Єдиний унікальний номер 236/1693/18 Номер провадження 22-ц/804/1363/19
Категорія: 27 Номер провадження 22-ц/804/1363/19
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії:

судді- доповідача: Новікової Г.В.,

суддів: Гапонова А.В., Будулуци М.С.,

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи в м. Бахмуті апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Краснолиманського міського суду від 25 лютого 2019 року (під головуванням судді Ткачова О.М.,повний текст рішення виготовлено 01.03.2019 року) у справі № 236/1693/18 за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В :

11 червня 2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 01.03.2012 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 2500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за Договором та угодою виконав, надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором.

Відповідач порушив умови договору, своєчасно не погасив заборгованість та не сплатив відсотки за користування, у зв`язку з чим виникла заборгованість станом на 30.04.2018 року в сумі 71088,26 грн., із яких: 2310,77 грн. - заборгованість за кредитом, 60531,59грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 4384,55грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 3161,35 грн. - штраф (процентна складова). Просив стягнути з відповідача зазначену суму заборгованості та судові витрати в сумі 1762 грн..

Рішенням Краснолиманського міського суду від 25 лютого 2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк`є правонаступником публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк».

В апеляційній скарзі представник акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Посилається на те, що строк дії картки, яка була видана відповідачеві встановлено до 31.07.2017 року,а з позовом Банк звернувся до суду 31.05.2018 року, тобто строк позовної давності не пропущено.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов.

Відповідно до ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом

апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи, що по даній справі ціна позову становить 71088,26 грн., тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і справа не відноситься до справи, яка не підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Законним є рішення ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду, оскільки останній платіж було внесено 14 червня 2014 року, а до суду з позовом позивач звернувся лише у червні 2018 року.

Проте, такий висновок зроблено передчасно і суперечить встановленим обставинам та нормам матеріального та процесуального права.

Згідно зі статями 526, 530, 610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як передбачено ч. 1 ст. 627 та ч. 1 ст. 628 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

Як вбачається з матеріалів справи, саме такий договір приєднання і був укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем.

Судом першої інстанції встановлено, що 01.03.2012 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до «Умов та Правил надання банківських послуг», відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 2500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач отримав кредитку «Універсальну» з базовою процентною ставкою за кредитом 2,5% на місяць на залишок заборгованості.

Картковий рахунок було активовано 01.03.2012 року. Строк дії кредитної картки встановлено по січень 2016 року, що підтверджується відповідною довідкою (а.с.124).

В підтвердження заборгованості банком було надано розрахунок станом на 30.04.2018 року.

Із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач періодично здійснював погашення заборгованості за кредитом.

Останній платіж в погашення боргу було внесено 14.06.2014 року в сумі 158 грн., що не оспорюється відповідачем. В результаті чого утворилася заборгованість за кредитом станом на 30.04.2018 року в сумі 71088,26 грн., із яких: 2310,77 грн. - заборгованість за кредитом, 60531,59грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом, 4384,55грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 3161,35 грн. - штраф (процентна складова), яку він просив стягнути з відповідача.

Відповідачем не заперечується факт підписання заяви позичальника та отримання кредитної картки і користування кредитними коштами. Користування кредитним лімітом підтверджено також випискою по кредитному рахунку відповідача.

До суду з даним позовом позивач звернувся згідно вхідного штампу суду 11 червня 2018 року.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права.

У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 ЦК України).

Відповідачем заявлялося клопотання про застосування строку позовної давності.

Судом встановлено, що останній платіж в погашення боргу було внесено 14.06.2014 року в сумі 158 грн., строк дії картки сплив 31 січня 2016 року. До суду з позовом про стягнення заборгованості банк звернувся 11 червня 2018 року. За таких обставин, відмовляючи в задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що після внесення останнього платежу строк дії картки не закінчився і звернення до суду відбулося в межах строку позовної давності, тобто строк, передбачений статтею 257 ЦК України не сплив, а тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за кредитом підлягають задоволенню в межах строку позовної давності. Таким чином позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за кредитом в сумі 2310,77 грн. підлягають задоволенню.

Статтею 2 Закону України від 2 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» визначено, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014

року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Місто Лиман входить до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р, дію якого призупинено розпорядженням від 5 листопада 2014 року № 1079-р, а також визнано таким, що втратило чинність, розпорядженням від 2 грудня 2015 року № 1275-р.

Крім того, місто Лиман входить до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275-р.

Тому банк був зобов`язаний скасувати пеню та штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором з 14 квітня 2014 року.

Як вбачається із розрахунку заборгованості, наданого позивачем, штраф та пеню нараховано з 01.09.2014 року, тобто після 14 квітня 2014 року, тому в межах позовної давності підстав для їх стягнення з відповідача немає.

Суд першої інстанції правильно дійшов висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення комісії та пені не підлягають задоволенню. Однак необґрунтовано не прийняв до уваги, що штраф,комісія та пеня з 14 квітня 2014 року не повинна була нараховуватися взагалі відповідно до положень Закону України від 2 вересня 2014 року «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», оскільки статтею 2 Закону України від 2 вересня 2014 року «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» передбачено скасування не тільки штрафів, а і комісії,яка є нічим іншим ніж пенею.

Таким чином, з розрахунку заборгованості слід виключити суми нарахованих пені, комісії в розмірі 4384,55 грн. та штрафу в сумі 500 грн. та 3161,35 грн..

Частиною 3 ст. 1056 -1 ЦК України в редакції Закону України від 12 грудня 2008 року N 661-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку" визначено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У витязі з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», що доданий до анкети-заяви вказано про те, що базова процентна ставка за кредитом встановлена у розмірі 2,5% на місяць на залишок заборгованості (30% річних). Умови та правила надання банківських послуг, надані позивачем, не підписані відповідачем. Заява позичальника не містить умов сплати процентів за несвоєчасне виконання зобов`язань у підвищеному розмірі.

Із розрахунку заборгованості вбачається, що проценти на поточну заборгованість нараховані за період з 01.03.2012 року по 31.08.2014 року у розмірі 30%, що обумовлено договором між сторонами. З 1 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року застосовано ставку 34,80%, що більше від обумовленої договором процентної ставки.

З 1 квітня 2015 року застосовано процентну ставку до поточної та простроченої заборгованості у розмірі 43,20 % річних, тобто більше, ніж обумовлено договором.

Відповідно до п. 1.1.3.2.3. умов та правил банк має право проводити зміни тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому Банк, за виключенням випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), зобов`язаний не менше ніж 7 днів до введення змін

проінформувати клієнта, зокрема у виписці по картковому рахунку відповідно до п. 1.1.3.1.9. цього договору.

Боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Саме такі висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі за № 6-1374 цс17.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем відповідно до п.п. 1.1.3.2.3. умов та правил надання банківських послуг не було проінформовано відповідача про збільшення процентної ставки та не отримано його згоди.

З розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачем на час дії відсоткових ставок 34,80% та 43,20% погашення заборгованості не здійснювалося.

В анкеті-заяві про приєднання до умов та правил надання банківських послуг обумовлено проценту ставку за користуванням кредитом 30,00% річних на залишок заборгованості.

Отже, позивачем нараховувались проценти у розмірі більшому, ніж було визначено умовами договору, всупереч статті 1056-1 ЦК України щодо заборони збільшення банком процентної ставки в односторонньому порядку. Таким чином зміна розміру фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку позивачем в період з 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року 34,80%, та з 1 квітня 2015 року -у розмірі 43,20 % на прострочену заборгованість є нікчемною, оскільки докази того, що збільшення розміру процентної ставки погоджено із відповідачем відсутні.

Оскільки доказів правомірності застосування процентної ставки у розмірі 34,80% та 43,20 % не надано, слід зменшити вказану суму процентів, виходячи із обумовленої договором ставки 30%.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог , суд першої інстанції виходив із того,що останній платіж відповідачем було внесено 14 червня 2014 року, а до суду з позовом позивач звернувся лише у червні 2018 року, тобто з пропуском строку.

Між тим, не звернув уваги на те, що після внесення чергового останнього платежу14 червня 2014 року, строк дії картки продовжувався ще до 31 січня 2016 року. Таким чином строк позовної давності, яку просив застосувати відповідач, сплив після внесення чергового останнього платежу 14 червня 2014 року, однак строк дії картки продовжувався до 31 січня 2016 року, до суду з позовом позивач звернувся у червні 2018 року, тобто в строк, передбачений статтею 257 ЦК України не сплив, а тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за кредитом в сумі 2310,77 грн. та за процентами за користування кредитом підлягають задоволенню в межах строку позовної давності за період з 11 червня 2015 року по 31 січня 2016 року.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Тобто право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Така позиція висловлена в постанові Верховного Суду №14-10цс18.

Отже банк мав право на нарахування відсотків за користування кредитом лише до 31 січня 2016 року, тобто у межах погодженого сторонами строку кредитування, в межах строку дії кредитної картки. Подальше нарахування процентів є безпідставним.

Судом першої інстанції не враховано, що строк дії картки припинився 31 січня 2016 року і право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилося після спливу визначеного договором строку кредитування.

Тобто, заборгованість по відсотках за користування кредитом ,виходячи з процентної ставки за весь час користування кредитом 30,00% річних та кількості днів (193 дні) за період з 11 червня 2015 року по 31 січня 2016 року, в межах строку позовної давності складає 371,65 грн., виходячи з наступного розрахунку: 2310,77 грн.( заборгованість за кредитом) х 30,00% : 360 днів (передбачених п.2.1.1.12.6 «Правил користування платіжною карткою») х 193 дні, яка підлягає стягненню з відповідача на користь банку.

За встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме: на користь позивача з відповідача слід стягнути заборгованість за кредитом станом на 30 квітня 2018 року в сумі 2310,77 грн. та частково

заборгованість за процентами за користування кредитом в межах позовної давності за період з 11 червня 2015 року по 31 січня 2016 року в сумі 371,65 грн., а всього 2682,42 грн.( 2310,77 +371,65).

Доводи про те, що в межах кредитного договору позивачеві видавалася друга кредитна картка зі строком дії до 31 липня 2017 року, а тому строк звернення до суду не пропущено є безпідставними. Факт отримання другої кредитної картки ОСОБА_1 з 04.02.2014 року, як зазначено в довідці банку, нічим не підтверджується. Сам ОСОБА_1 цей факт не визнає, з наданої банком виписки із рахунку не вбачається використання її відповідачем.

Звертаючись із заявою про застосування строку позовної давності до виниклої заборгованості за кредитом, відповідач фактично визнає факт отримання кредиту та наявність заборгованості на ним.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитом в сумі 2682,42 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 2310,77 грн. та заборгованості за процентами за користування кредитом в межах позовної давності за період з 11 червня 2015 року по 31 січня 2016 року в сумі 371,65 грн..

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Банком сплачено судовий збір при зверненні до суду з даним позовом в сумі 1762 грн. та при поданні апеляції-2643 грн., які він просив стягнути із відповідача. Оскільки позовні вимоги задоволено частково, то підлягає частковому стягненню з відповідача на користь позивача і судовий збір.

Таким чином, з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір в сумі 166,07 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 71088,26 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Краснолиманського міського суду від 25 лютого 2019 року скасувати.

Позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Краснолиманським МВ ГУМВС України в Донецькій області 08.11.2007 року) на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (к/р: НОМЕР_3 у НБУ; МФО 305299 ; ІПН НОМЕР_4 )заборгованість за кредитним договором від 01.03.2012 року в сумі 2310,77 грн. та відсотки за користування кредитом в сумі 371,65 грн., а всього 2682 ( дві тисячі шістьсот вісімдесят дві) гривні 42 копійки.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судовий збір в сумі 166,07 грн..

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: