Апеляційне провадження №22-ц/824/1705/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Таргоній Д.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Тімуш Д.І.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя.

Свій позов мотивувала тим, що з 15.02.1997 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу вони придбали квартиру АДРЕСА_1) та 1/2 частину житлового приміщення АДРЕСА_2, які зареєстровані на ім'я відповідача. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 03.06.2016 року їх шлюб було розірвано. Згоди щодо розподілу майна, яке є їхньою спільною сумісною власністю, між сторонами не досягнуто. Просила здійснити поділ спільного майна подружжя, а саме: визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири та ј частину нежитлового приміщення, залишити відповідачу на праві власності Ѕ частину квартири та ј частину нежитлового приміщення, стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

У лютому 2018 року ОСОБА_1 подав зустрічну позовну заяву, обґрунтовуючи її тим, що в 2006 році під час перебування сторін у шлюбі ними дійсно було придбано квартиру, яка зареєстрована за ним, але вказана квартира була придбана за кошти його батька, які той подарував йому після того, як продав свій будинок. Нежитлове приміщення №2 в житловому будинку №37 було придбане ним за договором купівлі продажу у 2001 році. В подальшому у 2002 році за договором дарування він подарував частину цього приміщення брату ОСОБА_4. Згодом вони здійснили реконструкцію казаного приміщення. На даний час йому та брату належить по Ѕ частині спірного приміщення. Зазначене приміщення використовується ним та його братом під комерційну діяльність (магазин). При цьому кошти на придбання та реконструкцію вказаного приміщення були отримані відповідачем у свого брата у борг, який на сьогоднішній день ще не погашений. За таких умов вважає, що як квартира, так і не житлове приміщення є його особистою власністю. Крім того у 2014 році з відома колишньої дружини та за її погодженням ним було взято в борг у сестри ОСОБА_5 30 000 доларів США, які на даний час не повернуті. На підставі викладеного просив визнати квартиру та Ѕ частину нежилого приміщення його особистою приватною власністю.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено, у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати. Обґрунтував скаргу тим, що при визнанні майна спільною сумісною власністю подружжя суд невірно посилався на те, що майно було набуто подружжям в період шлюбу за кошти отримані відповідачем в інтересах сім'ї. При цьому судом не було враховано, що відповідач не вкладала коштів у придбання спірної нерухомості, оскільки доходу не мала так як ніде не працювала й займалася домогосподарством та доглядом за дітьми. За таких умов підстави для визнання права спільної сумісної власності на зазначено майно відсутні, оскільки спільні сумісні кошти та спільна праця подружжя не доведена позивачем в ході розгляду справи. Висновки суду з цього приводу не обґрунтовані та помилкові. Також судом не враховано джерел отримання витрачених на придбання спірної нерухомості коштів, а саме подарунок його батька та кошти, отримані в борг від брата. За таких умов суд не повно та не об'єктивно розглянув справу, його висновки не відповідають фактичним обставинам справи, а тому вважає, що рішення суду не ґрунтується на вимогах закону є необґрунтованим і підлягає скасуванню.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Задовольняючи вимоги первинного позову про поділ спільного майна подружжя, суд першої інстанції цілком обґрунтовано керувався положеннями ст.60 СК України, відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), відтак майно, яке підлягає поділу у даному спорі, є об'єктом права такої власності подружжя. При цьому колегія суддів апеляційного суду поділяє позицію суду першої інстанції щодо поділу сумісної власності подружжя в рівних частках.

В ході розгляду справи було встановлено, що в період шлюбу сторонами було придбано квартиру АДРЕСА_1) та 1/2 частину житлового приміщення АДРЕСА_2, в яких була проведена реконструкція. Позивач в період шлюбу займалась домашнім господарством, доглядом за дітьми і не мала самостійного заробітку. Відповідач з 07.08.2003 року по 10.10.2007 року займався підприємницькою діяльністю. Враховуючи постанову Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснений за правилами ст. 68-72 СК України.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідачем не було доведено в судовому порядку наявності підстав для віднесення спірного майна до його особистої власності, зокрема придбання такого майна за особисті кошти. З такими висновками суду першої інстанції також погоджується й колегія суддів апеляційного суду, вважаючи їх виваженими та обґрунтованими.

Фактично свою позицію апелянт ґрунтував на тому, щосудом першої інстанції не взято до уваги та не досліджено належним чином джерело походження коштів на придбання квартири та 1/2 частини житлового приміщення та неприймання участі позивачем у набутті вказаного майна.

Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За таких умов, колегія суддів не може погодитися з позицією апелянта щодо того, що позивач не має відношення до придбання вказаного майна. Крім того колегія суддів зважає, що таку свою позицію апелянт ґрунтує на положеннях Кодексу законів про шлюб та сім'ю, які на час виникнення спірних правовідносин вже не діяли.

Іншим доводом апелянта є безпідставне з його точки зору неврахування судом першої інстанції положень ст. 57 СК щодо того, що особистою приватною власністю є майно, набуте ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто. Навіть за твердженням самого апелянта фактичне придбання спільного майна здійснювалося не за його особисті кошти (за кошти отримані ним в дар), а за кошти взяті в борг у його родичів. За таких умов вказана обставина могла би свідчити не про особисту приватну власність відповідача на спірне майно, а про віднесення таких боргових зобов'язань до спільних зобов'язань подружжя. В той же час таких позовних вимог в рамках даної справи заявлено не було, відтак дані обставини не входять до предмету дослідження в цьому випадку. Той же факт, що через три місяці після того, як відповідачем було придбано спірну квартиру, батько подарував йому грошові кошти, жодним чином не може змінювати правову природу такого нерухомого майна, яке на час отримання дару вже було спільною власністю як позивача, так і відповідача.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи. При вирішенні справи суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов до правильного висновку по суті позовних вимог.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Д.О. Таргоній

К.П.Приходько