КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/6390/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Волошиної В.М., Панченка М.М.,

за участю секретаря судового засідання Макаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 грудня 2018 року в складі судді Остапчук Т.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И В :

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом до акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (надалі - АТ КБ «ПриватБанк») про стягнення з відповідача на його користь, з урахуванням уточнень, пеню в розмірі 3% за 44 дні в розмірі 45207 грн. 57 коп., моральну шкоду розмірі 10 000 грн. та витрати на правничу допомогу.

Зазначав, що 04 квітня 2018 року з ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № SAMDNWFD600 про розміщення коштів на депозитному вкладі «Стандартний» зі строком на 1 місяць на суму 35 000 грн.

Посилаючись на те, що 05 травня 2018 року позивачу відмовлено в видачі коштів з відсотками, одночасно запропоновано розписатися у планшеті для виплати коштів та сфотографуватись, однак по 16 червня 2018 року відмовлено в поверненні вкладу, а частково кошти, у розмірі 35472 грн. 46 коп. було повернуто лише після звернення у суд із позовом, просив позов задовольнити.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06 грудня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 пеню в розмір 94 грн. 49 коп. В іншій частині вимог - відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що районним судом проігноровані аргументи позивача про те, що у випадку спірних правовідносин термін дії договору вкладу № SAMDNWFD600 від 04 квітня 2018 року закінчився 05 травня 2018 року, про що саме зазначено у п. 4.1 договору депозиту, і тому відповідно до умов договору та припису ч. 2 ст. 1060 ЦК України банк зобов'язаний був видати вклад на першу вимогу вкладника, що ним зроблено не було.

Також зазначено, що правове обґрунтування стягнення з відповідача моральної шкоди за порушення прав позивача, у тому числі як споживача, складаються з протиправної відмови у повернені коштів, порушення права на відповідь та розповсюдження недостовірноі інфоррмаціі, яка шкодить діловій репутації у вигляді передання інформації третій особі, вимагання відповідачем повернення нібито кредиту, якого насправді не існує.

Крім того, в апеляційній скарзі вказано, що судом першої інстанціі у засіданні 06 грудня 2018 року було відмовлено у долученні до матеріалів справи будь-яких доказів щодо витрат на допомогу адвоката, у зв'язку з чим необґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог у цій частині.

Колегія суддів, вислухавши ОСОБА_1, який підтримав апеляційну скаргу, представника АТ КБ «ПриватБанк», який просив апеляційну скаргу відхилити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню частково.

Як убачається з матеріалів справи, 04 квітня 2018 року між позивачем та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений договір № SAMDNWFD600 про розміщення коштів на депозитному вкладі «Стандартний» строком на 1 місяць на суму 35000 грн. (а.с.9).

Згідно з рішенням єдиного акціонера банку від 21 травня 2018 року № 519 було змінено тип банку з публічного на приватне акціонерне товариство та, відповідно, змінено іменування банку на акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» таким чином, акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк » є правонаступником всіх прав та обов'язків публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (а.с.36-41).

Встановлено, що позивач звернувся до банку з заявою про відкликання згоди на обробку персональних даних та до цієї ж заяви додав ще одну заяву про відмову від пролонгації договору (а.с.10, 28).

На вищевказані заяви банком була надана письмова відповідь позивачу від 07 травня 2018 року № 20.1.0.0.0/7-180502/521 (а.с.12-13), якою повідомлено, що фотографування - один із способів захисту прав клієнтів від шахрайських дій з боку третіх осіб та один із способів проведення ідентифікації клієнтів.

Відповідно до ст. 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність», на банки покладено обов'язок щодо проведення ідентифікації клієнтів, відповідно до Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму». Згідно положень зазначеної статті фінансові операції здійснюються лише після проведення ідентифікації особи клієнтів та вжиття заходів відповідно до законодавства, яке регулює відносини у сфері запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом.

Процедура фотографування є одним із способів проведення ідентифікації клієнтів, оскільки право визначення достатності заходів, необхідних для проведення ідентифікації фізичної особи, надано законодавством України банкам та вичерпним переліком таких заходів не обмежується.

Фотографування здійснюється без подання клієнтом окремої письмової згоди на це, оскільки, користуючись банківськими послугами, клієнт погоджується з Умовами та правилами надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті Банку.

Відповідно до п. 1.1.7.37 Умов, клієнт погоджується з тим, що Банк вправі здійснювати фотозйомку в своїх приміщеннях та на своїх пристроях з метою забезпечення безпеки та належного обслуговування Клієнта. Згідно з п. 2.5.1.5 Умов при виконанні видаткової операції в касах банку, передбачена процедура фотографування клієнта, що є обов'язковою умовою завершення операції на будь-яку суму.

Встановлено, що позивач звертався до банку з листом, в якому повідомив про отримання листа від 07 травня 2018 року за № 20.1.0.0.0/7-180502/521 та вимагав повернення коштів у розмірі 35231 грн. 61 коп. з усіма нарахованими відсотками до дня фактичного повернення (а.с.14).

Встановлено, що депозитний договір № SAMDNWFD600 від 04 квітня 2018 року був розірваний та рахунок закрито, вимоги позивача виконані. Грошові кошти, у розмірі 35472 грн. 46 коп., 18 червня 2018 року виплачені позивачу (а.с.34-35).

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Частиною другою статті 1060 ЦК України встановлено, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору; клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку.

Відповідно до частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачем доведено факт укладення між сторонами договору банківського вкладу, внесення грошових коштів у заявленому розмірі, а відтак не повертаючи грошові кошти за вимогою вкладника, банк не виконав належним чином покладених на нього зобов'язань та позбавив вкладника права користуватись належним їй майном.

Між тим, з висновками районного суду про визнання доведеним наявність підстав до стягнення з банку на користь ОСОБА_1 94 грн. 49 коп. пені, в розмірі 3% від суми боргу за 44 дні прострочення, погодитися неможливо, враховуючи таке.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції не належним чином було досліджено зміст договору №SAMDNWFD600 від 04 квітня 2018 року (а.с.9), в якому зазначено, що на суму вкладу нараховуються проценти за ставкою 10 % річних, а отже, районний суд припустився помилки в частині стягнення пені з розрахунку 9 % річних розміру відсоткової ставки по вкладу «Стандарт» на 1 міс.

Встановлено, що відповідачем визнано та сплачено позивачу грошові кошти у розмірі 35472 грн. 46 коп., а періодом прострочення є з 05 травня 2018 року по 18 червня 2018 року, що складає 44 дні.

Визначаючи пеню в розмірі 3 % вартості послуги з 05 травня 2018 року по 18 червня 2018 року (період, за який просив стягнути пеню позивач), слід виходити з наступного.

За змістом вищенаведеної частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та частини першої статті 1061 ЦК України, якою передбачено виплату банком вкладнику процентів на суму вкладу в розмірі, встановленому договором, вартість послуги за договором банківського вкладу - це розмір процентів, які банк має сплатити за користування коштами вкладника. За трьома укладеними сторонами договорами, у яких вклади внесені у гривнях, відсоток встановлений у розмірі 10 % річних (вартість послуги за один рік). З цього випливає, що вартість послуги за один день становить 0,02739726 % від суми вкладу (10 : 365).

3 % вартості послуги за 44 дні (з 05 травня 2018 року по 18 червня 2018 року) за договором банківського вкладу, який банком був виплачений на користь позивача у сумі 35472 грн. 46 коп., становить 1282 грн. 84 коп. (0,02739726 х 3 % х 35472 грн. 46 коп. х 44 дні).

Отже, з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню пеня, встановлена частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 1282 грн. 84 коп., а не 94 грн. 49 коп., як помилково встановив районний суд.

Доводи апеляційної скарги щодо обґрунтованості та доведеності вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди та витрат на правову допомогу колегія суддів визнає безпідставними.

Частинами 1, 2 ст. 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає : 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до вимог п. 3, 9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, завданих фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати зокрема у тому числі з моральними переживаннями у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо).

У матеріалах справи не міститься доказів спричинення позивачу втрати немайнового характеру внаслідок моральних страждань, або інших негативних явищ, завданих діями АТКБ «ПриватБанк».

Не узгоджуються вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної (немайнової) шкоди й з положеннями Закону України «Про захист прав споживачів».

А отже, посилання апеляційної скарги у цій частині є необґрунтованими.

Не знайшли свого підтвердження у суді апеляційної інстанції й твердження апеляційної скарги про необґрунтованість відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами такої діяльності є надання правової інформації, консультацій і роз'яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз'яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

В матеріалах справи не міститься доказів укладання позивачем договору про надання професійної (правничої) допомоги, акту прийому-передачі послуг, відповідно до якого адвокатом були надані позивачу послуги, а ця обставина виключає наявність правових підстав до вирішення питання компенсації витрат на правову допомогу в межах заявлених по справі вимог.

З урахуванням викладеного, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 грудня 2018 року змінити в частині розміру суми пені, яка підлягає стягненню з АТКБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 шляхом збільшення суми грошових коштів з 94 грн. 49 коп. до 1282 грн. 84 коп.

В решті рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

На підставі вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України колегія суддів приходить до висновку про необхідність стягнення з АТКБ «ПриватБанк» на користь держави судового збору, пов'язаного з оплатою поданої по справі апеляційної скарги, в сумі 1056 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 грудня 2018 року змінити в частині розміру суми пені, яка підлягає стягненню з акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 шляхом збільшення з 94 грн. 49 коп. на 1282 грн. 84 коп.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь держави судовий збір, в сумі 1056 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 07 травня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: