АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/643/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія: 351000000 Дудніченко В.М. Доповідач в апеляційній інстанції Храпко В.Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2019 року м.Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів :

Храпка В.Д.,

Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_5 та апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 27 лютого 2019 року, ухваленого під головуванням судді Дудніченка В.М., у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя, повний текст рішення складений 28 лютого 2019 року, -

в с т а н о в и в :

В травні 2017 року ОСОБА_6 звернулася до суду із позов до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя.

В обгрунтування позовної заяви зазначала, що сторони з 09 листопада 1996 року по 12 жовтня 2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області. Від шлюбу мають двох дітей - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

В період спільного проживання відповідач отримав на підставі договору дарування житловий будинок з надвірними спорудами, який розміщений на земельній ділянці загальною площею 4 100 кв.м. та розташований по АДРЕСА_1. За час перебування у шлюбі сторонами за спільні кошти було проведено ремонтні роботи у вказаному будинку. Також сторонами було придбано трактор JINMA JM-244, який було оформлено на відповідача. Проте кошти витрачені на придбання трактора були власними коштами позивача.

Позивачка зазначає, що крім трактора було придбано і інше рухоме майно. Поскільки домовленості між сторонами не досягнуто просила суд визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя житловий будинок загальною площею 76 кв.м. по АДРЕСА_1 з надвірними та господарськими спорудами: погріб «Е», площею 17.6 кв.м.; прибудова «а» , площею 7.2 кв.м.; веранда «а1», площею 9.0 кв.м.; гараж «Б», площею 47.0 кв.м.; навіс «В» , площею 40.0 кв.м.; сарай «Г», площею 49.4 кв.м.; убиральня «Д», площею 1.8 кв.м.; огорожа № 1; ворота з хвірткою № 2; ворота № 3; колодязь питний № 4; колодязь питний № 5.

Визнати за відповідачем право власності на житловий будинок загальною площею 76 кв.м. по АДРЕСА_1 з надвірними та господарськими спорудами: погріб «Е», площею 17.6 кв.м.; прибудова «а» , площею 7.2 кв.м.; веранда «а1», площею 9.0 кв.м.; гараж «Б», площею 47.0 кв.м.; навіс «В» , площею 40.0 кв.м.; сарай «Г», площею 49.4 кв.м.; убиральня «Д», площею 1.8 кв.м.; огорожа № 1; ворота з хвірткою № 2; ворота № 3; колодязь питний № 4; колодязь питний №5 в повному обсязі та стягнути з відповідача на її користь половину визначеної експертом вартості будинковолодіння як грошову компенсацію в рахунок частки у праві спільної власності.

Визнати за ОСОБА_6 право власності та виділити їй в натурі наступне майно: трактор колісний JINMA JM-244, н.з. НОМЕР_1, 2012 року випуску, вартістю 52 865 та агрегати до нього: косілка вартість 7 000 грн. та гребка 4 000 грн., холодильник «Електролюкс» вартістю 4 000 грн., пральна машинка-автомат «LG» вартістю 5 000 грн. та причіп автомобільний вартістю 10 000 грн.

Визнати за відповідачем право власності та виділити йому в натурі наступне майно: холодильник «Атлант» вартістю 3 000 грн., кухонний гарнітур вартістю 7 000 грн., пральна машинка-автомат «ALPARI» вартістю 1 500 грн., гарнітур для прихожої вартістю 1 500 грн., болер вартістю 4 000 грн., морозильна камера «Атлант» вартістю 5 000 грн., двоспальне ліжко вартістю 7 000 грн., телевізор «LG» вартістю 3 000 грн., комод вартістю 2 000 грн., причіп тракторний 20 000 грн., плуг вартістю 3 000 грн., пристрій для посадки та обробітку картоплі вартістю 5 000 грн. та стягнути понесені судові витрати.

В січні 2019 року представник позивача адвокат ОСОБА_9 подав до суду остаточну заяву про зменшення позовних вимог та уточнення позову про поділ майна подружжя, в якій просив суд визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя житловий будинок загальною площею 76 кв.м. по АДРЕСА_1 з надвірними та господарськими спорудами: погріб «Е», площею 17.6 кв.м.; прибудова «а» , площею 7.2 кв.м.; веранда «а1», площею 9.0 кв.м.; гараж «Б», площею 47.0 кв.м.; навіс «В» , площею 40.0 кв.м.; сарай «Г», площею 49.4 кв.м.; убиральня «Д», площею 1.8 кв.м.; огорожа № 1; ворота з хвірткою № 2; ворота № 3; колодязь питний № 4; колодязь питний № 5.

