Постанова

Іменем України

10 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 295/16874/15-ц

провадження № 61-6796св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_1 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки та піклування Житомирської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якого діє ОСОБА_3 , на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 18 липня 2016 року у складі судді Чішман Л. М. та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 13 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Талько О. Б., Жигановської О. С. Якухна О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» (далі - ТОВ «ФК «Вектор плюс»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки та піклування Житомирської міської ради, про визнання недійсним іпотечного договору.

Позовна заява мотивована тим, що 30 вересня 2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу, згідно з яким ОСОБА_1 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

21 травня 2007 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (далі - АКБ «ТАС-Комерцбанк») та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, на підставі якого ОСОБА_1 надано у борг 48 000,00 доларів США зі сплатою 13,80 % річних та кінцевим терміном повернення 20 травня 2017 року.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору 21 травня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, за умовами якого в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1 .

На час укладення іпотечного договору у квартирі АДРЕСА_1 був зареєстрований на той час малолітній позивач та його мати ОСОБА_1

На підставі статті 203 ЦК України та статей 12, 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» ОСОБА_2 просив визнати недійсним іпотечний договір, укладений 21 травня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1

За договором відступлення права вимоги від 01 грудня 2012 року ТОВ «ФК «Вектор плюс» набуло право вимоги за іпотечним договором, укладеним 21 травня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 18 липня 2016 року ОСОБА_2 відмолено у позові.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач, який на час укладення оспорюваного договору був малолітньою особою, не мав права власності на квартиру, передану в іпотеку, а тому укладенням цього договору його законні права не було порушено, у зв`язку із чим відсутні підстави визнавати його недійсним.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 13 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якого діє ОСОБА_3 , відхилено.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 18 липня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що при укладенні іпотечного договору ОСОБА_1 надала банку довідку про відсутність зареєстрованих неповнолітніх осіб у квартирі та повідомила про те, що треті особи не мають будь-яких прав на неї.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 , від імені якого діє ОСОБА_3 , подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами безпідставно не взято до уваги надані позивачем довідки про місце його проживання, мотивуючи це тим, що вони були видані після укладення оспорюваного договору іпотеки. Судами під час розгляду справи не було враховано положення статті 3 Конвенції «Про права дитини» 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, статті 7, 177 СК України та вимоги статті 18 Закону України «Про охорону дитинства».

Короткий зміст позиції інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм процесуальним правом подати відзив на касаційну скаргу ОСОБА_5 , від імені якого діє ОСОБА_3

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Богунського районного суду м. Житомира.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанції

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 21 травня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, на підставі якого ОСОБА_1 надано у борг 48 000,00 доларів США зі сплатою 13,80 % річних та кінцевим терміном повернення 20 травня 2017 року.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору 21 травня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, за умовами якого в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 30 вересня 2003 року.

За договором відступлення права вимоги від 01 грудня 2012 року ТОВ «ФК «Вектор плюс» набуло право вимоги за іпотечним договором, укладеним 21 травня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1

Відповідно до статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Так, згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, чинній на час укладення спірного договору іпотеки) батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Аналогічні положення містяться у пункті 40 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03 квітня 2004 року № 20/5 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

Позивач вважає, що іпотечний договір суперечить вимогам законодавства України та порушує його права, оскільки на час його укладення він не досяг повноліття, проживав у квартирі АДРЕСА_1 , яка передана в іпотеку без відповідного дозволу органу опіки та піклування.

Проаналізувавши підстави звернення до суду, норми законодавства України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а також рішення судів попередніх інстанцій, колегія суддів дійшла таких висновків.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки на підставі порушення статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) у кожному конкретному випадку суди повинні: 1) перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) ураховувати добросовісність поведінки іпотекодавця щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; 3) з`ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-1055цс15 та від 10 липня 2017 року у справі № 6?1002цс17.

Відповідно до частин другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно з відомостями, які містяться у паспорті позивача ОСОБА_2 , він з 27 квітня 2013 року зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки від 20 листопада 2015 року № 2826, у квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані та проживають ОСОБА_1 та її син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У пункті 4 цього іпотечного договору, укладеного 21 травня 2007 року, ОСОБА_1 зазначила, що предмет іпотеки належить їй на праві приватної власності, треті особи не мають на нього будь-яких прав.

Під час нотаріального посвідчення оспорюваного іпотечного договору ОСОБА_1 була надана довідка Комунального виробничо-житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства № 8 Управління житлово-комунального господарства Житомирської міської ради від 19 травня 2017 року, згідно з якою у квартирі АДРЕСА_1 разом з іпотекодавцем зареєстровані та проживають чоловік ОСОБА_6 , син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 народження, та свекруха ОСОБА_8

Вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, чинній на час укладення спірного договору іпотеки) заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Якщо власник майна одночасно є законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Передбачене статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, чинній на час укладення спірного договору іпотеки) положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей. Тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення такого договору.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач на момент укладення договору іпотеки мав право власності на квартиру АДРЕСА_1 , а також того, що його мати ОСОБА_1 повідомляла іпотекодержателя про права третіх осіб на користування квартирою.

ОСОБА_1 як власник майна та одночасно законний представник неповнолітнього позивача при укладенні спірного іпотечного договору, була зобов`язана діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона, в свою чергу, мала права очікувати від неї таких дій. Однак при укладенні іпотечного договору ОСОБА_1 надала довідку про відсутність зареєстрованих неповнолітніх осіб у вказаній квартирі та повідомила про те, що треті особи не мають будь-яких прав на це житло.

Крім цього, колегія звертає увагу на те, що позивач звернувся до суду з позовом у грудні 2015 року, тобто після досягнення ним повноліття, в іпотеку передано квартиру, яка була придбана у 2003 році і не за рахунок кредитних коштів, отриманих у 2007 році.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, дійшов обґрунтованого висновку про те, що за обставин цієї справи відсутність дозволу органу опіки та піклування на укладення договору іпотеки не є підставою для визнання такого договору недійсним.

Доводи касаційної скарги про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права зводяться до переоцінки досліджених судами доказів, висновків судів не спростовують та не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, колегія суддів не встановила.

Згідно із статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якого діє ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 18 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 13 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк