Постанова

Іменем України

10 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 757/18057/15-ц

провадження № 61-6658св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 березня 2016 року у складі судді Гладун Х. А. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 18 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Антоненко Н. О., Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про захист прав споживачів.

Позовна заява мотивована тим, що 30 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № K3BLGK15006473, за умовами якого ОСОБА_1 надано у борг 218 000,00 доларів США на придбання квартири АДРЕСА_1 та 43 677,00 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості та сплатою винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця, на строк до 30 линя 2027 року.

З метою забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору 30 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки, згідно з яким в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно із пунктом 2.2.7. зазначеного вище кредитного договору позичальник надає банку належним чином оформлені згідно з пунктом 7.3. цього договору такі документи: договір іпотеки, договір поруки та інші договори для забезпечення виконання зобов`язань за цим договором, договір страхування заставного майна і договір особистого страхування позичальника.

Пунктом 2.2.9. кредитного договору передбачено, що на підставі наданих банком підтверджуючих документів позичальник зобов`язаний відшкодувати витрати/збитки банку, які виникли у зв`язку із ненаданням бюро кредитних історій інформації про позичальника (банк повідомляє позичальника про назву та адресу бюро, до якого передаватиме інформацію про позичальника), а також сплатою послуг, які надані або будуть надані в майбутньому з метою реалізації прав банку за даним договором, а також за договорами іпотеки, поруки й тому подібне, укладеними з метою забезпечення зобов`язань позичальника за цим договором. До послуг, вказаних у цьому пункті, відносяться: представництво інтересів банку в суді й перед третіми особами та інше. Позичальник зобов`язується відшкодувати банку в повному обсязі витрати надання правової допомоги юридичних фірм, адвокатів, інших осіб (при залученні їх для представництва інтересів банку), пов`язаних з розглядом суперечок за даним договором у судах всіх інстанцій, у тому числі апеляційної й касаційної, а також на всіх підприємствах, організаціях всіх форм власності, в органах державної влади й управління - у строк, зазначений у письмовій вимозі банку.

Пунктом 2.3.8. цього кредитного договору за рахунок коштів, які надаються банку на погашення заборгованості позичальника за цим договором, банк має право, в першу чергу, відшкодувати свої витрати /збитки, які виникли зі сплатою послуг, які надані або будуть надані в майбутньому з метою реалізації прав банку по договорах іпотеки, укладених з метою забезпечення зобов`язань позичальника за цим договором. До послуг, вказаних у цьому пункті, відносяться: зберігання іпотеки; послуги, пов`язані з реалізацією іпотеки; представництво інтересів банку в суді й перед третіми особами і тому подібне.

Згідно із пунктом 6.2. кредитного договору при виконанні позичальником умов, передбачених пунктом 2.2.11. договору, банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту за рахунком. При цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати. Сплата винагороди здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, винагорода сплачується в гривневому еквіваленті за курсом Національного баку України на дату сплати.

Умовами пункту 7.1. кредитного договору передбачено, що крім погашення основної суми заборгованості та процентів, позичальник має щомісяця сплачувати винагороду за надання фінансового інструменту в розмірі 0,2 % річних.

Оскільки умови кредитного договору суперечать вимогам статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статтям 11, 18, 21, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», пунктам 3.1, 3.2, 3.4, 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним кредитний договір № K3BLGK15006473, укладений 30 липня 2007 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк», та іпотечний договір, укладений між сторонами, з метою забезпечення виконання умов кредитного договору.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 березня 2016 року у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довела те, що умови кредитного договору в цілому є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища позивача і є підставою для визнання такого договору недійсним.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 18 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діяв ОСОБА_2 , відхилено, рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 березня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що умовами кредитного договору від 30 липня 2007 року у забезпечення вимог статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена сукупна вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов`язаних з одержанням кредиту й укладенням договору про надання споживчого кредиту. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та фактично встановлених обставин справи, а тому вона підлягає відхиленню.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені нею позовні вимоги.

Касаційна скарга мотивована тим, що у порушення Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, в оспорюваному кредитному договорі не зазначено сукупну вартість кредиту та передбачено сплату позичальником вартості супутніх послуг за обслуговування кредиту. Кредитний договір, укладений 30 липня 2007 року, не відповідає статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Банк не попередив позичальника про те, що останній несе всі валютні ризики у випадку отримання кредиту в іноземній валюті.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

АТ КБ «ПриватБанк» не скористалося своїм правом подати відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Печерського районного суду м. Києва.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанції

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 30 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № K3BLGK15006473, за умовами якого ОСОБА_1 надано у борг 218 000,00 доларів США на придбання квартири АДРЕСА_1 та 43 677,00 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості та сплатою винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця, на строк до 30 линя 2027 року.

З метою забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору 30 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, згідно з яким в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно із частинами першою-третьою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Крім того, статтею 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно із статтею 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладання спірних договорів) кредитодавець перед укладенням договору про надання споживчого кредиту зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця та кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладання спірних договорів) визначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.

У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладання спірних договорів), яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Несправедливими є зобов`язання, які виникають із положень договору про споживчий кредит та які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Суди попередніх інстанцій, перевіряючи умови оспорюваного кредитного договору, не звернули уваги на те, що відповідно до статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» сплата винагороди, передбачена пунктами 2.2.9., 7.1., 6.2. цього договору, та відшкодування судових витрат, передбачених пунктом 2.3.8. цього кредитного договору, є несправедливими умовами.

Згідно із пунктом 2.2.7. зазначеного вище кредитного договору позичальник надає банку належним чином оформлені згідно з пунктом 7.3. цього договору такі документи: договір іпотеки, договір поруки та інші договори для забезпечення виконання зобов`язань за цим договором, договір страхування заставного майна і договір особистого страхування позичальника.

Пунктом 2.2.9. кредитного договору передбачено, що на підставі наданих банком підтверджуючих документів позичальник зобов`язаний відшкодувати витрати/збитки банку, які виникли у зв`язку із ненаданням бюро кредитних історій інформації про позичальника (банк повідомляє позичальника про назву та адресу бюро, до якого передаватиме інформацію про позичальника), а також сплатою послуг, які надані або будуть надані в майбутньому з метою реалізації прав банку за даним договором, а також за договорами іпотеки, поруки й тому подібне, укладеними з метою забезпечення зобов`язань позичальника за цим договором. До послуг, вказаних у цьому пункті, відносяться: представництво інтересів банку в суді й перед третіми особами та інше. Позичальник зобов`язується відшкодувати банку в повному обсязі витрати надання правової допомоги юридичних фірм, адвокатів, інших осіб (при залученні їх для представництва інтересів банку), пов`язаних з розглядом суперечок за даним договором у судах всіх інстанцій, у тому числі апеляційної й касаційної, а також на всіх підприємствах, організаціях всіх форм власності, в органах державної влади й управління - у строк, зазначений у письмовій вимозі банку.

Пунктом 2.3.8. цього кредитного договору за рахунок коштів, які надаються банку на погашення заборгованості позичальника за цим договором, банк має право в першу чергу відшкодувати свої витрати /збитки, які виникли зі сплатою послуг, які надані або будуть надані в майбутньому з метою реалізації прав банку по договорах іпотеки, укладених з метою забезпечення зобов`язань позичальника за цим договором. До послуг, вказаних у цьому пункті, відносяться: зберігання іпотеки; послуги, пов`язані з реалізацією іпотеки; представництво інтересів банку в суді й перед третіми особами і тому подібне.

Згідно із пунктом 6.2. кредитного договору при виконанні позичальником умов, передбачених пунктом 2.2.11. договору, банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту за рахунком. При цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати. Сплата винагороди здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, винагорода сплачується у гривневому еквіваленті за курсом Національного баку України на дату сплати.

Умовами пункту 7.1. кредитного договору передбачено, що, крім погашення основної суми заборгованості та процентів, позичальник має щомісяця сплачувати винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту.

Нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Проаналізувавши підстави звернення до суду, норми цивільного законодавства України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, положення оспорюваних позивачем договорів, колегія суддів дійшла висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій необґрунтовано виходили із того, що відсутні підстави для визнання недійсними окремих частин правочину.

Частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Частиною третьою статті 412 ЦПК України передбачено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду в частині позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсними пунктів 2.2.9., 2.3.8., 6.2. кредитного договору, пункту 7.1. кредитного договору, в частині, що стосується зобов`язань позичальника щомісяця сплачувати винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту, підлягають скасуванню, з ухваленням у цій частині нового рішення про задоволення позову.

В іншій частині рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням вимог статей 212-214, 316 ЦПК України 2004 року, а тому не підлягають скасуванню.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 18 жовтня 2016 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання недійсними в цілому пунктів 2.2.9., 2.3.8., 6.2. кредитного договору № K3BLGK15006473, укладеного 30 липня 2007 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» і ОСОБА_1 , та пункту 7.1. цього кредитного договору в частині, яка стосується зобов`язань позичальника щомісяця сплачувати винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту та послуг, які надані або будуть надані в майбутньому, з метою реалізації прав банку за договором іпотеки, скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання недійсними в цілому пунктів 2.2.9., 2.3.8., 6.2. кредитного договору № K3BLGK15006473, укладеного 30 липня 2007 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , і пункту 7.1. цього кредитного договору в частині, яка стосується зобов`язань позичальника щомісяця сплачувати винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту та послуг, які надані або будуть надані в майбутньому, з метою реалізації прав банку за договором іпотеки, задовольнити.

Визнати недійсними пункти 2.2.9., 2.3.8., 6.2. кредитного договору № K3BLGK15006473, укладеного 30 липня 2007 року між Акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 .

Визнати недійсним пункт 7.1. кредитного договору № K3BLGK15006473, укладеного 30 липня 2007 року між Акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , в частині, яка стосується зобов`язань позичальника щомісяця сплачувати винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту.

В іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 18 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк