Справа № 447/71/18 Головуючий у 1 інстанції: Павлів В.Р.
Провадження № 22-ц/811/1824/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Куцика І.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 12 квітня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Миколаївська районна державна адміністрація Львівської області, Миколаївська міська рада Львівської області, про зобов`язання ОСОБА_2 не порушувати право члена сім`ї та власника житла, ОСОБА_1 , яка проживає разом з власником житлового будинку по АДРЕСА_1 , на користування цим житловим будинком відповідно до закону шляхом передачі позивачеві комплекту ключів від всіх без виключення воріт, хвірток для входження на територію садиби, від всіх без виключення вхідних дверей до помешкання для проживання позивача в житловому будинку.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 ,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з`ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_2 , який є власником житлового будинку, у якому вона зареєстрована, проживала з дня свого народження. Крім цього, її право на проживання в будинку встановлене рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 23 лютого 2012 року, у цивільній справі № 2-1022/11, в резолютивній частині якого визначено місце проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_1 . Проте, на день звернення з позовною заявою за цією адресою, позивач не має можливості проживати у спірному житлі, оскільки відповідач щоразу, коли вона приходить до житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , чинить їй у цьому перешкоди. Внаслідок таких дій відповідача, ОСОБА_1 звернулась із заявою щодо факту недопущення до місця реєстрації та визначеного рішенням суду місця проживання. Апелянт зазначає, що факт протиправних дій відповідача також підтверджується матеріали висновку № 13662 за матеріалами ЄО № 5079 від 09 листопада 2017 року, матеріалами висновку № 13465 за матеріалами ЄО № 5111 від 10 листопада 2017 року, висновком Миколаївського відділення поліції Стрийського відділу поліції ГУ НП у Львівській області від 16 листопада 2017 року та постановою старшого слідчого відділення Миколаївського відділення поліції Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області Гудима М. А. від 29 листопада 2017 року, якою відмовлено у визнанні ОСОБА_1 потерпілою у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000797 від 09 листопада 2017 року за ознаками кримінального порушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України. Крім цього, апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що позивачка народилася в 1999 році і у відповідності до вимог ст. 48 Закону України "Про власність" (чинного на цей момент), положення щодо захисту права власності поширюються також на особу, яка хоч і не є власником, але володіє майном на праві повного господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором. Ця особа має право на захист користування житлом також від власника. Таким чином, право апелянта, як члена сім`ї власника жилого будинку, відповідно до ст. 156 Житлового кодексу України, обумовлене наявністю сімейних відносин з власником, спільного з ним проживання в даному будинку нарівні з відповідачем. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції давши оцінку долученим до матеріалів справи доказам, дійшов висновку про те, що позивачка в 2012 році добровільно залишила місце свого постійного проживання у житловому будинку АДРЕСА_1 та проживає у м. Львові -54, а/с 5965, тобто, вибула на інше постійне місце проживання.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач, ОСОБА_2 , є власником житлового будинку АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами та земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, що підтверджується договором дарування житлового будинку разом із земельною ділянкою серії НОМЕР_1 від 31.01.2002 року та витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданим 21.09.2006 року № витягу 11908674.

Судом першої інстанції безспірно встановлено, що у житловому будинку АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , що підтверджується копією довідки №3935, виданої "МКП ЖКУ", будинковою книгою на житловий будинок АДРЕСА_1 області

Частиною 1 ст. 383 ЦК встановлено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші незаборонені законом угоди.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Стаття 156 ЖК УРСР передбачає, що члени сім`ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, право користуватися цим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їхньому вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням,

Аналогічну норму містить ст. 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Згідно з ч.4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власникам будинку (квартири) належать особи, зазначені у ч.2 ст. 64 цього Кодексу.

Частина 2 ст. 64 ЖК передбачає, що до членів сім`ї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки. Членами сім`ї можуть бути визнані й інших осіб, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Права члена сім`ї має також і особа, яка перестала бути членом сім`ї наймача, але продовжує проживати в займаному ним житловому приміщенні.

Згідно з положеннями ч.4 ст. 156 Ж УРСР, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування житловим приміщенням, плата за користування житловим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін

Відповідно до ч. 2 ст. 156 ЖК УРСР, за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Відповідно до ч.1 ст. 161 ЖК УРСР, наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, дітей, батьків.

Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Тобто, особа може бути обмежена у праві користування жилим приміщенням виключно на підставах, передбачених законом і тільки в судовому порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України , член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції врахував те, що 09.07.2015 року Миколаївським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Львівській області виключено відомості про ОСОБА_2 , відповідача по справі, як батька, з актових записів про народження: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 Також 23.02.2012 року було розірвано шлюб між матір`ю позивача ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_2 , тобто, позивачка фактично втратила статус члена сім`ї відповідача, а відтак не має права на проживання у житловому будинку, належному на праві власності ОСОБА_2 , який не є її батьком.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Матеріалами справи безспірно підтверджується, що ОСОБА_1 , будучи малолітньою, разом з матір`ю правомірно вселилася у житловий будинок АДРЕСА_1 , у якому зареєстрована 09.08.2005 року, що підтверджується Витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання, її вселення у спірний житловий будинок разом з матір`ю не було самовільним.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 23.02.2012 року визначено місце проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю, ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Матеріали справи не містять інформації щодо визнання ОСОБА_1 втратившою право на користування спірним житловим будинком чи її виселення, зняття реєстрації її місця проживання у цьому будинку.

Будучи дочкою ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , вселившись разом з матір`ю на законних підставах у житловий будинок АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , як член їх сім`ї, набула законне право на користування цим житловим будинком нарівні з його власником, набула законне право на проживання у ньому.

А відтак, вселення і проживання позивачки, ОСОБА_1 , у житловому будинку АДРЕСА_1 , є правомірним, і таке не було самовільним.

Правомірність вселення і проживання ОСОБА_1 у спірному житловому будинку відповідачем, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не спростовано належними та допустимими доказами.

Висновки суду першої інстанції про те, що згідно матеріалів справи позивачка ОСОБА_1 добровільно залишила місце свого постійного проживання у 2012 році та на даний час проживає у АДРЕСА_2, є безпідставним та необґрунтованими, спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що вона, будучи неповнолітньою, разом з матір`ю проживала в Італії, куди мати виїхала на заробітки, її проживання в Італії було тимчасовим, а не постійним, матеріали справи не містять доказів про її постійне проживання в Італії, наявність у неї чи її матері житла в Італії, де перебуває на заробітках, а твердження суду першої інстанції про те, що в даний час ОСОБА_1 проживає у АДРЕСА_2, є абсурдним.

Тобто, вищенаведеним підтверджується необхідність проживання ОСОБА_1 у житловому будинку АДРЕСА_1 , так як іншого місця для проживання у неї немає, за змістом ст. 156 ЖК УРСР та ч. 1 ст. 405 ЦК України, позивачка не позбавлена права користуватися спірним житловий будинком, проживати у ньому.

Відповідно до ч.2 ст. 12, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, визначені житловим та цивільним законодавством.

Частина 3 ст. 71 ЖК УРСР передбачає випадки, коли жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання її такою, що втратила право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 , однак такий за заявою представника ОСОБА_2 судом залишено без розгляду.

Позовні вимоги про зобов`язання власника житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , не порушувати законне право позивачки, ОСОБА_1 , як члена сім`ї власника, на користування, а саме, проживання у спірному житловому будинку, ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що між нею та відповідачем існують неприязні відносини, відповідачем їй чиняться перешкоди у доступі до житлового будинку, відповідач не допускає її до житлового будинку, не відкриває вхідні двері, а ключів від хвіртки і від вхідних дверей у житловому будинку, у неї немає, а тому вона не може зайти у будинок, а відтак і проживати у спірному житловому будинку.

Такі доводи позивачки підтверджуються долученими до матеріалів справи належними та допустимими доказами, які суд першої інстанції не взяв до уваги, і констатуючи той факт, що позивачка з 2012 року не проживає у спірному житловому будинку, не встановив, з яких причин ОСОБА_1 не проживає у будинку, чи вона має доступ до будинковолодіння, чи має ключі від вхідних дверей до житлового будинку.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивачка у встановленому законом порядку не визнана такою, що втратила право на користування спірним житловим будинком, а відтак має законне право на користування ним.

Як на підставу відсутності у позивачки права на користування спірним житловим будинком, відповідач ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу посилається на те, що ОСОБА_1 не є його дочкою, а відтак не є членом його сім`ї.

Разом з тим, як вбачається з постанови Верховного Суду від 23.01.2019 року, цією постановою скасовано постанову Апеляційного суду Львівської області від 05.06.2018 року, якою задоволено позов ОСОБА_2 , виключено записи про батька ОСОБА_2 , як батька дітей, в тому числі, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з актового запису №4 від 11.05.1999 року, вчиненого відділом РАЦС Миколаївського району Львівської області у книзі записів актів громадянського стану про народження.

Твердження ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу про те, що ОСОБА_1 постійно проживає та працює в Італії у м. Коліко, що свідчить, на думку відповідача, про зміну місця її постійного проживання та добровільного залишення місця проживання у житловому будинку АДРЕСА_1 , всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не підтверджені належними та допустимими доказами, так як матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності у неї там постійного житла, а сам факт працевлаштування в Італії не є доказом вибуття ОСОБА_1 на постійне проживання в Італію .

Аналізуючи долучені позивачкою та її представником докази на підтвердження позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що долученими до матеріалів справи письмовими доказами підтверджується, що між позивачкою та відповідачем дійсно склалися неприязні, конфліктні відносини, і що позивачка дійсно немає доступу до житлового будинку, оскільки відповідач чинить їй у цьому перешкоди.

Твердження позивачки про те, що відповідач ОСОБА_2 чинить їй перешкоди у користуванні спірним житловим будинком АДРЕСА_1 підтверджуються багаточисленними зверненнями ОСОБА_1 до правоохоронних органів з приводу вжиття ними заходів щодо відповідача ОСОБА_2 , який не допускає ОСОБА_1 до житлового будинку, не дає їй ключі від вхідних дверей житлового будинку, чим позбавляє її можливості вільного доступу до спірного житлового будинку.

Такі твердження позивачки підтверджуються заявою ОСОБА_1 про кримінальне правопорушення від 10.11.2017 року, витягом з реєстру досудових розслідувань, висновком по заяві ОСОБА_1 (ЄО №5111 від 10.11.2017 р.), затвердженим 16.11.2017 року, у якому зазначено, що на протязі тривалого часу між ОСОБА_2 з однієї сторони, та ОСОБА_1 тривають судові спори щодо перешкоджання заявниці в користуванні будинком АДРЕСА_1 ; матеріалами кримінального провадження №0000105 від 02.03.2018 року, відкритого за заявою ОСОБА_1 за ознаками кримінального провадження, передбаченого ст. 356 КК України.

За вищенаведеного, колегія суддів вважає доведеним належними та допустимими доказами чинення відповідачем ОСОБА_2 позивачці ОСОБА_1 перешкод у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 , яка має законне право на користування спірним житловим будинком, оскільки у встановленому законом порядку не позбавлена такого права, що спростовує висновки суду першої інстанції, які не ґрунтуються на фактичних обставинах справи, про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 12 квітня 2018 року - скасувати та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 , надавши їй ключі від воріт, хвірток та вхідних дверей до житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1360.10 грн. судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Постанову складено 21.05.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.