КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/6902/2019 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Таргоній Д.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Костюк Олени Анатоліївни на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 лютого 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Парфеньонок Тетяна Євгенівна про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно,

встановив:

В жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом,мотивуючи свої вимоги тим, що він є власником кв. АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 10 березня 1992 року.

В 2017 році йому стало відомо, що незнайомі люди зламали замок до квартири та повиносили меблі.

З`ясувалось, що нові власники ніби то придбали вказану квартиру, проте позивач її нікому не продавав, довіреності на вчинення таких дій не надавав.

Як з`ясувалось пізніше, квартиру зареєстровано на відповідача ОСОБА_2 , яка придбала її на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_3 , який нібито володів нею на підставі договору купівлі-продажу від 21 травня 2010 року.

Проте, ОСОБА_3 ніколи не був власником спірної квартири, його право власності на неї не було зареєстровано.

Враховуючи, що квартира вибула з володіння позивача не з його волі, він вимушений звертатись до суду з вказаним позовом.

Просив, визнати договір купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , серія та номер 1718 від 14 грудня 2016 року, посвідчений Приватним нотаріусом КМНО Парфеньонок Т.Є. (номер запису про право власності №18016840 від 14.12.2016 р.) недійсним та скасувати державну реєстрацію речових прав на вказане нерухоме майно.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22 лютого 2019 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідченого державним нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Лазарук О.В. від 10 березня 1992 року, зареєстрованому в реєстрі за №2у-198, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

Даний договір було зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації 19 березня 1992 року та записано в реєстрову книгу за №35490.

Об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 , про що свідчить відповідь Київського міського бюро технічної інвентаризації від 23 червня 2017 року №062/14-7661.

Власником особового рахунку для оплати житлово-комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 з 01 квітня 1992 року по теперішній час є ОСОБА_1 , про що свідчить відповідь Комунального концерну «Центр комунального сервісу» №02/1870 від 23 червня 2017 року.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №89762563 вбачається, що 14 грудня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Парфеньонок Т.Є. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32910748 і зареєстровано за ОСОБА_2 об`єкт нерухомого майна: квартиру загальною площею 48,9кв.м., житловою площею 29,5кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, номер запису про право власності 18016840 від 14 грудня 2016 року на підставі договору купівлі-продажу серія та номер 1718 від 14 грудня 2016 року.

Спірну квартиру ОСОБА_2 продав ОСОБА_3 , який нібито володів даною квартирою на підставі договору купівлі-продажу від 21 травня 2010 року посвідченому приватним нотаріусом Телега Т.М. і зареєстрованому в реєстрі за №2463.

Зазначає, що якби квартира АДРЕСА_1 перебувала у власності ОСОБА_3 , таке право власності мало бути обов`язково зареєстровано в КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на нерухоме майно.

Очевидним є той факт, що ОСОБА_3 ніколи не був власником спірної квартири та не мав жодних повноважень щодо вчинення будь-яких правочинів із даною квартирою. Отже, майно вибуло з володіння власника, ОСОБА_1 не з його волі і фактично було викрадено у нього.

ОСОБА_3 не міг бути продавцем квартири за адресою: АДРЕСА_1 оскільки він ніколи не був її власником, а по-друге, він помер у 2013 році, тобто більше ніж за три роки до того, як і з ним нібито було укладено договір купівлі-продажу квартири.

На апеляційну скаргу, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Парфеньонок Т.Є. подала відзив, який обґрунтовувала тим, що для посвідчення нею договору купівлі-продажу квартири було надано належні документи, які підтверджували право власності ОСОБА_3 на спірну квартиру.

Зазначає, що вона як нотаріус відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та Закону України «Про нотаріат», належним чином встановила коло осіб, які вчинили правочин та роз`яснила наслідки вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії.

Сторони правочину нотаріусом ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог законів, усвідомлюючи природу цього правочину та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, вільно володіючи українською мовою, діючи вільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, про що зазначено у тексті договору проставили особисті підписи сторін під договором.

Договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений 21 травня 2010 року за реєстровим номером 2463 Телегою Т.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, не визнаний недійсним. Підстави вважати його недійсним, на даний час відсутні.

Просила, у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 лютого 2019 року залишити без змін.

Також відзив на апеляційну скаргу через представника подала Штробле В.В., який обґрунтовувала тим, що 14 грудня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Парфеньонок Т.Є. був посвідчений Договір купівлі-продажу даної квартири, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зареєстрований за №1718.

Вказаний договір купівлі-продажу був оформлений та укладений (підписаний) в офісі приватного нотаріуса КМНО Парфеньонок Т.Є. в присутності сторін ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Згідно п.2 договору купівлі-продажу від 14 грудня 2016 року документом, що підтверджує право власності продавця на відчужувану квартиру є договір купівлі-продажу квартири, посвідчений Телегою Т.М., приватним нотаріусом КМНО 21 травня 2010 року за реєстровим №2463 та зареєстрований у КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна 25 травня 2010 року; записаний у реєстрову книгу №д.253-161 за реєстровим №4319.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 21 травня 2010 року, посвідченого Телегою Т.М., ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_3 купив квартиру АДРЕСА_1 .

З нотаріальної справи вбачається, що при посвідченні договору купівлі-продажу нотаріусом були отримані такі документи: правовстановлюючий документ продавця, інформаційна довідка з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів, витяги з державних реєстрів про перевірку прав інших осіб та обтяжень на квартиру АДРЕСА_1 , довідка форми 3, інформаційна довідка БТІ, копії паспортів та ідентифікаційних кодів.

Згідно інформаційної довідки з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів, бланк нотаріального документу ВМТ 429618, що використаний для посвідчення договору купівлі-продажу квартири від 21 травня 2010 року отриманий приватним нотаріусом Телегою Т.М. 20 квітня 2010 року, дата витрачання 21 травня 2010 року, код витрачання 1 - Договір про відчуження нерухомого майна, крім земельних ділянок.

Відповідно до довідки форми 3 КК «Центр комунального сервісу» №405 від 09 грудня 2016 року, власником особового рахунку на квартиру АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 . Він же зареєстрований та проживає в даній квартирі.

Зазначає, що позивачем не доведено існування вироків чи хоча б кримінальних проваджень по факту підробки вищезазначених документів, а також використання підробних документів.

Таким чином, приватним нотаріусом Парфеньонок Т.Є. було отримано всі необхідні документи для посвідчення договору купівлі-продажу 14 грудня 2016 року.

Просила, в задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 лютого 2019 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 14 грудня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 .

У відповідності до п.2 вказаного договору, документом, що підтверджує право власності продавця на відчужувану квартиру, є договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Телегою Т.М. 21 травня 2010 року за реєстровим номером 2463.

Згідно з договором купівлі-продажу спірної квартири від 21 травня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Телегою Т.М. за реєстровим номером 2463, він укладений між ОСОБА_1 (позивачем по справі) та ОСОБА_3

Відповідно до п.1 вказаного договору, об`єкт, що відчужується належить продавцю на підставі дублікату договору купівлі-продажу квартири, виданого 15-ю Київською державною нотаріальною конторою 22 листопада 2004 року за реєстровим номером 8-2898, взамін втраченого оригіналу договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 15-ю Київською нотаріальною конторою 10 березня 1992 року за реєстровим №2у-198, зареєстрованого 28 грудня 2004 року в КБТІ.

Для посвідчення оспорюваного договору купівлі-продажу було надано належні документи, які підтверджували право власності ОСОБА_3 на спірну квартиру, а саме договір купівлі-продажу від 21 травня 2010 року, довідку КМ БТІ від 19 лютого 2016 року, були отримані Інформаційні довідки з державного реєстру речових прав на майно, та встановлено особи, які вчиняли вказаний правочин.

У відповідності до довідки КМ БТІ від 19 лютого 2016 року КВ-2016 №1216, кв. АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_3 Вказане також підтверджується Інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на майно.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не викладено обставин та підстав, а також не надано доказів нікчемності та/або недійсності договору купівлі-продажу спірної квартири, укладеного між ним та ОСОБА_3 21 травня 2010 року, на підставі якого було укладено оспорюваний правочин.

Крім цього, позивачем не наведено обставин та не надано доказів не відповідності договору вимогам ст.203 ЦК України, або існування обставин, визначених ст.215-236 ЦК України, не надано доказів на підтвердження того, що спірна квартира вибула з його права власності не з його волі, а саме доказів відсутності волевиявлення позивача при укладанні договору від 21 травня 2010 року, тощо.

Також, суд критично оцінив посилання позивача на те, що ОСОБА_3 не міг підписувати оскаржуваний правочин, так як помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки з актового запису про смерть №148 від 27 червня 2013 року вбачалося, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт НОМЕР_1 , виданий 02 липня 2007 року Бахмацьким РВ МВС в Чернігівській області, тоді яку відповідності до документів, на підставі яких посвідчувався оспорюваний договір, останній укладався між відповідачем та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт НОМЕР_2 , виданий Бахмацьким РВ МВС України в Чернігівській області 19 січня 2009 року.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

За змістом ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У відповідності до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено вимогами ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки стороною позивача не надано належних, допустимих та достатніх доказів, які б спростовували право власності ОСОБА_3 на спірну квартиру, станом на день укладання оспорюваного договору, а також не надано доказів недійсності договору купівлі-продажу від 14 грудня 2016 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 серія та номер 1718 від 14 грудня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Парфеньонок Т.Є. (номер запису про право власності №18016840 від 14 грудня 2016 року).

Викладені в апеляційній скарзі доводи є непереконливими, такими що не спростовують висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 лютого 2019 року слід залишити без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Костюк Олени Анатоліївни залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 10 травня 2019 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Д.О. Таргоній

С.О. Журба