Справа № 698/123/19
Провадження № 2/698/118/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 р. смт. Катеринопіль

Катеринопільський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Кухаренка О.В.,

секретаря Гончар Т.О.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину майна придбаного за час шлюбу,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом та просить суд визнати за нею право власності на 3/5 частини будинковолодіння з надвірними спорудами та на 1/2 частину земельної ділянки площею 0.1499 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, а також стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 17.12.2010 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 зареєстрували шлюб у Єрківській селищній раді, який розірвано на підставі рішення Катеринопільського районного суду від 07.08.2018 року.

Від даного шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати з матір'ю та перебувають на її утриманні.

В період спільного подружнього проживання в зареєстрованому шлюбі сторони придбали будинковолодіння з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається в цілому: Житловий будинок А, сіни а, сіни а1, сарай Б, гараж Г, ворота з хвірткою № 1 та земельну ділянку площею 0.1499 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 кадастровий номер НОМЕР_2.

Позивач в судове засідання не з'явилася, попередньо надавши суду заяву від 04.04.2019 року, в якій позовні вимоги підтримала просить суд позов задовольнити та провести розгляд справи без її участі.

Відповідач в судове засідання не з'явився, попередньо надавши суду заяву від 04.04.2019 року, в якій позовні вимоги визнав в повному обсязі, просить суд їх задовольнити та розгляд справи провести без його участі.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши та давши належну оцінку зібраним по справі доказам, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони перебували у шлюбі, який розірвано на підставі рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 07 серпня 2018 року.

Згідно довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 137389771 від 12.09.2018 року сформованою Виконавчим комітетом Єрківської селищної Катеринопільського району Черкаської області сторони придбали будинковолодіння з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0.1499 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 кадастровий номер НОМЕР_2.

Вказане майно було придбане за спільні кошти сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Згідно ч. 1 ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 71 СК України, спір про порядок поділу спільного сумісного майна подружжя може бути вирішений судом.

Згідно п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» №16 від 12.06.1998р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Згідно пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч. 3ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Відповідно до ч. 1ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 487/9384/14-ц, провадження № 61-6839св18.

Положення п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007р. № 11, визначає, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні врахувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Таким чином, придбане під час перебування сторін у шлюбі нерухоме майно є об'єктом спільної сумісної власності сторін і будь-яких доказів щодо належності цього майна лише відповідачу, суду не надано.

Враховуючи вищенаведені норми права, докази на які посилається позивач, суд вважає, що спірне майно придбано за час перебування сторін у шлюбі, їх спільного проживання, ведення спільного господарства за кошти подружжя та в інтересах сім'ї, тому є спільним сумісним майном подружжя.

Щодо визнання за позивачем права власності на заявлену частку спірного нерухомого майна суд зазначає наступне.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Придбавши нерухоме майно під час перебування в шлюбі, сторони набули право спільної сумісної власності на спірне майно відповідно до зазначених положень та його право на рівну частку в майні презюмується.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.ст.77, 78 ЦПК України), і це є її процесуальним обов'язком (ст.ст.12, 81 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України).

За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ст. 70 ч. 3 СК України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Судом встановлено, що після розірвання шлюбу діти залишились проживати із матірю та перебувають на повному її утриманні що підтверджується довідкою Єрківської селищної ради № 219 від. 06.02.2019 року.

Відповідач періодично сплачує аліменти на двох дітей в розмірі 800-900 гривень, що в свою чергу, недостатній для забезпечення їхнього нормального фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно із Законом України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" від 23.11.2018 р. N 2629-VIII, прожитковий мінімум на дитину віком до 6 років становить 1626 грн., а на дитину від 6-18 років становить 2027 грн.

Таким чином, з огляду на досліджені докази по справі, як кожного окремо так і їх в сукупності, враховуючи вище викладене, задоволення позову не суперечить закону та не порушує права та охоронювані законом інтереси інших осіб, тому вимога про визнання права власності на 3/5 частини будинковолодіння з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається в цілому: Житловий будинок А, сіни а, сіни а1, сарай Б, гараж Г, ворота з хвірткою № 1 та права власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0.1499 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 кадастровий номер НОМЕР_2 є обґрунтованою і підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею всі документально підтвердженні судові витрати.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 57, 60, 61, 63, 69, 70, 71 СК України, ст. ст. 325, 368, 372 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 5, 10, 12-13, 17, 76, 80, 81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 273, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину майна придбаного за час шлюбу - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 (ІПН НОМЕР_1) право власності на 3/5 частини будинковолодіння з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається в цілому: Житловий будинок А, сіни а, сіни а1, сарай Б, гараж Г, ворота з хвірткою № 1.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 (ІПН НОМЕР_1) право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0.1499 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 кадастровий номер НОМЕР_2.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати: судовий збір в розмірі1520,80 грн., витрати по оплаті вартості звіту про визнання вартості будинку в розмірі 850 грн., витрати по оплаті вартості звіту про визнання вартості землі в розмірі 850 грн. та витрати по оплаті професійної правничої допомоги в розмірі 1200 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Апеляційного суду Черкаської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий О.В. Кухаренко