Справа № 569/7073/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2019 року

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді - Тимощука О.Я.,

при секретарі - Рибачик О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька, в якому просить суд надати дозвіл на разовий тимчасовий виїзд малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 для відпочинку за межі України до Республіки Польща у супроводі матері ОСОБА_1, без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини ОСОБА_2 в період часового проміжку з 01 червня 2019 року до 30 червня 2019 року.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі. Рішенням суду від 24 квітня 2014 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. Від шлюбу мають сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2. Після розлучення їхня спільна дитина залишилася проживати з нею. Вказує, що вона матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Син навчається у шостому класі НВК №12. В червні 2019 року діти зі школи НВК №12 з метою культурного розвитку їдуть до Республіки Польща за запрошенням «Міжнародної організації Друзів Дітей». Відповідач відмовляється надати, у передбаченому законодавством України порядку, дозвіл на виїзд неповнолітнього сина за кордон для відпочинку. Зазначає, що виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, пристосує дитину до комунікабельності, вивченню мов, що розширить її кругозір. Не заважаючи на це, відповідач безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України. При цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, він не надає. У зв'язку з цим вона звернулась до суду із вказаною позовною заявою.

В судове засідання позивач не з'явилася, повідомлялася про час та дату розгляду справи належним чином, подала через канцелярію Рівненського міського суду Рівненської області 18.04.2019 року заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задоволити та розгляд справи проводити у її відсутність.

Відповідач в судове засідання не з'явився, повідомлявся про час та дату розгляду справи належним чином, подав через канцелярію Рівненського міського суду Рівненської області 18.04.2019 року заяву, в якій позовні вимоги визнав повністю, не заперечує щодо їх задоволення.

Дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 24 квітня 2014 року.

Від шлюбу мають сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 16 червня 2007 року Липненською сільською радою Ківерцівського району Волинської області, актовий запис №19.

Відповідно до довідки №168 від 09.04.2019 року ОСОБА_3, навчається в 6-А класі Рівненського НВК №12 Рівненської міської ради.

Статтею 7 СК України встановлено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією прав дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість надана Верховною радою України.

Статтею 141 СК України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно вимог частини третьої статті 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої та другої статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до положень цієї Конвенції, дитина, враховуючи її фізичну й розумову незрілість, потребує спеціальної охорони та турботи.

Згідно принципів 4 та 7 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року (Резолюция 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року) дитині мають належати права на здоровий ріст та розвиток, належне харчування, житло, розваги, медичне обслуговування, отримання освіти.

Як встановлено частиною третьою статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно із частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Пунктом 3 Правил передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил).

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Відповідно до ст.12 Закону України "Про охорону дитинства", на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Враховуючі всі обставини у даній справі в сукупності, суд приходить до висновку , що відповідні права дитини підлягають захисту.

Суд вважає, що період часового проміжку з 01 червня 2019 року до 30 червня 2019 року перебування дитини за межами України відповідають інтересам дитини та сприяють її повноцінному розвитку.

Отже, враховуючи інтереси дитини та її право на свободу пересування, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 12, 81, 89, 128, 141, 258, 263-265, 274, 279, ч.1 ст. 430 Цивільного процесуального кодексу України суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька - задовольнити.

Надати дозвіл на разовий тимчасовий виїзд малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 для відпочинку за межі України до Республіки Польща у супроводі матері ОСОБА_1, без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини ОСОБА_2 в період часового проміжку з 01 червня 2019 року до 30 червня 2019 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.

Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до Рівненського апеляційного суду або через Рівненський міський Рівненської області (пп.15.5 п.15 ч.1 Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року) протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Рівненського

міського суду Тимощук О.Я.