Постанова

Іменем України

10 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 203/564/16-ц

провадження № 61-7913св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2016 року у складі колегії суддів: Лисичної Н. М., Баранніка О. П., Посунся Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 22 серпня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитно-заставний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала у борг 10 813,57 доларів США зі сплатою 15,00 % річних та кінцевим терміном повернення 21 серпня 2015 року.

Відповідно до пункту 17.1.3 цього кредитно-заставного договору частина кредиту у розмірі 9 934,92 доларів США надана з метою придбання ОСОБА_1 автомобіля; частина кредиту у розмірі 519,35 доларів США - з метою оплати перших страхових платежів за договорами страхування на перший рік дії кредиту; частина кредиту у розмірі 7,38 доларів США - з метою оплати коштів за реєстрацію предмета застави у державному реєстрі; частина кредиту у розмірі 298,05 доларів США - з метою оплати винагороди за надання фінансового інструменту, який сплачується у момент видачі кредиту; частина кредиту у розмірі 53,87 доларів США - з метою оплати вартості поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Згідно з пунктом 17.9 кредитно-заставного договору в заставу передано транспортний засіб - автомобіль «Daewoo Matiz», 2008 року, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Відповідач належним чином не виконувала умови кредитно-заставного договору, у зв`язку з чим станом на 29 січня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 12 345,74 доларів США, яка складається із заборгованості за основним зобов`язанням - 5 324,59 доларів США, за процентами - 816,19 доларів США, комісії - 218,92 доларів США, пені - 5 388,68 доларів США, штрафу (фіксована складова) - 9,94 доларів США, штрафу (процентна складова) - 587,42 доларів США.

На підставі викладеного, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 12 345,74 доларів США, що в еквіваленті 310 495 грн 34 коп.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2016 року у складі судді Карпенка С. Ф. у позові ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено у зв`язку з необґрунтованістю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надав доказів на підтвердження наявності у відповідача заборгованості за кредитним договором, в той час як позичальник, у спростування заявлених банком позовних вимог, надала суду квитанції про здійснення оплат за кредитом. Договір страхування наземного транспортного засобу 22 серпня 2008 року між позичальником та Закритим акціонерним товариством страховою компанією «Інгосстрах» (далі - ЗАТ СК «Інгосстрах») не укладався, а тому кошти на оплату страхових платежів їй банком надано не було. Крім цього, рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2015 року і ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 08 жовтня 2015 року, у справі № 203/3352/14 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на заставне майно відмовлено у позові. На підставі вищезазначеного суд відмовив банку у позові про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2016 року скасовано.

Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 6 738,14 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом - 5 324,59 доларів США, заборгованості за процентами - 816,19 доларів США, штрафу (фіксована складова) - 9,94 доларів США та штрафу (процентна складова) - 1 587,42 доларів США.

У іншій частині заявлених позовних вимог відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що 22 серпня 2008 року між сторонами укладено кредитно-заставний договір, умови якого відповідач належним чином не виконувала, у зв`язку з чим позовні вимоги банку до неї про стягнення заборгованості підлягають задоволенню. Перевіряючи наданий банком розрахунок заборгованості, апеляційний суд зазначив, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування суперечить статті 61 Конституції України. З урахуванням наведеного, апеляційний суд стягнув з відповідача заборгованість у розмірі 6 738,14 доларів США, виключивши із суми боргу пеню у розмірі 5 388,68 доларів США.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У грудні 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційний судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не встановив усіх фактичних обставин справи, не дослідив надані ОСОБА_1 докази, у зв`язку із чим ухвалив незаконне судове рішення.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїми процесуальними правами подати відзив на касаційну скаргу.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Кіровського районного суду м. Дніпропетровська.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанції

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 22 серпня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитно-заставний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала у борг 10 813,57 доларів США, зі сплатою 15,00 % річних та кінцевим терміном повернення 21 серпня 2015 року.

Відповідно до пункту 17.1.3 цього кредитно-заставного договору частина кредиту у розмірі 9 934,92 доларів США надана з метою придбання ОСОБА_1 автомобіля; частина кредиту у розмірі 519,35 доларів США - з метою оплати перших страхових платежів за договорами страхування на перший рік дії кредиту; частина кредиту у розмірі 7,38 доларів США - з метою оплати коштів за реєстрацію предмета застави у державному реєстрі; частина кредиту у розмірі 298,05 доларів США - з метою оплати винагороди за надання фінансового інструменту, який сплачується у момент видачі кредиту; частина кредиту у розмірі 53,87 доларів США - з метою оплати вартості поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Згідно із пунктом 17.9 кредитно-заставного договору в заставу передано транспортний засіб - автомобіль «Daewoo Matiz», 2008 року, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Пунктом 17.4 цього договору сторони погодили, що позичальник доручив банку без додаткового узгодження перерахувати кредит у розмірі 45 800 грн 00 коп. -

на поточний рахунок автосалону ТОВ «АвтоПриват», 2 394 грн 22 коп. - на поточний рахунок ЗАТ СК «Інгосстрах» для сплати страхових платежів; 34 грн 00 коп. - на поточний рахунок Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України за реєстрацію транспортного засобу у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна; 298,05 доларів США - на поточний рахунок ПАТ КБ «ПриватБанк» для сплати винагороди за надання фінансового інструменту; 248 грн 35 коп. - для сплати вартості поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

ОСОБА_1 належним чином не виконувала умови кредитно-заставного договору, у зв`язку із чим станом на 29 січня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 12 345,74 доларів США, яка складається із заборгованості за основним зобов`язанням - 5 324,59 доларів США, за процентами - 816,19 доларів США, комісії - 218,92 доларів США, пені - 5 388,68 доларів США, штрафу (фіксована складова) - 9,94 доларів США, штрафу (процентна складова) - 587,42 доларів США.

Згідно із статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Умовами кредитно-заставного договору передбачено, що кредит ОСОБА_1 було надано на строк до 21 серпня 2015 року. Отже, починаючи з 22 серпня 2015 року відповідач мала обов`язок перед позивачем повернути всю заборгованість за договором.

Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14?10цс18).

Суд апеляційної інстанції, перевіряючи розрахунок заборгованості, наданий банком, на зазначене вище уваги не звернув та не врахував, що проценти за користування кредитними коштами нараховано позивачем за період, до складу якого входить період після закінчення строку дії кредитного договору, а тому неправомірно стягнув проценти у розмірі 816,19 доларів США.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 надала суду копії квитанцій про сплату нею боргу за кредитно-заставним договором від 22 вересня 2008 року (а. с. 69-81), однак апеляційний суд належної правової оцінки цим доказам не надав та не перевірив, чи була врахована банком сплачена позичальником сума при нарахуванні боргу, який виник станом на 29 січня 2016 року.

У силу вищенаведених положень статті 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості з`ясувати дійсні обставини справи та оцінити докази, які не були досліджені судами попередніх інстанцій, що перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове судове рішення.

Відповідно до пункту 1 частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Оскільки апеляційним судом порушено норми процесуального права та не встановлено всіх фактичних обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, то оскаржуване рішення підлягає скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2016 року скасувати та справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк