Єдиний унікальний номер № 616/539/18
Провадження № 2/616/10/19
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

„24 квітня 2019 року Великобурлуцький районний суд

Харківської області

в складі головуючого-судді РИКОВА М.І.

за участю секретаря

судового засідання ШЕГДА В.М.

позивача не з`явився

представника позивача ШЕВЧЕНКО О.С.

відповідача не з`явився

представника відповідача не з`явився

третя особа - приватний нотаріус

Харківського міського

нотаріального округу не з`явилась,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Великий Бурлук справу за позовом ОСОБА_1 ЄГОРОВИЧА до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Самощенко Олена Анатоліївна про визнання договорів міни недійсними та скасування державної реєстрації,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А., в якій просить: - визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію договору міни № 1785 від 02 грудня 2016 року, який зареєстрований приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А. від 02.12.2016, індексний номер: 32693152; - визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію договору міни № 1845 від 14 грудня 2016 року, який зареєстрований приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А. від 14.12.2016, індексний номер: 32915610; - визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію договору міни № 1870 від 20 грудня 2016 року, який зареєстрований приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А. від 20.12.2016, індексний номер: 33043856.

В обґрунтування позову з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_3 зазначає, що він є власником земельних ділянок, які розташовані на території Гнилицької сільської ради Великобурлуцького району Харківської області, а саме: земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 , розміром 6,2152 га, земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 , розміром 6,2156 га, та земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 , розміром 6,2153 га.

Позивач з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно дізнався що, окрім іншого він є власником ще трьох земельних ділянок, цільове призначення яких для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та які розташовані на території Першої Гнилицької сільської ради Великобурлуцького району Харківської області, а саме: - земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_2 , розміром 0,0405 га, яка утворилася шляхом поділу земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_3 ; - земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_2 , розміром 0, 0305 га, яка утворилася шляхом поділу земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_3 ; - земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_2 , розміром 0, 0305 га, яка утворилася шляхом поділу земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_3 .

Отже, предметом позову є визнання недійсними та скасування реєстрації договорів міни земельних ділянок, які укладені між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 , зареєстровані приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А.: договір міни № 1870 від 20.12.2016; договір міни № 1785 від 02.12.2016; договір міни № 1845 від 14.12.2016.

Позивач вказує, що вищевказані договори міни земельних ділянок є недійсними, оскільки їх зміст суперечить Цивільному кодексу України та іншим актам цивільного законодавства.

Представник позивача адвокат Прасолов І.В. в уточненій позовній заяві зазначає, що законодавець передбачив декілька підстав отримання у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення, зокрема як земельний пай при приватизації сільськогосподарських підприємств для ведення товарного сільськогосподарського виробництва або як землі для ведення сільського господарства. Законодавець не закріпив у ЗК України чи інших законах України порядок міни земельних часток (паїв) в інших випадках. Обміняними можуть бути земельні ділянки за схемою «пай на пай» та лише у випадку, передбаченому статтею 14 Закону № 899- IV Пунктом 15 розділу X «Перехідні положення» ЗК України (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин від 02.11.2016) передбачено, що до набрання чинності законами про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 01 січня 2018 року, не допускається купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами.

Відповідно до п.1 та п.2 всіх трьох оскаржуваних договорів цільове призначення земельних ділянок, які були предметом обміну - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до п.1 Договору міни № 1785 від 02.12.2016 відповідач передає позивачу, а позивач приймає земельну ділянку площею 0,0405 га. Відповідно до п.2 даного Договору позивач передає відповідачу, а відповідач приймає земельну ділянку площею 6,2152 га.

Відповідно до п.1 Договору міни № 1845 від 14.12.2016 відповідач передає позивачу, а позивач приймає земельну ділянку площею 0,0305 га. Відповідно до п.2 даного Договору позивач передає відповідачу, а відповідач приймає земельну ділянку площею 6,2153 га.

Відповідно до п.1 даного Договору міни № 1870 від 20.12.2016 відповідач передає позивачу, а позивач приймає земельну ділянку площею 0,0305 га. Відповідно до п.2 даного Договору позивач передає відповідачу, а відповідач приймає земельну ділянку площею 6, 2156 га. Згідно п.3 даного Договору, сторони домовились, що обмін зазначеного нерухомого майна здійснюється з доплатою 70 000 грн 00 к., які представник позивача отримав для свого довірителя від відповідача ще до підписання цього договору.

Тобто, обмін земельними ділянками, які є предметом оспорюваного договору міни відбувся не за схемою «пай на пай», за якою кожна із сторін договору відчужує на користь один одного свій пай та отримує взамін пай другої сторони, так як розмір земельних ділянок, які передавав позивач був значно більшим за розмір, земельних ділянок, які передавав відповідач.

Таким чином, спірні правочини укладено в період дії заборони на відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також з порушенням вимог ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток, що в силу положень закону є підставою для визнання їх недійсними.

Представником відповідача адвокатом ОСОБА_5 . подано відзив на уточнену позовну заяву в якій зазначено, що він не погоджується з позицією представника позивача, оскільки зазначені в уточненій позовній заяві представником позивача нормативно-правові акти стосуються обставин обміну земельних ділянок власниками земельних часток (паїв). По даній справі був здійснений обмін вже виділених земельних ділянок, права власності на які підтверджувалися державними актами. Зазначає, що 20 травня 2011 року ОСОБА_3 , який є позивачем по справі, по договору позики отримав від ОСОБА_6 кошти у розмірі 85 000 грн 00 к. Також 10 грудня 2011 року позивач, по договору позики, отримав від відповідача кошти у розмірі 120 000 грн 00 к. Крім того, 17 квітня 2012 року позивач, по договору позики, отримав від ОСОБА_6 кошти у розмірі 124 050 грн 00 к.

10 грудня 2011 року позивач склав заповіт, яким зробив розпорядження та заповів на випадок своєї смерті ОСОБА_6 належну йому земельну ділянку, площею 6,2152 га, що належала останньому на підставі державного акта серії НОМЕР_4 на право приватної власності на землю, та земельну ділянку, площею 6,2156 га, що належала йому на підставі державного акта серії НОМЕР_5 на право приватної власності на землю. 14 квітня 2012 року ОСОБА_3 склав заповіт, яким зробив розпорядження та заповів на випадок своєї смерті ОСОБА_6 належну йому на підставі державного акту серії НОМЕР_6 на право приватної власності на землю земельну ділянку, площею 6,2153 га.

20 травня 2011 року позивач надав нотаріально завірену державним нотаріусом Великобурлуцького державної нотаріальної контори Харківської області Марченко Н.І. довіреність на ім`я ОСОБА_6 на відчуження та управління, а також вчинення для нього та/чи у його інтересах будь-яких дій, щодо належного йому на праві приватної власності нерухомого майна, з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилося, визнаючи в усіх випадках суми, терміни та інші умови на власний розсуд.

Разом з довіреністю та заповітом позивач передав ОСОБА_6 оригінали правовстановлюючих документів на земельні ділянки, а саме: державний акт серії НОМЕР_4 на право приватної власності на земельну ділянку, площею 6,2152 га; державний акт серії НОМЕР_5 на право приватної власності на земельну ділянку, площею 6,2156 га та державний акт серії НОМЕР_6 на право приватної власності на земельну ділянку, площею 6,2153 га. У жовтні-листопаді 2016 року позивач особисто доручив ОСОБА_6 , на підставі наданої раніше довіреності, укласти договори міни належних йому земельних ділянок, площею 6,2152 га, що належала йому на підставі державного акта серії НОМЕР_4 на право приватної власності на землю, площею 6,2156 га, що належала йому на підставі державного акту серії НОМЕР_5 на право приватної власності на землю, та площею 6,2153 га, що належала йому на підставі державного акта серії НОМЕР_6 на право приватної власності на землю, на земельні ділянки, які належали відповідачу ОСОБА_4 , кадастровий номер НОМЕР_2 , кадастровий номер НОМЕР_2 , кадастровий номер НОМЕР_2 .

Представник відповідача зазначає, що під час укладання договорів міни від 02 грудня 2016 року, оскільки площі земельних ділянок були різними, сторонами договору була визначена доплата у розмірі 70 000 грн 00 к., які представник отримав для свого довірителя ще до підписання цього договору.

Під час укладання договорів міни від 14 грудня 2016 року, так як площі земельних ділянок були різними, сторонами договору була визначена доплата у розмірі 25 000 грн 00 к, які представник отримав до підписання цього договору для свого довірителя.

Під час укладання договорів міни від 20 грудня 2016 р., так як площі земельних ділянок були різними, сторонами договору була визначена доплата у розмірі 15 000 грн 00 к., які представник отримав ще до підписання цього договору для свого довірителя.

Вищезазначені суми доплат, за згодою позивача, залишились у розпорядженні ОСОБА_6 в рахунок погашення заборгованості за борговими розписками.

Крім того, на виконання доручення позивача, на підставі виданої довіреності ОСОБА_6 з 2012 року отримував належну позивачу оплату за орендовані СФГ «ЛАН» земельні ділянки в рахунок погашення заборгованості за борговими розписками.

Не погоджуючись з позицією представника позивача зазначив, що законодавець розмежував такі поняття як «земельна ділянка» та «земельна частка (пай)», і у прикінцевих положеннях чітко визначив, що забороняється купівля-продаж або іншим способом відчуження, крім обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону.

Таким чином, позивач своїми діям визначив свої дійсні наміри з відчуження та управління належними йому земельними ділянками шляхом їх обміну, що підтверджується вищезазначеними документами. Вважає, що поданий позов є безпідставним та поданий з метою вчинення шахрайських дій позивача по введенню суд в оману та злочинному заволодінню коштами, що належать іншим особам. За викладених обставин просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А. на адресу суду надала письмові пояснення в яких зазначила, що 02 грудня 2016 року за реєстровим № 1784, 14 грудня 2016 року за реєстровим № 1845 та 20 грудня 2016 року за реєстровим № 1870, нею, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, були посвідченні договори міни земельних ділянок.

Для посвідчення вказаних договорів їй були надані оригінали правовстановлюючих документів, а саме: - державний акт на право власності на земельну ділянку, серія НОМЕР_5 , виданого 08 квітня 2008 року Великобурлуцьким районним відділом земельних ресурсів, витяг з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, яке зареєстровано державним реєстратором Гасан М.Г., Реєстраційна служба Великобурлуцького районного управління юстиції Харківської області, 10 жовтня 2014 року за номером запису про право власності: 7329797; - державний акт на право власності на земельну ділянку, серія НОМЕР_6 , виданого 29 вересня 2003 року Великобурлуцькою районною державною адміністрацією Харківської області, витяг з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, яке зареєстровано державним реєстратором Гасан М.Г., Реєстраційна служба Великобурлуцького районного управління юстиції Харківської області, 10 жовтня 2014 року за номером запису про право власності: 7340973 та державний акт на право власності на земельну ділянку, серія НОМЕР_4 , виданого 29 вересня 2003 року Великобурлуцькою районною державною адміністрацією Харківської області, витяг з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, яке зареєстровано державним реєстратором Гасан М.Г., Реєстраційна служба Великобурлуцького районного управління юстиції Харківської області, 10 жовтня 2014 року за номером запису про право власності: 7325787.

Також була надана довіреність, посвідчена ОСОБА_7 , державним нотаріусом Великобурлуцької державної нотаріальної контори Харківської області 20 травня 2011 року за реєстровим № 1127 від мені ОСОБА_3 на розпорядження нерухомим майном, з чого б воно не складалося і де б знаходилось. Дійсність вказаної довіреності підтверджується повними витягами з Єдиного реєстру довіреностей, отриманих перед вчиненням оскаржуваних правочинів.

Згідно з Інформаціями з Державного реєстру речових прав на нерухоме та Витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна (про податкові застави) отриманих в день проведення правочину, були відсутні будь які заборони щодо земельних ділянок.

Також, сторонами були надані усі інші необхідні документи. Жодних підстав для відмови у вчинені вказаних правочинів не було.

Приватний нотаріус Самощенко О.А. зазначила, що при посвідчені договорів міни не було допущено порушень діючого законодавства України, а тому позов не підлягає до задоволення.

В судовому засіданні позивач та представники позивача - адвокат Прасолов І.В., який діє на підставі довіреності від 28 лютого 2018 року, а також адвокат Шевченко О.С., яка діє на підставі ордеру серія ХВ № 1809015 заявлені позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі з підстав викладених в уточненій позовній заяві.

Позивач ОСОБА_3 в судовому засіданні відмовився від давання особистих показань або пояснень, керуючись ст.63 Конституції України, про що надав відповідну заяву (т.1 а.с.13).

Представники відповідача - адвокат Михайлов О.В., який діє на підставі ордеру серії ХВ № 79131 від 15.01.2019 та адвокат Шерстюк Р.В., який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 01 листопада 2018 року в судових засіданнях зазначили, що відповідач позовні вимоги не визнає в повному обсязі, просили відмовити у задоволені позову на підставі викладених у відзиві обставин.

Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А. в судове засідання не з`явилась, просила справу розглядати за її відсутності (т.1 а.с.75).

Вислухавши пояснення учасників справи, давши оцінку матеріалам справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд прийшов до наступного.

Частиною 1 ст.4 ЦПК України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно зі ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. При цьому об`єктом захисту є саме порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, що пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково, викликане поведінкою іншої особи.

Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

При цьому наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а лише однією з необхідних умов реалізації.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 на підставі державного акта серія НОМЕР_4 від 29 вересня 2003 року, виданого на підставі розпорядження Великобурлуцької районної державної адміністрації від 28 лютого 2003 року № 50 належала земельна ділянка, розміром 6,2152 га, яка розташована на території Гнилицької сільської ради Великобурлуцького району Харківської області, цільове призначення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер НОМЕР_1 (а.с.12).

Також, позивачу на підставі державного акта серія НОМЕР_5 від 08 квітня 2008 року, виданого на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом ВКВ № 067915 від 09 листопада 2007 року, зареєстровано в реєстрі за № 3464, належала земельна ділянка, розміром 6,2156 га, яка розташована на території Гнилицької сільської ради Великобурлуцького району Харківської області, цільове призначення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер НОМЕР_1 (а.с.11).

Крім того, ОСОБА_3 на підставі державного акта серія НОМЕР_6 від 29 вересня 2003 року, виданого на підставі розпорядження Великобурлуцької районної державної адміністрації від 28 лютого 2003 року № 50 належала земельна ділянка, розміром 6,2153 га, яка розташована на території Гнилицької сільської ради Великобурлуцького району Харківської області, цільове призначення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер НОМЕР_1 (а.с.10).

20 травня 2011 року ОСОБА_3 видав довіреність, якою серед іншого уповноважив ОСОБА_6 повноваженнями на відчуження та управління, а також вчинення для нього та/чи у його інтересах будь- яких дій, щодо належного йому на праві приватної власності нерухомого майна, з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилося, визнаючи в усіх випадках суми, терміни та інші умови на власний розсуд. Вказана довіреність була посвідчена державним нотаріусом Великобурлуцької державної нотаріальної контори Харківської області Марченко Н.І. 20 травня 2011 р. за реєстровим № 1127 (т.1 а.с.99-101).

Відтак, позивач ОСОБА_3 видав довіреність на ОСОБА_6 з наданням останньому кола повноважень відносно своєї власності за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

02 грудня 2016 року між ОСОБА_4 , з однієї сторони та ОСОБА_8 , з другої було укладено договір міни, відповідно до якого ОСОБА_4 передав ОСОБА_3 земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_2 , розміром 0,0305 га, яка розташована на території Першої Гнилицької сільської ради Великобурлуцького району Харківської області, а ОСОБА_3 в свою чергу передав ОСОБА_4 земельну ділянку, розміром 6,2156 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , що розташована на території Гнилицької сільської ради Великобурлуцького району Харківської області. Договір міни від 02 грудня 2016 року було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А. та зареєстровано в реєстрі за номером 1785. Згідно п.3 договору міни обмін зазначеного нерухомого майна здійснюється з доплатою у сумі 70 000 грн 00 к., які представник ОСОБА_3 отримав для свого довірителя від ОСОБА_4 ще до підписання договору, в порядку, передбаченому чинним законодавством України (т.1 а.с.105-107).

Також, 14 грудня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 було укладено договір міни, відповідно до якого ОСОБА_4 передав ОСОБА_3 земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_2 , розміром 0,0305 га, яка розташована на території Першої Гнилицької сільської ради Великобурлуцького району Харківської області, а ОСОБА_3 в свою чергу передав ОСОБА_4 земельну ділянку розміром 6,2153 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , що розташована на території Гнилицької сільської ради Великобурлуцького району Харківської області. Договір міни від 14 грудня 2016 року було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А. та зареєстровано в реєстрі за номером 1845. Згідно п.3 договору міни обмін зазначеного нерухомого майна здійснюється з доплатою у сумі 25 000 грн 00 к., які представник ОСОБА_3 отримав для свого довірителя від ОСОБА_4 ще до підписання договору, в порядку, передбаченому чинним законодавством України (т.1 а.с.109-112).

Крім того, між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 20 грудня 2016 року було укладено договір міни, відповідно до якого ОСОБА_4 передав ОСОБА_3 земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_2 , розміром 0,0405 га, яка розташована на території Першої Гнилицької сільської ради Великобурлуцького району Харківської області, а ОСОБА_3 в свою чергу передав ОСОБА_4 земельну ділянку, розміром 6,2152 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , що розташована на території Гнилицької сільської ради Великобурлуцького району Харківської області. Договір міни від 20 грудня 2016 року було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А. та зареєстровано в реєстрі за номером 1870. Згідно п.3 договору міни обмін зазначеного нерухомого майна здійснюється з доплатою у сумі 15 000 грн 00 к., які представник ОСОБА_3 отримав для свого довірителя від ОСОБА_4 ще до підписання договору, в порядку, передбаченому чинним законодавством України (т.1 а.с.113-116).

Отже, під час укладання вищевказаних договорів міни, сторонами договорів була визначена доплата у розмірі 70 000 грн 00 к., 25 000 грн 00 к. та 15 000 грн 00 к., які представник за довіреністю ОСОБА_6 отримав для свого довірителя, тобто для позивача ОСОБА_3 ще до підписання цього договору.

Зазначене узгоджується з показами ОСОБА_6 , який будучи допитаний в судовому засіданні в якості свідка зазначив, що дійсно позивач видав на його ім`я довіреність, якою уповноважив його серед іншого укладати правочини щодо належних ОСОБА_3 земельних ділянок, а саме: на укладення договорів міни, крім того віддав йому державні акти на зазначені ділянки, оскільки позивач винен був йому грошові кошти за договором позики від 20.05.2011 у розмірі 85 000 грн 00 к., за договором позики від 10.12.2011 у розмірі 102 000 грн 00 к. та за договором позики від 17.04.2012 у розмірі 124 050 грн 00 к. Свідок зазначив, що ОСОБА_3 за договорами міни отримав доплату і саме отримання грошових коштів та повернення боргу було на меті позивача.

Покази свідка ОСОБА_6 підтверджуються також борговими розписками, які містяться в матеріалах справи, а саме: розпискою від 20.05.2011, відповідно до якої ОСОБА_6 надав у позику ОСОБА_3 . 85 000 грн 00 к. (т.1 а.с.94), розпискою від 10.12.2011, відповідно до якої ОСОБА_6 надав за договором позики ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 102 000 грн 00 к. (т.1 а.с.95) та розпискою від 17.04.2012, відповідно до якої ОСОБА_6 надав у позику ОСОБА_3 . 124 050 грн 00 к. (т.1 а.с.96).

Позивач ОСОБА_3 щодо викладених у відзиві обставин справи та показів ОСОБА_6 жодних пояснень в судовому засіданні не надав.

За змістом інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 121721800, сформованої 24.04.2018, земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 214) площею 0,0405 га, яка утворилася шляхом поділу земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_3 , за цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Гнилицької Першої сільської ради Великобурлуцького району Харківської області, на підставі договору міни № 1870 від 20.12.2016 перейшла у власність ОСОБА_3 . Договір міни № 1870 від 20.12.2016 посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А.

Державну реєстрацію права власності (реєстрація переходу прав власності) на підставі спірного договору було проведено та внесено відомості до Реєстру 20.12.2016 реєстратором - приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А., індексний номер рішення: 33043856.

Земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 214) площею 0,0305 га, яка утворилася шляхом поділу земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_3 , за цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Гнилицької Першої сільської ради Великобурлуцького району Харківської області, на підставі договору міни № 1785 від 02.12.2016 перейшла у власність ОСОБА_3 . Договір міни № 1785 від 02.12.2016 посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А.

Державну реєстрацію права власності (реєстрація переходу прав власності) на підставі спірного договору було проведено та внесено відомості до Реєстру 02.12.2016 реєстратором - приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А., індексний номер рішення: 32693152.

Земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 214) площею 0,0305 га, яка утворилася шляхом поділу земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_3 , за цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Гнилицької Першої сільської ради Великобурлуцького району Харківської області, на підставі договору міни № 1845 від 14.12.2016 перейшла у власність ОСОБА_3 . Договір міни № 1845 від 14.12.2016 посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А.

Державну реєстрацію права власності (реєстрація переходу прав власності) на підставі спірного договору було проведено та внесено відомості до Реєстру 14.12.2016 реєстратором - приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А., індексний номер рішення: 32915610 (т.1 а.с.13-18).

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_3 надав ОСОБА_6 довіреність, якою серед іншого уповноважив ОСОБА_6 повноваженнями на відчуження та управління, а також вчинення для нього та/чи у його інтересах будь- яких дій, щодо належного йому на праві приватної власності нерухомого майна, з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилося, визнаючи в усіх випадках суми, терміни та інші умови на власний розсуд. Крім того, ОСОБА_3 було передано ОСОБА_6 . оригінали державних актів спірних земельних ділянок. Даний факт не заперечується сторонами справи.

Відповідно до ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

У відповідності до вимог п.6 ч.1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність, крім того, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.

Відповідно до ст.41 Конституції України, ч.1 ст.319 ЦК України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року, відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Позивач та його представник, як на підстави визнання незаконними договорів міни від 20.12.2016 р., від 02.12.2016 р., від 14.12.2016 р., посилався на недотримання в момент вчинення правочину п.15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України та Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 №899 (далі Закон №899»), разом з тим, суд прийшов до висновку, що правовідносини стосовно укладення договору міни, що виникли між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , не суперечать підпункту «б» пункту 15 Розділу X Перехідних положень Земельного кодексу України і відповідають приписам ст.ст. 203, 715, 716 ЦК України, у зв`язку з наступним.

Відповідно до ст.79 ЗК України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Суд зазначає, що згаданий Закон №899» визначає організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками.

За приписами ст.14 Закону №899 у разі якщо власник земельної ділянки, яка знаходиться всередині єдиного масиву, що використовується спільно власниками земельних ділянок чи іншими особами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, виявляє бажання використовувати належну йому земельну ділянку самостійно, він може обміняти її на іншу земельну ділянку на межі цього або іншого масиву. Обмін земельними ділянками здійснюється за згодою їх власників відповідно до закону та посвідчується нотаріально.

Зі змісту наданої позивачем ОСОБА_3 довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо земельних ділянок за спірним договором міни вбачається, що спірні земельні ділянки на час укладення договорів міни мали сформований кадастровий номер та державну реєстрацію (т.1 а.с.13-18).

Враховуючи приписи ст.79-1 ЗК України, за якими формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав; формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру; сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера, суд зазначає, що земельні ділянки, щодо яких укладений спірний договір міни, на момент його укладення мали статус сформованих земельних ділянок, а відтак, правовідносини з обміну такими земельними ділянками не можуть регулюватись Законом №899.

Отже, покликання позивача та його представника про порушення відповідачем вимог Закону №899 при укладенні спірних договорів міни є безпідставними.

З приводу твердження представника позивача, що оскаржуваний договір міни земельних ділянок було укладено в період дії заборони на відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), передбаченого п.15 розділу Х «Перехідних положень» ЗК України, слід зазначити наступне.

Частиною 1 ст.81 Земельного Кодексу України передбачено, що громадяни України можуть набувати права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором міни.

Згідно ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За правилами ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 ст.628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як передбачено ч.1 ст.90 Земельного Кодексу України, до кола прав власників земельних ділянок входить продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її у спадщину.

Громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, успадкування, укладання таких угод здійснюється відповідно до ЦК України з урахуванням вимог ЗК України, як то передбачено ст.131 ЗК України.

Угоди про перехід права власності на земельні ділянки укладаються в письмовій формі та нотаріально посвідчуються, угоди повинні містити назву сторін; вид угоди; предмет угоди; документ, що підтверджує право власності на земельну ділянку; відомості про відсутність заборон на відчуження земельної ділянки; відомості про відсутність або наявність обмежень щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням; зобов`язання сторін.

Відповідно до ст.132 ЗК України, угоди про перехід права власності на земельні ділянки вважаються укладеними з дня їх нотаріального посвідчення.

Згідно з ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ст.131 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, дарування, ренти, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Згідно ч.6 ст.715 ЦК України, законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору міни.

У відповідності до ст.716 ЦК України, до договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

З огляду на вищевказане, процедура міни вищезазначених земельних ділянок - є законним правом сторін - власників земельних ділянок та на підставі їх вільного волевиявлення може бути використане ними за їх взаємною згодою.

Згідно з підпунктом "б" пункту 15 розділу Х «Перехідних положень» ЗК України, до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2018 року, не допускається: купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. Купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, запроваджується за умови набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2018 року, в порядку, визначеному цим Законом.

Згідно ч.1 ст.9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Таким чином, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї набули статусу частини національного законодавства.

Згідно ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України», чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Закон прямо визначає, що якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Згідно ст.ст.1,17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст. 10 ЦПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.

Відповідно, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї та практика Європейського суду з прав людини є частиною українського законодавства. Уся без винятку практика Європейського суду з прав людини є джерелом права в Україні, вона має пріоритет у застосуванні.

ЄСПЛ, розглядаючи справи за заявами про захист права на мирне володіння майном, напрацював низку загальновизнаних стандартів захисту цього права, які зводяться до такого загального правила: вирішуючи питання про те, чи відбувається порушення ст. 1 Першого протоколу, треба визначити: чи є в позивача право власності на майно, що охоплюється змістом ст.1; чи мало місце втручання в мирне володіння майном та яким є характер такого втручання; чи відбулося позбавлення майна.

На відміну від розуміння інституту права власності, характерного для України, ЄСПЛ тлумачить поняття «майно» набагато ширше й у контексті ст.1 Першого протоколу під «майном» розуміє не тільки «наявне майно», але й цілу низку інтересів економічного характеру (активи).

ЄСПЛ виходить із того, що положення ст.1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання втручання у право на мирне володіння майном правомірним; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст.1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

ЄСПЛ констатує порушення державою ст.1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, «кожна фізична або юридична особа має право на повагу до своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Попередні положення не применшують права держави забезпечувати виконання таких законів, які є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів».

У рішенні по справі «Гайдук та інші проти України», ЄСПЛ зазначив, що стаття 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить три окремі норми. Перша норма загального характеру викладає принцип поваги до власності; вона сформульована в першому реченні першої частини. Друга норма стосується позбавлення власності за певних умов; вона сформульована в другому реченні тієї самої частини. Щодо третьої норми, то нею визнається можливість держави регулювати використання майна відповідно до загальних інтересів та із запровадженням законів, які держави вважають необхідними для цього.

У частині другій статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод йдеться лише про право держави забезпечувати виконання таких законів, які є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном. Натомість можливість існування обмежень правомочностей власника щодо розпорядження належним майном Конвенцією не передбачена.

Європейський суд з прав людини наголошував, зокрема, на тому, що необхідною ознакою майна є його відчужуваність, що ґрунтується на висловленій у Рішенні ЄСПЛ правовій позиції, згідно з якою «право відчужувати власність є традиційним і фундаментальним аспектом власності» («Маркс проти Бельгії» (Marckx v. Belgium), рішення від 27 квітня 1979 року, п.50,63).

Право відчужувати належні громадянам земельні ділянки закріплено, як вже зазначалось вище, ч.1 статті 90 ЗК України.

Разом з тим, мораторій на продаж земель сільськогосподарського призначення, що передбачений пунктами 14,15 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України, обмежує конституційні права громадян України щодо можливості відчуження належних їм на праві приватної власності земельних ділянок, які гарантуються Конситуцією України і нормами Земельного кодексу України, та суперечить статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Керуючись ч.4 ст.10 ЦПК України, суд застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права, а саме рішення ЄСПЛ у справі «Зеленчук та Цицюра проти України» (заява №846/16 та 1075/16) від 22.05.2018 року, яке безпосередньо стосується питання мораторію на землю та яким встановлено порушення ст. 1 Протоколу № 1 (захист власності) Європейської конвенції з прав людини.

Європейський суд з прав людини у п.150 Рішення від 22 травня 2018 року у справі «Зеленчук та Цицюра проти України» (заява № 846/16 та 1075/16) зазначив, що Держава - відповідач повинна прийняти необхідні законодавчі та/або інші загальні заходи для забезпечення справедливого балансу між інтересами власників сільськогосподарських земель з одного боку та загальними інтересами суспільства з іншого, у відповідності з принципами захисту прав власності в рамках Конвенції.

У Рішенні від 22 травня 2018 року у справі «Зеленчук та Цицюра проти України» (заява № 846/16 та 1075/16), що має статус остаточного з 22 серпня 2018 року, Європейський суд з прав людини встановив порушення статті 1 Протоколу № 1 (захист власності) у відносинах між заявниками і Державою Україна щодо мораторію та його продовження у національному законодавстві (п. 15 розділу X Перехідні положення Земельного кодексу України) стосовно заборони відчуження земель сільськогосподарського призначення, що належать їх власникам.

У даному рішенні, ЄСПЛ встановив, що держава не встановила справедливий баланс між загальними інтересами громади та правами власності заявників. Суд зазначив, що жодна інша держава Ради Європи не мала таку заборону і посилався на невідповідність підходу України до завершення мораторію. Було також незрозуміло, чому менш обмежувальний захід не був ефективним для досягнення тієї ж мети. Ключовим фактором для виявлення ЄСПЛ порушення прав власності заявників було те, що Україна послідовно ставила мету надання дозволу на придбання та продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення після створення інфраструктури ринку.

Проте, всупереч оголошеній меті початковий мораторій був продовжений декілька разів і зараз розглядається з усіма практичними цілями як невизначений, незважаючи на періодичні крайні строки для того, щоб законодавчий орган врегулював це питання, але ці строки не були виконані. ЄСПЛ взяв до уваги твердження уряду щодо необхідності обмеження, наприклад, запобігання збідніння сільського населення, уникнення зосередження землі в руках декількох груп, таких як багаті особи або ворожа держава, а також припинення вилучення з обробки. Проте, в першому твердженні не був врахований той факт, що заявники мешкали в місті та не бажали займатися сільським господарством. Крім того, законодавчий орган не виявив, що заборона була необхідною для досягнення поставленої мети щодо сільського населення взагалі, але її метою було надання достатньої кількості часу для прийняття необхідного законодавства. Наступні дві мети, наведені урядом, можливо досягти за допомогою інших законів, у тому числі тих, що вже зареєстровані в Україні, такі як обмеження кількості земельних ділянок та податки, які, як виявляється, сприяють обробці землі.

ЄСПЛ встановив, що тягар, накладений на двох заявників, був надмірним. Вони постраждали від наслідків нездатності органів влади дотриматися своїх власних крайніх строків, в той час як органи влади надали лише незначні підстави для нездатності обрати менш обмежувальні заходи. Україна не встановила справедливий баланс між загальними інтересами громади та інтересами заявників , а також перевищила свої повноваження щодо дискреційності («межі розсуду»). ЄСПЛ наголосив, що справа стосувалася загальної законодавчої ситуації та не обмежувалася лише заявниками.

Суд постановив, що Україна повинна вжити відповідні законодавчі або інші заходи для забезпечення справедливого балансу між інтересами власників сільськогосподарських земель та суспільством взагалі. ЄСПЛ зауважив, що він не вимагає створення ринку земельних ділянок сільськогосподарського призначення без обмежень, а також те, що держава залишається вільною обирати, які заходи необхідно вжити.

Таким чином, враховуючи викладену вище позицію ЄСПЛ, сторони договорів міни від 02 грудня 2016 року, 14 грудня 2016 року та 20 грудня 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , не мали будь-яких заборон щодо обміну своїми земельними ділянками, тому що мораторій на той час як такий хоч і існував, а також існує і на теперішній час, проте на момент розгляду справи він вважається таким, що порушує як права власників земельних ділянок, так і вимоги Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відтак, суд вважає неналежними доводи представників позивача про те, що оспорювані правочини були укладені в період дії мораторію (заборони) на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і не приймає їх до уваги з вищевикладених підстав.

Згідно ч.1 та 2 ст.188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Оскільки інші позовні вимоги ОСОБА_3 щодо скасування державної реєстрацій договорів міни є похідними від основної вимоги - визнання договору міни земельної ділянки недійсними, а тому вони є такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 7, 12, 13, 76, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, районний суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову КРАВЧЕНКА ОСОБА_9 ЄГОРОВИЧА до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Самощенко Олена Анатоліївна про визнання договорів міни недійсними та скасування державної реєстрації - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Великобурлуцький районний суд Харківської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Гнилиця Великобурлуцького району Харківської області, паспорт серії НОМЕР_7 , виданий Великобурлуцьким РВУМВС України в Харківській області 08 жовтня 2001 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_8 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець с.Гнилиця Великобурлуцького району Харківської області, паспорт серії НОМЕР_9 , виданий Комінтернівським РВ ХМУ УМВСУ в Харківській області 20 січня 1998 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_10 , зареєстрований та проживає за адресою: в`їзд АДРЕСА_2 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу САМОЩЕНКО ОЛЕНА АНАТОЛІЇВНА, місцезнаходження: м. Харків, Пушкінський в`їзд, буд.7-а, тел. 714-94-21.

Судове рішення ухвалене в нарадчій кімнаті, в судовому засіданні 24 квітня 2019 року, проголошено його вступну та резолютивну частини.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 03 травня 2019 року.

Головуючий Суддя Великобурлуцького районного суду

Харківської області М.І.РИКОВ