Справа № 458/594/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2019 року м.Турка

Турківський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді: Кріль Л.М.

за участю секретаря: Сербін Г.Б.

заявника: ОСОБА_1

та представника заінтересованої особи Турківської районної державної адміністрації Львівської області: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Турці цивільну справу окремого провадження за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа Турківська районна державна адміністрація Львівської області про встановлення факту, що має юридичне значення, -

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 звернувся до Турківського районного суду Львівської області із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: встановити факт його роботи в складі будівельної бригади в період з 09.02.1987 року по 27.02.1987 року в с.Мар'янівка та с.Королівка Поліського району Київської області по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, в 30 км. зоні відчуження.

У заяві посилається на те, що народився і проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1.

В лютому 1987 року працював муляром у Турківській окремій виробничо-будівельній організації "Карпати" радгоспу "Прикарпаття".

З 09.02.1987 року по 27.02.1987 року був відряджений в зону Чорнобильської катастрофи для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції (ЧАЕС).

Рішенням Турківського районного суду Львівської області від 12.07.2002 року заявника визнано учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та зобовязано Турківську районну державну адміністрацію Львівської області надати йому статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Рішенням комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС від 19.01.2012 року (протокол №41) заявнику відмовлено у визначені статусу учасника ліквідації аварії з покликанням на те, що він працював за межами зони відчуження (30 км зона).

У своїй заяві заявник ОСОБА_1 стверджує, що пункт збору працівників, які скеровувались у відрядження для ліквідації аварії на ЧАЕС був влаштований у с.Чубинці Сквирського району Київської області. Документи про відрядження оформлялися також у с.Чубинці Сквирського району Київської області. Управлінням сільського господарства були складені списки на відрядження осіб для ліквідації аварії і згідно них місце збору робітників було с.Чубинці Сквирського району Київської області. Потім формувались бригади і скеровувались на роботи. Заявник працював в будівельній бригаді і виконував роботи в селах Мар'янівка та Королівка Поліського району Київської області. Шляхові листи та будівельні завдання на виконання певної роботи одержували водії, які возили робітників на об'єкт та бригадир. Заявнику, як робітнику, за період роботи не видавали жодного документа, лише після закінчення відрядження зробили відмітку про відрядження та цей документ заявник здав за місцем праці.

Після повернення, заявнику в радгоспі "Прикарпаття" була виплачена заробітна плата за роботу в зоні Чорнобильської АЕС з застосуванням коефіцієнтів визначених урядом СРСР.

Після повернення заявник відразу почав хворіти, пройшов обстеження. З 1987 року постійно лікується стаціонарно, амбулаторно, перебуває на обліку в Львівському обласному спеціалізованому диспансері радіаційного захисту населення, як ліквідатор аварії на ЧАЕС, інвалід 2 групи по загальному захворюванню.

Однак, через відсутність документів про виконання робіт в 30 км зоні відчуженням, заявник не має можливості отримати статус учасника ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС. Односельчани заявника, які разом з ним були відрядженні на ліквідацію аварії, після повернення через деякий час померли.

У медичних документах визначено, що захворювання пов'язано з участю в ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС.

Просить суд встановити факт його роботи в складі будівельної бригади в період з 09.02.1987 року по 27.02.1987 року в с.Мар'янівка та с.Королівка Поліського району Київської області по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, в 30 км. зоні відчуження.

У судовому засіданні заявник ОСОБА_1 підтримав доводи, які виклав у своїй заяві, та просив суд його заяву задовольнити.

У судовому засіданні представник заінтересованої особи Турківської районної державної адміністрації ОСОБА_2 заперечив проти задоволення заяви ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення, через відсутність підстав та недостатність доказів, представлених заявником до суду.

У судовому засіданні свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які є учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується посвідченнями учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС серії А №276750 та серії А №156249 відповідно, підтвердили доводи заявника ОСОБА_1 про те, що він дійсно у період з 09.02.1987 року по 27.02.1987 року перебував у с.Мар'янівка та с.Королівка Поліського району Київської області в складі будівельної бригади по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, в 30 км. зоні відчуження.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення заявника ОСОБА_1, заперечення представника заінтересованої особи Турківської районної державної адміністрації Львівської області ОСОБА_2, показання свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши представлені до суду докази, суд приходить до висновку, що заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, слід задовольнити повністю та при цьому виходить з наступних підстав.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, в силу якого сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. При цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У контексті положень принципу змагальності сторін вирішальним фактором є те, що суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов'язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як визначено положеннями ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

В той же час, за змістом положень ст.15 ЦК України право особи на захист свого цивільного права виникає у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 народився та проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1. В лютому 1987 року працював муляром в Турківській окремій виробничо-будівельній організації "Карпати" радгоспу "Прикарпаття", що підтверджується записом в трудовій книжці №4.

Факт відрядження заявника ОСОБА_1 з 09.02.1987 року по 27.02.1987 року в зону Чорнобильської катастрофи для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції підтверджується довідкою Управління сільського господарства Турківського району Львівської області №01/02 від 11.01.2000 року, довідкою комунального виробничого сільського господарства "Верховина" - правонаступника радгоспу "Прикарпаття" №112 від 02.05.2000 року, довідкою радгоспу "Прикарпаття" про нарахування заробітної плати ОСОБА_1 за лютий 1987 року в підвищеному розмірі з застосуванням коефіцієнту за участь у ліквідації аварії на ЧАЕС в розмірі 19 карбованців за роботу в період з 01.02.1987 року по 08.02.1987 року та 432 карбованців за роботу з 09.02.1987 року по 27.02.1987 року, рішенням Турківського районного суду Львівської області від 12.07.2002 року про встановлення факту перебування ОСОБА_1 на ліквідації наслідків катастрофи на Чорнобильській атомній електростанції в період з 09.02.1987 року по 27.02.1987 року.

Рішенням комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС від 19.01.2012 року (протокол №41) заявнику відмовлено у визначені статусу учасника ліквідації аварії з покликанням на те, що він працював за межами зони відчуження (30 км зона).

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" при вирішенні питання про підвідомчість справи суди мають право враховувати норми законодавчих актів, якими передбачено позасудовий порядок встановлення певних фактів або визначено факти, які в даних правовідносинах можуть підтверджуватися рішенням суду. Зокрема, у відповідності із Законом "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" і затвердженим на підставі цього Закону постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 1992 року Порядком видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, посвідчення учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС може видаватись на підставі рішення суду про встановлення факту безпосередньої участі в будь-яких роботах за певний період (визначений законодавством), повязаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження, в тому числі в проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також у роботах на діючих пунктах санітарної обробки людей і дезактивації техніки. Інші питання визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, вирішуються на підставі відповідних документів, а спірні питання розвязуються комісіями при виконкомах Київської і Житомирської обласних ОСОБА_6 народних депутатів і при Міністерстві у справах захисту населення від наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 25.10.2000 року у справі №1-29/2000, положення "зона відчуження - це територія, з якої проведено евакуацію населення в 1986 році" пункту 1 частини другої статті 2 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" в аспекті питань, порушених у конституційному зверненні громадянки ОСОБА_6, слід розуміти так: зоною відчуження є територія, що з 26 квітня 1986 року охоплює ту частину радіаційно небезпечних земель, рівень забруднення яких зумовив необхідність евакуації населення у 1986 році на підставі відповідних актів органів державної влади, незалежно від часу прийняття цих актів та проведення евакуації.

Згідно Постанови Кабінету Міністрів Української РСР №106 від 23.07.1991 року "Про організацію виконання постанов Верховної ОСОБА_6 Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР "Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи" та "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" село Королівка Поліського району Київської області територіально відноситься до населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, а саме: до зони безумовного (обовязкового) відселення згідно з постановами ОСОБА_6 Міністрів УРСР, що підтверджує той факт, що проживання у цій зоні було вкрай небезпечним для життя та здоровя та лише за рівнем забруднення і випромінюваної радіації ця зона поступалася найбільш наближеній до ЧАЕС зоні відчуження, але була не менш небезпечна, особливо в період 1986-1987 років.

Оскільки населення виселялося із населених пунктів в обовязковому порядку із зони відчуження та зони безумовного (обовязкового) відселення згідно з ОСОБА_7 Міністрів УРСР, то можна зробити висновок, що обидві зони були не лише непридатними для проживання населення, а вкрай небезпечними для їхнього життя та здоровя і відповідно як зону відчуження так і зону безумовного (обовязкового) відселення слід в даному випадку вважати однією зоною відчуження, звідки після аварії на ЧАЕС проводилося примусове відселення населення у зв'язку із небезпечними умовами для проживання, де відповідно розподіл небезпечних для життя територій проводився на зони з урахуванням забрудненості земель радіоактивними елементами та відповідно шкідливим, небезпечним для населення випромінюванням, за фізико-математичним критерієм.

Село Королівка Поліського району Київської області відповідно до Постанови Кабінету Міністрів Української РСР №106 від 23.07.1991 року "Про організацію виконання постанов Верховної ОСОБА_7 Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР "Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи" та "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи" територіально відноситься до населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, а саме: до зони безумовного (обовязкового) відселення згідно з ОСОБА_7 Міністрів УРСР, що підтверджує той факт, що проживання у цій зоні було вкрай небезпечним для життя та здоровя населення, лише за рівнем забруднення та випромінюваної радіації ця зона поступалася найбільш наближеній до ЧАЕС зоні відчуження згідно цієї Постанови, але була не менш небезпечною, очевидно, найбільше протягом 1986-1987 років.

Виходячи з вищевказаного, населений пункт - село Королівку Поліського району Київської області слід вважати в даному випадку таким, що відносився до зони відчуження у перші роки після аварії на ЧАЕС, зокрема у період 1986-1987 роки.

Що стосується села Мар'янівка Поліського району Київської області, де як стверджує заявник ОСОБА_1 також перебував у період з 09.02.1987 року по 27.02.1987 року, то вказаний населений пункт територіально відноситься до зони гарантованого добровільного відселення згідно Постанови Кабінету Міністрів Української РСР №106 від 23.07.1991 року "Про організацію виконання Постанов Верховної ОСОБА_7 Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР "Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи" та "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи", що підтверджує також той факт, що земля у вищевказаному населеному пункті також була забруднена радіоактивними елементами, рівень небезпеки яких був менший у порівняння із зоною відчуження та зоною безумовного (обовязкового) відселення.

Згідно довідки №29 від 09.02.2004 року ОСОБА_1 знаходиться на обліку в Львівському державному обласному спеціалізованому диспансері радіаційного захисту населення з приводу: злоякісна короткозорість, міопічний хоріоретиніт правого ока, короткозорість високого ступеню, міопічний хоріоретиніт лівого скла, ускладнена катаракта, часткова атрофія зорового нерву обох очей, дисциркуляторна судинна енцефалопатія ІІ ст. з астеноневротичним синдромом, лівобічна люмбоішалгія, стан після інтерламінарного видалення бокової секвестральної грижі диску 15-SI, остеохондроз поперекового відділу хребта, гіпертонічна хвороба ІІ ст. ІХС (Ішемічна хвороба серця), стенокардія ІІ-ІІІ ФК, кардіослероз, недостатність кровообігу ІІ ст., дифузний зоб І Б ст., еутиреоз, хр. гастродуоденіт, персистуючий гепатит, хронічна форма.

Крім цього, погіршений стан здоров'я заявника підтверджується іншими медичними документами із лікувальних закладів, зокрема, виписками із амбулаторної карти ОСОБА_1 та виписками із медичної карти стаціонарного хворого, остання з яких із Львівського обласного госпіталю інвалідів війни та репресованих імені ОСОБА_8 про перебування ОСОБА_1 на стаціонарному лікуванні з 12.03.2018 року по 30.03.2018 року.

Таким чином, суд приходить до висновку, що наявні хвороби ОСОБА_1 можуть бути пов'язані із радіаційним опроміненням, у зв'язку із перебуванням у зоні радіаційного забруднення та опромінення.

Враховуючи те, що встановлення юридичного факту, що має юридичне значення: факт роботи ОСОБА_1 в складі будівельної бригади в період з 09.02.1987 року по 27.02.1987 року в с.Мар'янівка та с.Королівка Поліського району Київської області по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, в 30 км. зоні відчуження, потрібне заявнику ОСОБА_1 для отримання в подальшому статуса учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції, виходячи з пріоритету життя та здоров'я людей, які потерпіли від Чорнобильської катастрофи, їх соціального захисту, повної відповідальності держави (стаття 1 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи"), оцінюючи всі докази у своїй сукупності, суд за своїм внутрішнім переконанням та на підставі достатності поданих доказів приходить до висновку, що ОСОБА_1 перебував з 09.02.1987 року по 27.02.1987 року в с.Мар'янівка, Королівка Поліського району Київської області, у складі будівельної бригади по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, в 30 км. зоні відчуження, а тому позов слід задовольнити повністю.

Керуючись ст.ст.3, 4, 12, 13, 76-81, 133, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352-355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

Встановити факт роботи ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, жителя ІНФОРМАЦІЯ_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1, в складі будівельної бригади в період з 09.02.1987 року по 27.02.1987 року в с.Мар'янівка та с.Королівка Поліського району Київської області по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, в 30 км. зоні відчуження.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду через Турківський районний суд Львівської області на підставі п.15.5 ч.1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Повний текст судового рішення складено 25 квітня 2019 року.

Головуючий: