 1 Конституції України судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, на час здійснення оскаржуваних виконавчих дій, визначались Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пунктів 5, 6 частини третьої статті 11 Закону державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Заходами примусового виконання рішень, відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 32 Закону, є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника.

Частиною другою статті 74 Закону визначено, що у разі наявності заборгованості із сплати аліментів понад три місяці стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника.

Відповідно до встановлених судами обставин ОСОБА_2 має заборгованість зі сплати аліментів за період з 02 лютого 2010 року по 29 вересня 2011 року, тобто понад три місяці, тому висновки судів першої та апеляційної інстанцій про правомірність накладення арешту на майно боржника відповідають нормам Закону.

У разі направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби виконавче провадження підлягає закінченню (пункт 10 частини першої статті 49 Закону).

Оскільки державним виконавцем встановлено відсутність у боржника ОСОБА_2 за місцем здійснення виконавчих дій майна, на яке можна звернути стягнення, але встановлено, що він отримує пенсію в УПФУ у м. Донецьк по вул. Університетській, 91, 15 серпня 2013 року державним виконавцем правильно винесено постанову про закриття виконавчого провадження та надіслано виконавчий документ до іншого органу державної виконавчої служби для виконання за місцем отримання пенсії.

Частиною першою статті 50 Закону не передбачено зняття арешту, накладеного на майно боржника, у разі закінчення виконавчого провадження та направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби.

На підставі встановлених обставин суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що старшим державним виконавцем Іллічівського ВДВС Ігнатоля В. С. постановою від 15 серпня 2013 року безпідставно знято арешт з майна боржника, накладеного державним виконавцем Волошиною Н. О. постановою від 02 квітня 2013 року.

Відповідно до частини третьої статті 83 Закону начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або державний виконавець з власної ініціативи чи за заявою сторони виконавчого провадження може виправити допущені у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні державним виконавцем, граматичні чи арифметичні помилки, про що виноситься відповідна постанова.

Судами першої та апеляційної інстанцій, які дійшли висновку про правомірність дій старшого державного виконавця Іллічівського ВДВС Ігнатоля В. С. при винесенні оскаржуваних постанов від 24 лютого 2016 року про скасування процесуального документу від 15 серпня 2016 року та про закінчення виконавчого провадження, не надано належної оцінки діям державного виконавця в контексті змісту частини третьої статті 83 Закону.

Вказаною нормою права передбачено право державного виконавця виправити допущені у процесуальних документах виконавчого провадження граматичні чи арифметичні помилки, а не скасувати цей процесуальний документ.

Контроль за своєчасністю, правильністю і повнотою виконання рішень державним виконавцем здійснюють начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, а також керівник вищестоящого органу державної виконавчої служби. Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, визнати недійсним складений державним виконавцем акт, зобов'язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом (частини перша, друга статті 83 Закону).

Таким чином, скасувати постанову або інший процесуальний документ у виконавчому провадженні має право лише начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень. Скасування державним виконавцем власної постанови, винесеної у виконавчому провадженні, а потім прийняття нової зі змістом, який відповідає вимогам Закону, є порушенням вимог Закону і такі дії державного виконавця не є виправленням граматичної чи арифметичної помилки.

Дійшовши висновку, що вказані дії старшого державного виконавця Іллічівського ВДВС Ігнатоля В. С. не суперечать вимогам Закону, суди першої та апеляційної інстанцій неправильно витлумачили зміст статті 83 Закону, що є порушенням норм матеріального права, внаслідок чого не надали належної оцінки встановленим у справі обставинам, що призвело до ухвалення судових рішень у цій частині, які не відповідають вимогам закону, оскільки скасовуючи власну постанову, винесену у виконавчому провадженні, старшим державним виконавцем у порушення статті 19 Конституції України та статті 83 Закону вчинено дії, не передбачені Законом.

Із встановлених судами обставин Верховний Суд дійшов висновку, що скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню в частині визнання неправомірними дій старшого державного виконавця Іллічівського ВДВС Ігнатоля В. С. щодо винесення постанов від 24 лютого 2016 року про скасування процесуального документу та закінчення виконавчого провадження ВП № 37077076. Оскаржувані судові рішення в цій частині підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення скарги в цій частині.

