Справа № 347/452/18
Провадження № 22-ц/4808/614/19
Головуючий у 1 інстанції Гордій В. І.
Суддя-доповідач Девляшевський
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Капущак С.В.,

з участю: апелянта - ОСОБА_1.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності у зв`язку з поширенням недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Косівського районного суду, ухвалене головуючим суддею Гордієм В.І. 13 лютого 2019 року,

в с т а н о в и в:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з позовом про захист честі, гідності у зв`язку з поширенням недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги були мотивовані тим, що з метою приниження його честі та гідності на ґрунті неприязних відносин відповідач ОСОБА_2 серед рідних, сусідів та односельчан поширює недостовірну інформацію стосовно того, що у нього у кафе-барі «ІНФОРМАЦІЯ_3» працюють люди різноробочими, за яких він не сплачує податки і цим самим наносить збитки державі. Зокрема, ОСОБА_2 у касаційній скарзі до Верховного Суду від 31.01.2018 року, яка окрім нього була адресована чотирьом іншим адресатам, виклала інформацію наступного змісту: «Відносно ОСОБА_3 , то я можу доказати, що даний свідок працює в ОСОБА_1 в кафе-барі «ІНФОРМАЦІЯ_3» різноробочим, за якого не сплачуються податки». Посилаючись на те, що названа інформація є неправдивою та такою, яка принижує його честь і гідність, а також на те, що такі відомості зганьбили його ім`я серед членів його сім`ї та оточуючих, ОСОБА_1 просив визнати недостовірною поширену ОСОБА_2 зазначену інформацію про нього, а також стягнути з ОСОБА_2 на його користь 50 000 грн на відшкодування завданої моральної шкоди.

Рішенням Косівського районного суду від 13 лютого 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності у зв`язку з поширенням недостовірної інформації, відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на недодержання судом першої інстанції норм матеріального права, неповну перевірку обставин справи, а також на відсутність дослідження та оцінення судом доказів у справі. Зокрема, зазначає ОСОБА_1 , судом першої інстанції не враховано того, що відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні визнала факт викладення нею в касаційній скарзі від 31.01.2018 року згаданих відомостей відносно нього, однак вказане в скарзі - не довела. Апелянт вказує на те, що свідок у справі №347/2474/15 ОСОБА_3 був присутній при поширенні недостовірної інформації ОСОБА_2 і чув особисто приниження відповідачкою ОСОБА_2 . стосовно ОСОБА_4 , що було доведено при розгляді даної справи належними доказами. При цьому, вказує позивач, свідок ОСОБА_3 не перебуває і не перебував у трудових відносинах з ним, жодної залежності між даним свідком і його родиною немає. Більш того, кафе-бар « ІНФОРМАЦІЯ_3 » вже більше десяти років не працює, а протягом останніх трьох років у зазначеному закладі відсутня електроенергія. ОСОБА_1. не погоджується із висновками суду про те, що зазначена відповідачем інформація є оціночним судженням, оскільки дана інформація не є гіперболою, алегорією чи сатирою. На думку апелянта, зазначена інформація є фактичними твердженнями, які підлягають доведенню під час судового розгляду, чого ОСОБА_2 зроблено не було. Позивач ОСОБА_1 звертає увагу суду на те, що зазначена відповідачем неправдива інформація не була підставою для пред`явлення позову у цивільній справі і не стосувалася його предмета, не була доказом у цій справі, а також предметом апеляційного чи іншого перегляду, що, на думку ОСОБА_1 , вкотре вказує на те, що така інформація є фактичними відомостями, а не оціночними судженнями. Крім того, апелянт зазначає, що в результаті дій ОСОБА_2 йому завдано моральної шкоди, оскільки він важко сприймає поширену відповідачем неправдиву інформацію, змушений виправдовуватись перед кожним, що негативно впливає на стан його здоров`я. Посилаючись на те, що в судовому засіданні на підставі письмових доказів та пояснень свідків ним доведено факт поширення недостовірної та негативної інформації про нього, просить оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

У надісланому на адресу суду відзиві відповідач ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги заперечила, зазначивши, що позивач оскаржує постанову Косівського районного суду від 13 лютого 2019 року, а не рішення, яке було ухвалене названим судом в іншій справі. А тому, на її думку, оскаржувати немає чого. Відповідач також вказала, що нею направлялась касаційна скарга у чотирьох, а не в п`яти примірниках, і хто така ОСОБА_6 їй не відомо. Крім того, ОСОБА_2 зазначила, що відомості в касаційній скарзі надавалися не з метою доведення їх до громадськості чи окремих громадян, а як суб`єктивні судження по справі і повинні були стати відомими лише обмеженому колу осіб, а саме учасникам судового процесу. Також ОСОБА_2 звертає увагу апеляційного суду на те, що при допиті свідка ОСОБА_7 в суді першої інстанції, останній підтвердив той факт, що він сам повідомив текст даної касаційної скарги своїм батькам - ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , що проживають у Миколаївській області, які не були учасниками справи. Посилаючись на вищенаведене, просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Косівського районного суду від 13 лютого 2019 року - без змін.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, однак надіслала на адресу суду клопотання про розгляд справи без її участі. Рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін. За наведених обставин апеляційний суд вважає, що є підстави для розгляду справи за відсутності відповідача.

В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з мотивів викладених у ній. Крім того, позивач додатково пояснив, що він є державним службовцем і кожного року подає декларацію. Вказав, що зазначена в касаційній скарзі відповідачем інформація про те, що він займається підприємницькою діяльністю, має різноробочих і не сплачує за них податки державі, є неправдивою та такою, що ганьбить його честь та гідність серед членів громади, родини та знайомих. При цьому зазначив, що достовірність даної інформації ОСОБА_2 не довела. Також апелянт ОСОБА_1 вказав, що такими діями йому дійсно спричинена моральна шкода, яку оцінив у зазначеному в позовній заяві розмірі, а саме у сумі 50 000 грн. Рішення суду вважає незаконним та необґрунтованим, а тому просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність сукупності обставин, наявність яких може бути підставою для задоволення позову, оскільки в даному випадку мала місце реалізація відповідачкою ОСОБА_2 конституційного права на захист судом своїх прав та свобод. Крім того, суд першої інстанції вважав, що зазначений у касаційній скарзі ОСОБА_2 вислів щодо свідка ОСОБА_3 є не що іншим, як її оціночним судженням щодо підстав та мотивів даної особи для надання пояснень як свідка. Також суд взяв до уваги наявність між сім`ями сторін неприязних відносин, у зв`язку з чим будь-які їхні висловлювання адресовані одні одним, сприймаються ними з надмірним перебільшенням дійсних фактів (як гіпербола), про що з їх слів свідчить багаторічна судова тяжба між ними. Однак, повністю погодитись із цими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що в провадженні Верховного Суду перебувала справа 347/2475/15 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , треті особи з самостійними вимогами ОСОБА_7 , ОСОБА_1 та ОСОБА_9 про захист честі, гідності та ділової репутації у зв`язку із розповсюдженням недостовірної інформації.

Також з`ясовано, що 31.01.2018 року в межах згаданого вище провадження відповідач ОСОБА_2 подала касаційну скаргу, у якій окрім іншого була зазначена інформація такого змісту: «Відносно ОСОБА_3 , то я можу доказати, що даний свідок працює в ОСОБА_1 в кафе-барі «ІНФОРМАЦІЯ_3» різноробочим, за якого не сплачуються податки» (а.с. 8-10).

Відповідно до Конституції України життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

За змістом статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Разом із тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканими і фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно з статтею 277 ЦК України, ч.4 статті 32 Конституції України, статті 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

У пунктах 15, 18 та 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при розгляді зазначеної категорії спорів суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Згідно з ч. 3 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 29 листопада 2017 року у справі № 6-639 цс 17.

28 березня 2013 року у справі «Бородянський проти Росії» Європейський суд із прав людини наголосив, що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження.

Таким чином, враховуючи висновок Європейського суду з прав людини, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що зазначена ОСОБА_2 інформація, а саме про те, що ОСОБА_1 не сплачує податки за допитаного в якості свідка ОСОБА_3 , який працює різноробочим у його кафе-барі «ІНФОРМАЦІЯ_3», не може вважатися оціночним судженням, а є фактичними твердженнями.

Згідно зі статтею 277 ЦК України і статтею 12 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач ОСОБА_2 правдивість зазначеної вище інформації, ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді не довела. Натомість позивач ОСОБА_1 у визначеному ст. 277 ЦК України порядку факт поширення інформації відповідачем підтвердив письмовим доказом (копія касаційної скарги) та поясненнями свідків.

Приймаючи до уваги вище викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи спір по суті позовних вимог, на зазначені положення закону, роз`яснення, викладені у постанові Пленуму, а також на практику ЄСПЛ, уваги не звернув, залишивши поза увагою те, що інформація, на яку посилається позивач як на недостовірну і таку, яка принижує його честь і гідність, не може вважатися оціночним судженням. Тому, вимога позивача ОСОБА_1 про визнання неправдивою зазначеної вище інформації підлягає задоволенню, оскільки є обґрунтованою належними доказами.

Апеляційний суд зауважує, що вимога ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди є похідною від встановлення факту поширення недостовірної інформації, а тому підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 та 3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Згідно до ч. 1ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Згідно роз`яснень, викладених у п.5 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 р. обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За загальними правилами відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії певних осіб чи органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування.

Позивач ОСОБА_1 посилається на те, що протиправними діями відповідача йому були завдані немайнові втрати, спричинені моральними стражданнями, які призвели до негативних змін у його житті, а саме він зобов`язаний був спростовувати й надалі продовжує спростовувати серед навколишніх вигадані ОСОБА_2 неправдиві факти. Це негативно вплинуло на його звичайний спосіб життя, роботу і здоров`я.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що твердження позивача про спричинення йому моральної шкоди в сумі 50 000 грн не містять обґрунтування саме такого розміру моральної шкоди. Належних і допустимих доказів спричинення моральної шкоди у зазначеному розмірі ОСОБА_1 суду не надав.

Відповідно до п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" при визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірним із заподіяною шкодою.

Враховуючи викладене вище, приймаючи до уваги те, що позивач змушений був витрачати свій час і зусилля на відновлення порушеного права, а також виходячи з принципів розумності та справедливості, колегія суддів вважає, що розмір спричиненої відповідачем ОСОБА_1 моральної шкоди становить 3 000 грн.

Приймаючи до уваги наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Тому воно не може залишатися в силі, і підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 268, 374, 376, 381, 382, 383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Косівського районного суду від 13 лютого 2019 року в даній справі скасувати. Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати недостовірною поширену інформацію, викладену ОСОБА_2 у касаційній скарзі до Верховного Суду від 31 січня 2018 року про те, що ОСОБА_1 не сплачує податки за допитаного в якості свідка ОСОБА_3 , який працює різноробочим у його кафе-барі «ІНФОРМАЦІЯ_3».

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована по АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований по АДРЕСА_1 ) 3 000 (три тисячі) грн на відшкодування завданої моральної шкоди.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Повний текст постанови складено 08 травня 2019 року.

Суддя-доповідач В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчук

В.Д. Фединяк