Справа № 204/7400/15-ц
Провадження № 2/204/623/19
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
22 квітня 2019 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:
головуючої судді Токар Н.В.,
при секретарі Невеселій К.А.,
за участю позивача ОСОБА_1,
У листопаді 2015 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, уточнивши позовні вимоги в частині назви відповідача (а.с.218), позивач просив:
- визнати трудові відносини між позивачем та відповідачем такими, що відбулись;
- зобовязати відповідача видати наказ та укласти з ним договір на прийняття на роботу в якості водія 1 кл по пасажирським перевезенням з 13.09.2015;
- зобовязати відповідача видати трудову книжку.
В обґрунтування позовних вимог, позивач вказав на те, що він з 13.09.2015 року поступив на роботу до відповідача. 14.09.2015 року відповідач провів позивачу інструктаж та видав подорожній лист, у цей же день 14.09.2015 року, після проведеного інструктажу, відповідач повідомив позивачу, що наказ про прийняття на роботу буде виданий пізніше. 17.09.2015 року за розпорядженням керівництва відповідача, позивач виїхав на маршрут № 155 на автомобілі LT АЕ 1091АЕ, здійснював пасажирські перевезення. 30.09.2015 року позивач дізнався, що його звільнили, однак, у звязку з тим, що трудовий договір між ним укладений не був, у задоволенні претензій позивача при звільненні, відповідач відмовив. Такі дії відповідача позивач вважає незаконними, так як позивач фактично працював водієм та здійснював пасажирські перевезення, у звязку з чим позивач вимушений звернутися до суду.
У судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги в редакції від 10.11.2015 року, просив їх задовольнити, посилаючись на підстави, якій в ній зазначені.
Представник відповідача не зявився в судове засідання без поважних причин; належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання; не подав відзив; позивач не заперечував проти такого вирішення справи та ухвалення заочного рішення, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, та у звязку з ненаданням відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Вислухавши позивача, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у звязку з наступним.
В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 ОСОБА_2 «Автотрансфер» видано подорожній лист №020975 від 01.09.2015 року серії 1-01 АА на виїзд на маршрут №155, автобус LT АЕ 1091АЕ, дати виїзду - 17.09.2015 року, 23.09.2015 року (арк.с.13, 76,133).
Відповідно до подорожнього листа № 020975 від 01.09.2015 року серії 1-01 АА ТОВ «Автотрансфер» видано водію ОСОБА_1 подорожній лист на виїзд на маршрут № 155, автобус LT АЕ 1091АЕ, дати виїзду - 18.09.2015 року, 22.09.2015 року (арк.с.14, 75, 132).
Із заяви ОСОБА_1 від 12.09.2015 року вбачається, що останній звертався до ТОВ «Автотрансфер» із заявою про прийняття на посаду водія (арк.с.134, 142).
Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України).
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ст.21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.
Відповідно до ст.24 КЗпП України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі.
При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи.
Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Звертаючись до суду з позовною заявою, ОСОБА_1 в обґрунтування своїх позовних вимог про визнання трудових відносин між ним та відповідачем укладеними, надав суду копії подорожніх листів № 020975 від 01.09.2015 року серії 1-01 АА ТОВ «Автотрансфер», виданих водію ОСОБА_1 на виїзд на маршрут №155, автобус LT АЕ 1091АЕ, дати виїзду - 17.09.2015 року, 18.09.2015 року, 22.09.2015 року, 23.09.2015 року, а також копію заяви про прийняття на роботу, інших доказів, суду надано не було.
Статтями 77,78,79,80 ЦПК України встановлено вимоги щодо належності, допустимості, достовірності та достатності доказів. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (допустимість доказів). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Даючи правову оцінку путьовим листам, а також заяві про прийняття на роботу, яка не містить будь яких підтверджень прийняття такої відповідачем або будь-яких відміток із датою прийняття останньої, суд приходить до висновку, що останні не можуть свідчити про існування трудових відносин між ОСОБА_1 та відповідачем, тобто надані позивачем письмові докази не є достатніми та допустимими для встановлення спірних обставин, адже в розумінні ст.24 КЗпП України лише трудовий договір, оформлений наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу є підставою для набуття особою трудових прав та обов'язків з роботодавцем.
Інших доказів, які б вказували на необхідні елементи ознак трудових відносин, як то вид роботи, тривалість робочого часу, порядок оплати та інше, в матеріалах справи відсутні, а позивачем, в порушення вимог ст.81 ЦПК України, надано не було.
Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, судові витрати компенсуються за рахунок держави.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 21, 24 КЗпП України ст.ст.4,5,12,13,76-82,141,258,259,263-265,273, 280-282 ЦПК України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Н.В.Токар