Щодо вимог ОСОБА_2 про скасування постанов старшого державного виконавця Іллічівського ВДВС ІгнатоляВ. С. Верховний Суд зазначає таке.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦПК України 2004 року, як і статті 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно зі змістом зазначених норм ЦПК України судовий контроль за виконанням судових рішень здійснюється для захисту саме порушених прав чи свобод скаржника.

Відповідно до статті 387 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Верховний Суд виходить з того, що згідно із вимогами статті 387 ЦПК України 2004 року суд не має права зобов'язувати державного виконавця до вчинення тих дій, які згідно із Законом про виконавче провадження можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

Зважаючи на правильність дій державного виконавця Волошиної Н. О. щодо накладення арешту на майно боржника, що направлено на забезпечення виконання рішення, та помилковість його зняття у постанові від 15 серпня 2013 року, зобов'язання судом державного старшого державного виконавця Ігнатоля В. С. зобов'язання державного виконавця скасувати постанови від 24 лютого 2016 року не відновить прав ОСОБА_2, оскільки у цьому разі залишиться чинною постанова від 15 серпня 2013 року. Крім того, що дублікат виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, направлено на виконання за місцем отримання боржником пенсії - до Київського ВДВС районного управління юстиції м. Донецька.

Верховний Суд виходить з того, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 18?рп/2012 від 13 грудня 2012 року); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 11-рп/2012 від 25 квітня 2012 року); відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (справа «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року); було б незрозуміло, якби стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (справа «Шмалько проти України» (Shmalko v. Ukraine) від 20 липня 2004 року), а також існування заборгованості, підтверджене обов'язковими та такими, що підлягають виконанню, судовими рішеннями, надає особі, на чию користь воно було винесено, «легітимні сподівання» на те, що заборгованість буде їй сплачено.

Зважаючи на встановлення відсутності підстав для зняття арешту з майна боржника, а також того, що пункт 2 постанови старшого державного виконавця Іллічівського ВДВС Ігнатоля В. С. від 15 серпня 2013 року про зняття арешту з майна боржника зазначено внаслідок помилки, Верховний Суд дійшов висновку, що скарга ОСОБА_2 у частині визнати незаконними та скасувати постанови від 24 лютого 2016 року про скасування процесуального документа та закінчення виконавчого провадження ВП № 37077076; відкликати постанови про накладення арешту на майно боржника та заборону на його відчуження з реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції; зобов'язати начальника Головного територіального управління юстиції в Донецькій області Управління державної виконавчої служби Могильного Ю. В. утворити виконавчу групу у складі державних виконавців Київського ВДВС районного управління юстиції м. Донецька та Кальміуського ВДВС Маріупольського міського управління юстиції для виконання рішень суду задоволенню не підлягає з огляду на викладені вище мотиви

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина третя статті 412 ЦПК України).

Верховним Судом встановлено, що оскаржувані ухвали судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з порушенням статті 19 Конституції України, неправильним застосуванням статті 83 Закону.

В іншій частині оскаржувані судові рішення скасуванню не підлягають.

На підставі викладеного Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а оскаржувані судові рішення скасуванню в частині відмови у визнанні незаконними постанов старшого державного виконавця Іллічівського ВДВС Ігнатоля В. С. із прийняттям в цій частині нового рішення про задоволення скарги в цій частині.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15 травня 2017 рокута ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 06 липня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Іллічівського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області ІгнатоляВікторії Станіславівни щодо винесення постанови від 24 лютого 2016 року про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 15 серпня 2013 року.

Визнати незаконними дії старшого державного виконавця Іллічівського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області ІгнатоляВікторії Станіславівни щодо винесення постанови від 24 лютого 2016 року про закінчення виконавчого провадження ВП № 37077076.

В іншій частині скарги ОСОБА_2 на дії старшого державного виконавця Іллічівського Відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області Ігнатоля В. С. відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

С. О. Погрібний