Справа № 524/8405/17
Провадження №2/524/76/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.05.2019 року Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі: головуючого - судді - Нестеренка С.Г., при секретарі - Бельченко Н.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,-

В С Т А Н О В И В

У листопаді 2017 року до суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Зазначав, що 24 березня 2014 року між ним та відповідачем було укладено письмовий договір позики, відповідно до якого він надав останньому у борг кошти у розмірі 9 тис. доларів США терміном до 30 грудня 2014 року. Відповідач на підтвердження взяття коштів у позику надав розписку. У вказаний в розписці строк відповідач кошти не повернув і на прохання про повернення коштів не реагує.

Просив стягнути на свою користь з відповідача суму боргу за договором позики в розмірі 593596,95 грн. з яких основний борг - 9000 доларів США, проценти від суми позики - 1321,78 доларів США, сума інфляційного збільшення - 10787,22 доларів США, 3% річних - 974,22 доларів США.

Ухвалою судді від 20 листопада 2017 року було відкрито провадження у справі, залучено учасників справи та призначено розгляд справи з викликом сторін (а.с. 13).

Ухвалою суду від 08 лютого 2018 року було викликано в судове засідання відповідача - ОСОБА_2 через оголошення на офіційному веб-сайті (а.с. 18).

Ухвалою суду (головуючий - суддя Кривич Ж.О.) від 11 червня 2018 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики було залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача та його представника (а.с. 34).

13 серпня 2018 року постановою Апеляційного суду Полтавської області апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено. Ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 11 червня 2018 року скасовано, праву направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с. 63-64).

29 серпня 2018 року справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості повернулася з Апеляційного суду Полтавської області (а.с. 66).

Розпорядженням в.о. керівника апарату Автозаводського районного суду м. Кременчука від 29 серпня 2018 року за № 680 був призначений повторний автоматичний розподіл справи у зв`язку із відпусткою судді Кривич Ж.О. ( а.с. 68).

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 серпня 2018 року було визначено суддю Нестеренко С.Г. головуючим у даній справі ( а.с. 67).

30 серпня 2018 року справа призначена до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У судовому засіданні 05 грудня 2018 року позивач ОСОБА_1 позов підтримав, просив задовольнити посилаючись на підстави викладені в позові. У подальшому просив розгляд справи здійснити за його відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 у судовому засіданні 05 грудня 2018 року з позовом не погодилися, вважаючи його безпідставним. У подальшому зловживаючи своїми процесуальними правами в судові засідання не прибували, про причини неявки до суду не повідомляли.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, вивчивши матеріали справи, встановив наступне.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію [про захист прав людини і основоположних свобод] та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей такого ж роду і якості. Договір позики є укладеним у момент передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У ч. 1 ст. 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадку, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Відповідно ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Статтею 625 цього Кодексу передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також не звільняється від відповідальності за неможливість виконання їм грошового зобов`язання, якщо інший розмір відсотків не установлений договором.

Згідно ст. 525 цього Кодексу одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно ст. 526 цього Кодексу зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 02 липня 2014 року при розгляді цивільної справи №6-79цс14, - відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Судом достовірно встановлено, що 24 березня 2014 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким ОСОБА_2 взяв у позику у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 9 тис. доларів США.

З наведеної розписки постає, що ОСОБА_2 взяв кошти в сумі 9 тис. доларів США, які зобов`язався повернути в строк до 30 грудня 2014 року.

Дана обставина постає з пояснень позивача та відповідача даних в судовому засіданні 05 грудня 2018 року, з позовної заяви, підтверджується оригіналом розписки наявного в матеріалах справи (а.с. 4).

Сторони при укладенні договору позики не домовилися про визначення процентів за користування коштами наданих у позику, у тому числі щодо застосування відсоткової ставки до коштів у розмірі 3%, компенсації коштів наданих у позику у зв`язку із інфляцією.

Станом на день розгляду справи відповідач фактично не повернув позивачеві взяті в останнього кошти.

Відповідач не подав суду належних і допустимих доказів на спростування встановлених судом вказаних обставин та позову, на підтвердження відсутності боргу та повернення коштів.

Враховуючи наведені обставини, суд дійшов висновку, що розписка ОСОБА_2 , як борговий документ, надана позивачем, свідчить про існування між сторонами невиконаних позичальником зобов`язань по договору позики, і є підтвердженням укладення договору позики, умови якого відповідач не виконав.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Разом з тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Суд, враховуючи наведені обставини, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Необхідно стягнути з відповідача на користь позивача борг за договором позики у розмірі 9 тис. доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ станом на 02 травня 2019 року - 238410 грн. ( 9000дол. США х 26,49 грн.). В іншій частині позовних вимог позивачеві слід відмовити за їх безпідставністю.

Вирішуючи питання про судові витрати, суд враховує, що оскільки позивач ОСОБА_1 відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, а позов підлягає частковому задоволенню, то з відповідача ОСОБА_2 на користь держави необхідно стягнути судовий збір в частині задоволених вимог в розмірі 2384,10 грн. (1% від ціни позову 238410 грн.).

Про наявність будь-яких інших судових витрат сторони не заявляли.

Керуючись ст. ст. 525, 526, 536, 625, 1046-1051 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 10-13, 18, 76-81, 83, 258, 264, 265, 273, 280, 281, 282, 283, 284, 289, 352, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 24 березня 2014 року у розмірі 9000 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ станом на 02 травня 2019 року - 238410 грн. (двісті тридцять вісім тисяч чотириста десять гривень).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 2384,10 грн. (дві тисячі триста вісімдесят чотири гривні 10 коп.).

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову в іншій частині вимог.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , останні відомі місця проживання: АДРЕСА_2 , та АДРЕСА_3 .

Повне рішення виготовлено 08 травня 2019 року.

Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду через Автозаводський районний суд м. Кременчука протягом тридцяти діб з дня виготовлення повного тексту рішення. Рішення набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги або розгляду справи Апеляційним судом, якщо рішення не скасовано.

Суддя: