Дата документу 06.05.2019 Справа № 320/238/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 320/238/18 Головуючий у 1 інстанції: Редько О.В.
№ 22-ц/807/1155/19 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 травня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 03 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення,

ВСТАНОВИВ:

В січні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що йому на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28.12.2017 року належить квартира НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_1. Після набуття у власність нерухомості йому стало відомо, що відповідач зареєстрований та фактично проживає в цьому помешканні, що порушує його конституційні права по володінню, користуванню та розпорядженню належною йому на праві власності квартирою. Від колишнього власника квартири позивачу стало відомо, що відповідач ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з її дочкою ОСОБА_5 і, після розірвання шлюбу, залишився мешкати в належній тепер позивачу квартирі. В теперішній час відповідач продовжує проживати в квартирі позивача і перешкоджає його вселенню в квартиру. Він намагався поспілкуватися з відповідачем, але вхідні двері відповідач не відчиняє, спілкуватися відмовляється. В теперішній час позивач, як власник квартири, має намір вселитися і проживати в придбаній квартирі, але фактичне проживання в ній відповідача перешкоджає йому це зробити.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд, визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 та виселити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 з житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1, а також стягнути з відповідача судовий збір в розмірі 1 409,60 грн.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 03 грудня 2018 року позов задоволено повністю.

Визнано ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

Виселено ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 з житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1409 гривень 60 копійок.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції було встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28.12.2017 року власником квартири НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 є позивач по справі ОСОБА_4

Договір купівлі-продажу двокімнатної квартири НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 від 28.12.2017 року є дійсним, його не змінено, не скасовано та не визнано в судовому порядку недійсним.

Відповідач ОСОБА_3 перебував в зареєстрованому шлюбі з донькою колишньої власниці квартири ОСОБА_6 - ОСОБА_5, мешкає в квартирі НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 з 2003 року та зареєстрований в ній з 2006 року, після розірвання шлюбу залишився мешкати в спірному житловому приміщенні.

Таким чином, позивач ОСОБА_4 не може вільно користуватися та розпоряджатися своїм правомірно набутим майном, у зв'язку з перешкодами, які створені проживанням відповідача у квартирі АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що правомірно вселився в квартиру, попередній власник вселила його безстроково.

Також зазначає про те, що договір купівлі-продажу містить неправильні відомості, тому що квартира не оглядалася покупцем, не оцінювалася, а ОСОБА_4 після того як став власником в 2017 році, тривалий час не пред'являв жодних претензій, не заявляв до нього вимог по звільненню квартири, а отже погодився що до нього перейшло зобов'язання попереднього власника щодо проживання в квартирі її колишнього члена сім'ї.

Такі заперечення відповідача не є переконливими з огляду на наступне.

Положення ст. ст. 64, 156 ЖК УРСР не застосовуються в даному випадку і право на проживання членів сім'ї колишнього власника у квартирі припиняється з моменту її продажу.

Водночас, відповідно до ст. 391 ЦК України новий власник квартири має право усувати усі перешкоди у користуванні своїм майном, зокрема висиляти з квартири повнолітніх осіб без надання іншого житлового приміщення.

Відповідно до ст. 328 ЦК України таке право власника виникає тоді, коли він набув право власності на підставах, що не заборонені законом, тобто на підставі договору купівлі-продажу.

Зазначена правова позиція була висловлена Верховним Судом в постанові від 25 липня 2018 року (справа № 638/13030/13-ц, провадження № 61-20713св18), у якій Верховний Суд зазначив, що для такого виду спорів не потрібна зі сторони позивача обов'язкова вимога про виселення, яку повинні отримати проживаючи у квартирі особи.

За раніше висловленими правовими позиціями власник житла усуває перешкоди в користуванні цим житлом зареєстрованою особою шляхом подання позову про визнання цієї особи такою, що втратила право на користування житлом та зняття з реєстрації (ВСУ від 16 листопада 2016 р., № 6-709цс16).

З припиненням права власності особи на житлове приміщення втрачається й право користування цим жилим приміщенням у членів його сім'ї (справа № 661/4901/15-ц, 22.12.16)

У даній справі відповідачем не оспорений договір купівлі-продажу, не доведений певний особливий зв'язок між позивачем та колишнім власником квартири, і які б могли довести фіктивність договору купівлі-продажу. В матеріалах справа міститься договір купівлі-продажу на підставі якого продавець передав, а покупець повністю оплатив квартиру.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, ст.. 4 ЦПК, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником житла, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У справі, яка є предметом перегляду, врахувавши, що припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім'ї права користуватися житлом, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для виселення відповідача.

Право користуватися житлом для членів сім'ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім'ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло.

Тривалий строк користування відповідачем спірною квартирою, враховуючи зміну власника, членом сім'ї якого він був, не може бути підставою для відмови у захисті прав нового власника на користування житлом на власний розсуд.

Також безпідставними є твердження відповідача що новий власник тривалий час не заявляв до нього вимог а тому погодився з тим що до нього перейшло право відповідача на безстрокове користування квартирою.

Так, в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

При цьому власник не обмежений будь-яким строком щодо захисту свого права власності, тому що допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред'явлений протягом всього часу тривання відповідного правопорушення.

Тож суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 03 грудня 2018 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складений 6 травня 2019року.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков