Суддів Великої Палати Верховного Суду Лященко Н. П., Ситнік О. М.
на постанову від 24 квітня 2019 року
у справі № 761/2499/18
провадження № 14-176цс19
Відповідно до частини третьої статті 35 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) викладаємо окрему думку.
У цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» (далі - уповноважена особа Фонду), Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), про визнання права на отримання гарантованої суми відшкодування за вкладом, скасування рішення про визнання правочину нікчемним, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 17 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 13 червня 2018 року.
24 квітня 2019 року постановою Великої Палати Верховного Суду касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 17 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 13 червня 2018 року в частині закриття провадження у справі стосовно позовних вимог про скасування рішення уповноваженої особи Фонду, за яким встановлено нікчемність правочинів, - змінено та викладено мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 17 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 13 червня 2018 року залишено без змін.
Із висновками Великої Палати Верховного Суду не погоджуємося та висловлюємо окрему думку з огляду на таке.
У січні 2018 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до уповноваженої особи Фонду, Фонду, про визнання права на отримання гарантованої суми відшкодування за вкладом, скасування рішення про визнання правочину нікчемним.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17 травня 2018 року, залишеною без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 13 червня 2018 року, провадження у справі закрито.
Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовано тим, що підстави позовних вимог створюють публічно-правовий спір, пов'язаний зі здійсненням управлінських функцій Фонду, що відноситься до юрисдикції адміністративних судів відповідно до статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). При закритті провадження у справі суди керувалися правовими висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 квітня 2018 року у справі № 820/11591/15 та від 18 квітня 2018 року у справі № 813/921/16.

У серпні 2018 року ОСОБА_3 подав касаційну скаргу, в якій просив оскаржувані рішення скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. При цьому посилався на те, що суди неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що спір, який виник між сторонами, є приватно-правовим, а не публічно-правовим, а тому має вирішуватися в порядку цивільного судочинства. Оскаржувані рішення прийняті без урахування висновків,зроблених Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, в постановах від 23 травня 2018 року у справі № 811/568/16 та від 5 червня 2018 року у справі № 598/1470/15-ц.

Велика Палата Верховного Суду частково задовольняючи касаційну скаргу ОСОБА_3 та змінюючи мотивувальну частину оскаржуваних судових рішень зазначала, що спір стосовно формування переліку вкладників, які мають право на гарантоване державою відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, та затвердження реєстру вкладників для здійснення гарантованих виплат, є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів з урахуванням установленого граничного розміру відшкодування за вкладами. Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 квітня 2018 року у справі № 820/11591/15, від 4 липня 2018 року у справі № 826/1476/15, від 23 січня 2019 року у справі № 761/2512/18 та інших.

При цьому зазначила, що суди помилково прийняли до розгляду вимоги позивача про визнання протиправними дії уповноваженої особи Фонду в частині визнання нікчемним правочину, оскільки такі вимоги не можуть бути розглянуті у судовому порядку.

З наведеними висновком ВеликоїПалати Верховного Суду щодо визначення правової природи рішення уповноваженої особи Фонду про нікчемність правочину погодитися не можна.

Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 4 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції»).

При зверненні до практики ЄСПЛ (справа «Марченко М. В. проти України») у контексті забезпечення права на доступ до правосуддя, можна зробити висновок, що для його реалізації на національному рівні необхідна наявність спору щодо «права» як такого, що визнане у внутрішньому законодавстві; повинно йтися про реальний та серйозний спір; він повинен стосуватися як самого права, так і його різновидів або моделей застосування; предмет провадження повинен напряму стосуватися відповідного права цивільного характеру.

У пункті 52 рішення «Меньшакова проти України» (заява № 377/02) від 8 квітня 2010 року ЄСПЛ виклав конвенційні стандарти стосовно доступу до суду: «Суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою ЄСПЛ, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (див., наприклад, рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» (заява № 48778/99, пункт 25, ЄСПЛ 2002-ІІ).

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп вбачається, що частина перша статті 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов'язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист.

Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв чи скарг, які відповідають встановленим законом вимогам, є порушенням права на судовий захист, яке відповідно до статті 64 Конституції України не може бути обмежене.

Таким чином, положення частини першої статті 55 Конституції України закріплює одну з найважливіших гарантій здійснення як конституційних, так і інших прав та свобод людини і громадянина.

Частина перша статті 55 Конституції України відповідає зобов'язанням України, які виникли, зокрема, у зв'язку з ратифікацією Україною Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, Конвенції про захист прав і основних свобод людини (Рим, 1950 рік), що згідно зі статтею 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

Висновок про неможливість оскарження прийнятого рішення уповноваженої особи Фонду про віднесення правочину (договору) до нікчемних та застосування наслідків нікчемності правочину, є тим обмеженням доступу до правосуддя, на які звертали увагу у своїх рішеннях, як ЄСПЛ, так і Конституційний Суд України.

Вважаємо, що обмеження доступу до правосуддя можливе лише у випадках, встановлених законом. Тлумачення, тим більше розширювальне, такого обмеження, за наявності майнового спору між сторонами, недопустиме, виходить за межі повноважень суду.

Для визначення правової природи рішення про наявність підстав нікчемності правочину, складеного уповноваженою особою Фонду, підлягають застосуванню положення ЦК України про підстави і порядок визнання правочину нікчемним.

Так, згідно із частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За приписами статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність вимогам закону, незалежно від визнання його таким.

Відповідно до частин першої ? третьої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом. Такі обов'язки встановлені у статті 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI) при віднесення договорів до категорії нікчемних.

Фонд має повноваження на визнання правочинів нікчемними на підставі положень статті 38 Закону № 4452-VIу поєднанні з нормами ЦК України, які регулюють порядок визнання правочинів нікчемними.

Таким чином, висновки ВеликоїПалати Верховного Суду про те, що рішення уповноваженої особи Фонду щодо визнання нікчемними операції з переказу коштів (трансакції) не підлягає судовому оскарженню - не відповідають змісту повідомлення уповноваженої особи Фонду щодо наслідків віднесення правочину до нікчемного відповідно до статті 38 Закону № 4452-VI та статті 228 ЦК України, у зв'язку з чим позивача не включено до переліку та реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду.

Отже, унеможливлення особою оспорити рішення (акт) уповноваженої особи Фонду, яка в такому випадку діє як керівний орган банку, та оскаржити застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, обмежує її права на судовий захист, є втручанням у принцип диспозитивності, який передбачає саме право особи, яка звертається до суду за захистом порушених, оспорених чи невизнаних прав, визначити межі позовних вимог та обрати спосіб їх захисту. У кінцевому рахунку вказаний висновок обмежує його право на мирне володіння майном.

Зважаючи на вимоги частини другої статті 38 Закону № 4452-VI, згідно з якою протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті, можна зробити висновок, що Фонд не тільки перевіряє, а і встановлює, чи є підстави для визнання правочину нікчемним. Отже, у даному випадку поєднуються як встановлені законом підстави для віднесення правочинів до категорії нікчемних, так і вольова діяльність працівників Фонду, його уповноваженої особи, які наділені правом визначати підстави для віднесення правочину до нікчемних, що не забезпечує як помилки з боку вказаних осіб, так і можливості зловживання правом.

Зробивши зазначені висновки Велика Палата Верховного Суду позбавила позивача можливості в разі пред'явлення до нього позову про витребування майна захищати своє право шляхом оспорювання рішення, що не відповідає вимогам частини третьої статті 38 Закону № 4452-VI, та є порушенням статті першої Першого Протоколу до Конвенції.

При цьому ВеликаПалата Верховного Суду не зазначила, в який спосіб, з урахуванням конституційного принципу судового захисту та правової визначеності, відсутності будь-якого закону про заборону звернення до суду з таким позовом, позивач може захистити свої права, які він вважає порушеними у зв'язку з віднесенням до нікчемних правочинів банківської операції позивача.

На підставі викладеного, вважаємо помилковими висновки Великої Палати Верховного Суду про те, що вимога про визнання протиправними дій уповноваженої особи Фонду в частині визнання нікчемним правочину не може бути розглянута у судовому порядку.

Судді Н. П. Лященко О. М. Ситнік