Визнати за ОСОБА_5 право власності на житловий будинок загальною площею 76 кв.м. по АДРЕСА_1 з надвірними та господарськими спорудами: погріб «Е», площею 17.6 кв.м.; прибудова «а» , площею 7.2 кв.м.; веранда «а1», площею 9.0 кв.м.; гараж «Б», площею 47.0 кв.м.; навіс «В» , площею 40.0 кв.м.; сарай «Г», площею 49.4 кв.м.; убиральня «Д», площею 1.8 кв.м.; огорожа № 1; ворота з хвірткою № 2; ворота № 3; колодязь питний № 4; колодязь питний №5 в повному обсязі та стягнути з відповідача на користь позивачки половину визначеної експертом вартості будинковолодіння як грошову компенсацію в рахунок частки у праві спільної власності в сумі 87 871 грн.

Визнати за ОСОБА_6 право власності та виділити їй в натурі майно: трактор колісний JINMA JM-244, н.з. НОМЕР_1, 2012 року випуску, вартістю 52 865 грн., стягнути понесені судові витрати та позовні вимоги про визнання права власності та виключення з опису косілки вартістю 7 000 грн. та гребки вартістю 4 000 грн. залишити без розгляду.

Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 27 лютого 2019 року позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання за ОСОБА_6 право власності та виділення в натурі на майно: трактор JINMA JM-244, н.з. НОМЕР_1, 2012 року випуску, вартістю 52 865 грн. - закрито провадження

Позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання за ОСОБА_6 право власності та виділення в натурі на майно: косілки вартістю 7 000 грн. та гребки вартістю 4 000 грн. залишено без розгляду.

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 27 лютого 2019 року позов ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково.

Визнано об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_6 житловий будинок загальною площею 76 кв.м. по АДРЕСА_2 з надвірними та господарськими спорудами: погріб «Е» площею 17,6 кв.м.; прибудова «а» площею 7,2 кв.м.; веранда «а1» площею 16,4 кв.м.; прибудова «а2» площею 37,3 кв.м; котельня (прибудова) «а3» площею 9,0 кв.м., гараж «Б» площею 47 кв.м.; навіс «В» площею 40,0 кв.м.; сарай «Г» площею 49,4 кв.м.; убиральня «Д» площею 1,8 кв.м.; огорожа №1; ворота з хвірткою №2; ворота №3; колодязь питний №4; колодязь питний №5.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину на житлового будинку загальною площею 76 кв.м. по АДРЕСА_2 з надвірними та господарськими спорудами: погріб «Е» площею 17,6 кв.м.; прибудова «а» площею 7,2 кв.м.; веранда «а1» площею 16,4 кв.м.; прибудова «а2» площею 37,3 кв.м; котельня (прибудова) «а3» площею 9,0 кв.м., гараж «Б» площею 47 кв.м.; навіс «В» площею 40,0 кв.м.; сарай «Г» площею 49,4 кв.м.; убиральня «Д» площею 1,8 кв.м.; огорожа №1; ворота з хвірткою №2; ворота №3; колодязь питний №4; колодязь питний №5.

Визнати за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею АДРЕСА_3 з надвірними та господарськими спорудами: погріб «Е» площею 17,6 кв.м.; прибудова «а» площею 7,2 кв.м.; веранда «а1» площею 16,4 кв.м.; прибудова «а2» площею 37,3 кв.м; котельня (прибудова) «а3» площею 9,0 кв.м., гараж «Б» площею 47 кв.м.; навіс «В» площею 40,0 кв.м.; сарай «Г» площею 49,4 кв.м.; убиральня «Д» площею 1,8 кв.м.; огорожа №1; ворота з хвірткою №2; ворота №3; колодязь питний №4; колодязь питний №5.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 судові витрати: 2 000 грн. по сплаті судового збору; 4 600 грн. на правничу допомогу; 6 385 грн. 80 коп. за проведення судової будівельно-технічної експертизи.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення суду скасувати як незаконне, необґрунтоване, прийняте з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а по справі ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

В обгрунтування апеляційної скарги вказує на те, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції не взяв до уваги прийняте судом першої інстанції та залишене апеляційним судом без змін рішення, яким задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про поділ спільного майна подружжя, предметом спору в даній справі є тотожний предмету спору, що є предметом розгляду у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя , а також відсутні підстави для встановлення права спільної сумісної власності житлового будинку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить рішення суду змінити, виклавши його в такій редакції: визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_6 житловий будинок загальною площею 76 кв.м. по АДРЕСА_2 з надвірними та господарськими спорудами: погріб «Е» площею 17,6 кв.м.; прибудова «а» площею 7,2 кв.м.; веранда «а1» площею 16,4 кв.м.; прибудова «а2» площею 37,3 кв.м; котельня (прибудова) «а3» площею 9,0 кв.м., гараж «Б» площею 47 кв.м.; навіс «В» площею 40,0 кв.м.; сарай «Г» площею 49,4 кв.м.; убиральня «Д» площею 1,8 кв.м.; огорожа №1; ворота з хвірткою №2; ворота №3; колодязь питний №4; колодязь питний №5.

Визнати за відповідачем право власності на житловий будинок загальною площею 76 кв.м. по АДРЕСА_2 з надвірними та господарськими спорудами: погріб «Е» площею 17,6 кв.м.; прибудова «а» площею 7,2 кв.м.; веранда «а1» площею 16,4 кв.м.; прибудова «а2» площею 37,3 кв.м; котельня (прибудова) «а3» площею 9,0 кв.м., гараж «Б» площею 47 кв.м.; навіс «В» площею 40,0 кв.м.; сарай «Г» площею 49,4 кв.м.; убиральня «Д» площею 1,8 кв.м.; огорожа №1; ворота з хвірткою №2; ворота №3; колодязь питний №4; колодязь питний №5 в повному обсязі та стягнути з відповідача на користь ОСОБА_6 половину визначеної експертом вартості будинковолодіння як грошову компенсацію в рахунку частки у праві спільної власності в сумі 78 871 грн. та визнати за ОСОБА_6 право власності та виділити їй в натурі трактор колісний JINMA JM-244, н.з. НОМЕР_1, 2012 року випуску, вартістю 52 865 грн., виключивши його з опису спільного майна подружжя. В іншій частині залишити рішення без змін.

В обгрунтування апеляційної скарги вказує, що суд встановив всі обставини справи, проте висновки суду, викладені в резолютивній частині, не відповідають фактичним обставинам справи.

У відзиві ОСОБА_6 просить апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, як необґрунтовану.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційних скарг, судова колегія проходить до висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_5 по наступних підставах.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і дотримання норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Проте таким вимогам закону рішення суду не відповідає.

Постановляючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що під час шлюбу житловий будинок з надвірними спорудами, який перебував у власності відповідача значно збільшився у своїй вартості внаслідок спільних коштів, тому є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя і поскільки відповідач не надав згоди на присудження йому грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності , тому суд визнав ідеальні частки у цьому майні без його реального поділу і залишено майно у їх спільній частковій власності.

Але такі висновки суду не відповідають нормам матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 09 листопада 1996 року по 13 жовтня 2016 року, який було розірвано за рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 13 жовтня 2016 року.

Від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_4.

Згідно договору дарування від 11 листопада 1997 року ОСОБА_5 отримав в дар житловий будинок з надвірними спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_1 і розташований на земельній ділянці площею 4 100 кв.м. Договір дарування зареєстрований в реєстрі за № 2-1982.

Відповідно технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок №12 по вул. Кругова в м. Кобиляки, виготовлений станом на 22 липня 1997 року вбачається, що на земельній ділянці розташований житловий будинок, веранда, літня кухня, погріб та колодязь, загальна площа яких становить 109 кв.м.

На підставі рішення Виконавчого комітету Кобилянської сільської ради Звенигородського району Черкаської області № 45від 20 вересня 2007 року ОСОБА_5 надано дозвіл на добудову веранди, сараю, гаража, курятника до житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1

Згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовлений станом на 10 березня 2017 року, вбачається, що змінилася площа будинку з прибудовами, яка становить 146 кв. та були здійснені добудови, а саме: гараж, навіс, сарай, убиральня, погріб, огорожа, ворота та колодязь.

Відповідно до висновку експерта № 09-17 від 11 вересня 2017 року : дійсна ринкова вартість на час проведення експертизи житлового будинку загальною площею по АДРЕСА_1 та надвірних спорудах і господарських споруд відповідно до технічного паспорту на будинок на 10 березня 2017 року визначена станом на час проведення експертизи складає 157 742 грн. та дійсна ринкова вартість житлового будинку по АДРЕСА_1, загальною площею 32.6 кв.м. та надвірних спору відповідно до технічного паспорту на цей будинок на 22 липня 1997 року визначена станом на час проведення експертизи складає 68 040 грн.

Із наведеного вбачається, що в період перебування сторонами у зареєстрованому шлюбі ними було здійснено добудови до житлового будинку та інші господарські споруди, внаслідок чого збільшилась вартість житлового будинку з надвірними спорудами.

В той же час, відповідно до технічного паспорта на садибний житловий будинок АДРЕСА_1 станом на 10 березня 2017 року самовільними будовами є гараж «Б», сарай «Г», веранда «а1», прибудова «а2», прибудова (котельня) «а3».

При проведенні судової будівельно-технічної експертизи від 11 вересня 2017 року експерт вивчав технічний паспорт і у вартість включив самовільні побудови.

Відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об'єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об'єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об'єктами спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об'єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Головним критерієм поділу майна як об'єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); в разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року ( справа № 6-1447цс17).

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2008 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилась внаслідок трудових або грошових затратах другого з подружжя чи їх обох.

Таким чином, при вирішенні спору в частині визнання спірного житлового будинку спільним сумісним майном подружжя районним судом не враховано, що майно, що належало одному з подружжя на праві особистої приватної власності у порядку ст. 57 СК України, повністю та автоматично не перетворюється у спільну сумісну власність. Спільна сумісна власність виникає лише у порядку, визначеному статтею 62 СК України, тобто право спільної сумісної власності виникає на частку майна, яка істотно збільшилась внаслідок умов , передбачених цим законом, з урахуванням частини, яка належала одному із подружжя на праві особистої приватної власності.

Зазначений висновок викладено в постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 541/2734/16-ц.

Вартість майна збільшилась за рахунок веранди «а1», прибудови «а2», прибудови (котельня) «а3», гаража «Б», сараю «Г», які є самовільно побудованими.

За змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом.

Здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

Самочинно збудоване нерухоме майно не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми, самочинним є будівництво об'єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній.

Відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об'єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

Зазначений висновок викладено в постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 529/501/16-ц, від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17.

Тому вартість самочинно побудованого майна у вартість при розділі майна подружжя не враховується.

Поскільки жилий будинок і надвірні споруди, які могли б підлягати до розділу побудовані до укладення договору дарування, то позивачка не має права вимагати грошову компенсацію за це майно. А грошова компенсація за самовільно побудоване майно не підлягає до стягнення.

За таких обставин в задоволенні позову необхідно відмовити.

Що стосується апеляційної скарги ОСОБА_6, то вона підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 СК України).

За положенням частин першої та другої статті 364 ЦК України, яка регулює правовідносини з виділу власником належної йому частки, що є у спільній частковій власності, співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

За змістом статті 364 ЦК України власник, який бажає виділу своєї частки, може вимагати виділу такої частки в натурі, і лише у зв`язку з неможливістю такого виділу або заборони такого виділу відповідно до закону він має право на компенсацію, яку може вимагати на підставі цієї норми права.

Зазначена норма права регулює випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації належної йому частки та визнання за ними права власності на все майно.

За положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників.

Загальні засади цивільного законодавства, зокрема засади справедливості, добросовісності та розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), спонукають суд при вирішенні зазначених спорів ураховувати також інтереси обох сторін та встановлювати: чи дійсно є неможливим виділ частки в натурі; чи допускається такий виділ згідно із законодавством; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на усе спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар тощо.

Разом з тим положення статті 365 ЦК України регулюють випадки припинення права власності на частку у спільному майні за вимогою позивача -співвласника майна, який домагається позбавлення права власності на частку майна інших співвласників - відповідачів у справі, та визначають умови такого виділу. Виплата компенсації у цьому випадку допускається за наявності умов, визначених пунктами 1 - 4 частини першої зазначеної статті, та за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Отже, із системного аналізу зазначених норм матеріального права можна дійти висновку, що положення статті 364 ЦК України у поєднанні із частиною четвертою статті 71 СК України застосовуються до правовідносин щодо вимоги співвласника частки у майні, що знаходиться у спільній частковій власності, про отримання компенсації вартості своєї частки, у зв'язку з неможливістю виділення її в натурі.

Разом з тим норми статті 365 ЦК України у поєднанні з частинами четвертою та п'ятою статті 71 СК України застосовуються до правовідносин щодо вимоги одного зі співвласників, у тому числі одного з подружжя, про припинення частки іншого співвласника у спільному майні шляхом виплати йому компенсації вартості такої частки.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-2405цс16.

Проте, поскільки ОСОБА_6 не довела свої позовні вимоги про визнання жилого будинку спільною сумісною власністю подружжя, а прибудови до жилого будинку і господарські споруди є самовільно побудованими, то вона не має права на стягнення грошової компенсації за її частку в жилому будинку.

Що стосується визнання права власності і виділення в натурі трактора колісного JINMA JM-244, то ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 27 лютого 2019 року провадження по справі в цій частині закрито. В установленому порядку вказана ухвала в апеляційному порядку не оскаржується.

На підставі ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 підлягають стягненню судові витрати за сплату судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 3 000 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволити частково.

Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 27 лютого 2019 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 судові витрати -3 000 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: