Постанова

Іменем України

24 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 760/17673/16-ц

провадження № 61-30883св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду м. Києва від 12 липня 2017 року у складі суддів: Поливач Л. Д., Вербової І. М., Шахової О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - державне підприємство «Інформаційно-ресурсний центр»,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до державного підприємства «Інформаційно-ресурсний центр» (далі - ДП «Інформаційно-ресурсний центр») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

12 січня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ДП «Інформаційно-ресурсний центр» про стягнення заборгованості із заробітної плати, індексації заробітної плати, вихідної допомоги.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 10 лютого 2017 року об'єднано в одне провадження зазначені позови ОСОБА_1

Позовні вимоги мотивовано тим, що з 08 червня 2015 року по 09 червня 2016 року вона працювала на посаді провідного фахівця договірно-правового відділу та головного фахівця договірно-правового відділу ДП «Інформаційно-ресурсний центр». У день звільнення відповідач не виплатив їй заробітну плату у розмірі 11 762 грн 75 коп. На підставі судового наказу Солом'янського районного суду м. Києва від 27 липня 2016 року № 760/12815/16-ц державним виконавцем стягнуто та перераховано на її рахунок заборгованість із нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 11 762 грн 75 коп

Посилаючись на порушення відповідачем вимог статті 116 КЗпП України, непроведення з нею розрахунку в день звільнення, просила у порядку статті 117 КЗпП України стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 10 червня 2016 року по 10 квітня 2017 року у розмірі 149 721 грн 22 коп. Відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації за порушення термінів виплати заробітної плати за період з липня 2016 року по лютий 2017 становить 1 096 грн 29 коп.

20 квітня 2017 року ОСОБА_1 подала заяву про зменшення розміру позовних вимог, просила стягнути з відповідача компенсацію за порушення термінів виплати заробітної плати за період з липня 2016 року по лютий 2017 у розмірі 1 096 грн 29 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 10 червня 2016 року по 10 квітня 2017 року у розмірі 149 721 грн 22 коп.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 20 квітня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ДП «Інформаційно-ресурсний центр» про стягнення заборгованості із заробітної плати, індексації заробітної плати, грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та вихідної допомоги в розмірі 11 762 грн 75 коп. залишено без розгляду за заявою позивача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 20 квітня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ДП «Інформаційно - ресурсний центр» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 116 777 грн 50 коп., компенсацію втрати заробітної плати у розмірі 969 грн 25 коп. В решті позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що представником відповідача не надано доказів отримання позивачем заяви про зарахування зустрічних вимог та доказів про існування заборгованості ОСОБА_1 перед відповідачем станом на 09 червня 2016 року. Належних та допустимих доказів наявності передбачених статтею 1215 ЦК України підстав для повернення безпідставно набутих коштів, а саме: відсутність ознаки добровільності юридичної особи при проведенні вказаних виплат, наявність рахункової помилки при нарахуванні цих коштів, а також недобросовісність з боку позивача як набувача відповідачем не надано. Суд приходить до висновку,про відсутність правових підстав для зарахування коштів в розмірі 11 762 грн 75 коп. у рахунок заборгованості позивача. 27 липня 2016 року Солом?янським районним судом м. Києва видано судовий наказ № 2-н/760/395/16, яким стягнуто з ДП «Інформаційно-ресурсний центр» на користь ОСОБА_1 заборгованість нарахованої та не виплаченої заробітної плати в сумі 11 762 грн 75 коп. 20 лютого 2017 року Шевченківським районним відділом державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві стягнуто з ДП «Інформаційно-ресурсний центр» 11 339 грн 03 коп. на підставі примусового виконання наказу № 2-н/760/395/16, виданого Солом?янським районним судом м. Києва 12 жовтня 2016 року. Таким чином, вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають задоволенню за період з 10 червня 2016 року по 20 лютого 2017 року, оскільки належні позивачу при звільненні суми у розмірі 11 762 грн 75 коп. не були виплачені у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, а виплачені лише 20 лютого 2017 року. З огляду на викладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середня заробітна плата за затримку розрахунку при звільненні в сумі 116 777 грн 50 коп. та компенсація втрати частини заробітної плати у зв?язку з порушенням строків її виплати у розмірі 969 грн 25 коп.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 12 липня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що 09 червня 2016 року ДП «Інформаційно-ресурсний центр» складена заява про зарахування зустрічних вимог до ОСОБА_1, в якій зазначено, що 31 травня 2016 року скасовано накази № 124-к від 18 травня 2016 року, № 127-к від 20 травня 2016 року, № 128-к від 20 травня 2016 року, № 129-к від 20 травня 2016 року № 130-к від 20 травня 2016 року, № 131-к від 20 травня 2016 «Про преміювання працівників ДП «Інформаційно-ресурсний центр». Відповідно до даних наказів ОСОБА_1 виплачено грошові кошти в розмірі 11 762 грн 75 коп., які підлягали поверненню. При проведенні звільнення позивачу нараховано до виплати 21 194 грн 29 коп. ДП «Інформаційно-ресурсний центр» повідомило позивача про припинення зобов'язання щодо повернення грошових коштів в розмірі 11 762 грн 75 коп. внаслідок зарахування зустрічного. Таким чином, підприємство в день звільнення позивача з роботи виплатило ОСОБА_1 усі належні їй у зв'язку зі звільненням з роботи суми. Крім того, судовий наказ

про стягнення з підприємства заборгованості із заробітної плати був скасований. Суд у відповідності до принципу диспозитивності цивільного судочинства не перевіряє законність дій підприємства щодо проведення взаємозаліку та щодо наявності заборгованості із заробітної плати на час звільнення ОСОБА_1 з роботи, оскільки за заявою позивача такі вимоги залишено судом без розгляду і дана ухвала суду набрала законної сили, тобто зазначені позовні вимоги не були предметом судового розгляду як в суді першої інстанції, так не є предметом розгляду і в суді апеляційної інстанції.В матеріалах справи відсутні докази наявності заборгованості підприємства із заробітної плати на час її звільнення з роботи. Отже, підстави для задоволення вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у відповідності до вимог статті 117 КЗпП України відсутні, оскільки такі вимоги підлягають задоволенню лише у разі вирішення спору про розміри належних звільненому працівникові сум до виплат при звільненні на користь працівника, спір про стягнення даних грошових коштів не вирішений, відсутні будь-які судові рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати на користь ОСОБА_1, які б набрали законної сили.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 рокудо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підстави касаційного оскарження судового рішення обґрунтовано тим, що їй при звільненні не доплачено суму у розмірі 11 762 грн 75 коп., яку на виконання судового наказу вона отримала на картковий рахунок 11 квітня 2017 року. Судовий наказ у подальшому скасовано, проте відповідач не звертався до виконавчої служби із заявою про закриття виконавчого провадження у зв?язку із скасуванням судового наказу. У зв?язку з тим, що заборгованість із заробітної плати погашена, вона звернулася до суду із заявою про залишення позову в цій частині без розгляду. Разом з тим, підставою позову в іншій частині залишається несвоєчасний розрахунок при звільненні у зв?язку із зарахуванням зустрічних однорідних вимог, а тому необґрунтованим є посилання апеляційного суду на неможливість розгляду питання щодо законності проведення підприємством взаємозаліку через залишення частини позову без розгляду. Крім того, апеляційний суд не застосував положення статті 1215 ЦК України до спірних правовідносин, за якою не підлягають поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, якщо їх виплата проведена фізичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Відповідач утримав із неї суму у розмірі 11 762 грн 75 коп. без видачі відповідного наказу, який підлягав би оскарженню, та без урахування вимог статті 127 КЗпП України.

29 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Суди установили, що ОСОБА_1 із 08 червня 2015 року по 09 червня 2016 працювала на посаді провідного фахівця договірно-правового відділу та головного фахівця договірно-правового відділу ДП «Інформаційно-ресурсний центр». Наказом № 156-к від 09 червня 2016 року звільнена із займаної посади за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Згідно розрахункового листа за червень 2016 року при звільненні ОСОБА_1 нараховано: посадовий оклад за період із 01 по 09 червня 2016 року (за 7 днів (56 годин) роботи) у розмірі 2 666 грн 67 коп.; грошову компенсацію за невикористану відпустку за 25 днів у розмірі 10 196 грн 75 коп; індексацію заробітної плати за період із 01 по 09 червня 2016 року у розмірі 118 грн 90 коп.; вихідну допомогу в розмірі середнього місячного заробітку у сумі 13 345 грн 98 коп.; всього нараховано 26 328 грн 30 коп., враховуючи відрахування податку з доходів з фізичних осіб у сумі 4 739 грн 09 коп. та військового збору у сумі 394 грн 92 коп., до виплати сума склала 21 194 грн 29 коп.

Відповідно до аудиторських висновків (звіт незалежного аудитора) щодо відповідності нарахування та виплати премій і матеріальної допомоги працівникам ДП «Інформаційно-ресурсний центр» за 2015-2016 pоки вимогам чинного законодавства України, реєстраційний № 01/11/16 від 28 листопада 2016 року, при нарахуванні та виплаті премій працівникам за 2015 рік (за січень-грудень 2015 рік) керівництвом не були враховані фінансові можливості підприємства. Премії повинні виплачуватися відповідно до пункту 4.9 діючого колективного договору за наявності прибутку у періоді, за який нараховується премія. Наявність прибутку згідно колективного договору є обов'язковою умовою для нарахування премій. Підприємство отримало збиток за 2015 рік у сумі 15 836 тис. грн. Умови, передбачені колективним договором для нарахування та виплати премій, у 2015 році були відсутні. Виплати премій у травні 2016 року за місяць, квартал, півріччя, 9 місяців та рік за 2015 р, а також виплата премій без нарахувань за травень 2016 року відбувалася без належних підстав.

09 червня 2016 року в день проведення звільнення проведено зарахування зустрічних однорідних вимог у порядку, визначеному статтею 601 ЦК України, про що було складено заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог від 09 червня 2016 року, яка є одностороннім правочином. Грошові кошти у розмірі 11 762 грн 75 коп., які були нараховані позивачу при звільненні, зараховано в якості погашення сум незаконно отриманих ОСОБА_1 сум премії.

27 липня 2016 року Солом'янський районний суд м. Києва видав судовий наказ № 2- н/760/395/16, яким стягнуто з ДП «Інформаційно-ресурсний центр» на користь ОСОБА_1 заборгованість нарахованої та не виплаченої заробітної плати в сумі 11 762 грн 75 коп.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 05 грудня 2016 року вказаний судовий наказ № 2- н/760/395/16 скасовано.

Разом з тим, 20 лютого 2017 року Шевченківським районним відділом державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві стягнуто з ДП «Інформаційно-ресурсний центр» на користь ОСОБА_1 11 762 грн 75 коп. на підставі примусового виконання наказу № 2-н/760/395/16.

Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 КЗпП України.

В силу статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

У справі суди встановили, що позивачу у день звільнення не виплачено 11 762 грн 75 коп. у зв'язку з тим, що зазначену суму коштів спрямовано на зарахування зустрічних однорідних вимог - на погашення сум незаконно отриманих ОСОБА_1 сум премії.

В силу статті 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї зі сторін. Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, повинні бути: зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим); однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, у зв'язку із чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов'язань з передачі родових речей, зокрема грошей).

Правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення таких вимог.

Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав; строк виконання таких вимог не настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення.

За загальним правилом, визначеним статтею 601 ЦК України, припинення зобов'язання зарахуванням зустрічної вимоги є односторонньою угодою, яка оформляється заявою однієї сторони. Якщо друга сторона не погоджується з проведенням зарахування, вона вправі на підставі статті 16 ЦК України звернутися за захистом своїх охоронюваних законом прав до суду і спір підлягає вирішенню по суті з урахуванням усіх матеріалів і обставин справи.Тобто, повідомлення однієї зі сторін зобов?язання про проведення заліку зустрічних однорідних вимог за загальним правилом є правочином, направленим на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

З таких мотивів виходила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 жовтня 2018 року при вирішенні справи № 914/3217/16 (провадження № 12-176гс18) за позовом про визнання заяви про припинення зобов?язань за кредитним договором та договором банківського вкладу шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог недійсною.

Разом з тим, спірні правовідносини щодо повернення працівником зайво виплачених сум регулюються спеціальними нормами законодавства - статтею 127 КЗпП України та статтею 1215 ЦК України, а тому викладені у цій постанові мотиви вирішення справи не є відходом від правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 30 жовтня 2018 року.

За змістом пункту 1 частини другої статті 127 КЗпП України відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми.

Статтею 1215 ЦК України встановлено, що не підлягають поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти й інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

У статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Таким чином, зобов?язання щодо повернення зайво виплачених сум виникає у працівника у випадку рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату, або у разі недобросовісності набувача такої виплати та здійснюється на підставі відповідного наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу.

Разом з тим, у цій справі про зарахування зустрічних однорідних вимог підприємством складено заяву без видачі відповідного наказу та без урахування змісту статті 127 КЗпП України та статті 1215 ЦК України.

Крім того, виплата премій проведена відповідачем добровільно за відсутності рахункової помилки з його боку; недобросовісність з боку працівника не встановлена.

Таким чином, у ОСОБА_1 не виникло зобов?язання щодо повернення зайво виплачених сум, а тому таке зобов?язання не може бути зараховано як зустрічне у порядку статті 601 ЦК України.

Необґрунтованим є висновок апеляційного суду про неможливість розгляду питання щодо законності проведення підприємством взаємозаліку грошових вимог через залишення позову про стягнення заборгованості із заробітної плати без розгляду.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Підставою позову в частині стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та стягнення компенсації за порушення термінів виплати заробітної плати є несвоєчасний розрахунок при звільненні у зв?язку із зарахуванням зустрічних однорідних вимог, тобто обставини щодо зарахування зустрічних однорідних вимог входять до предмета доказування у справі та підлягали дослідженню апеляційним судом.

У частині першій статті 117 КЗпП України зазначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно зі статтями 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв?язку з порушенням термінів їх виплати» підприємства здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв?язку з порушенням строків їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів.

Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

З урахуванням встановлених у справі обставин та наведених норм права суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що, оскільки позивач не отримала належний розрахунок при звільненні, позов про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку та стягнення компенсації за порушення термінів виплати заробітної плати є обґрунтованим.

Апеляційний суд скасував ухвалене згідно закону рішення суду першої інстанції внаслідок неправильного застосування статті 601 ЦК України у спірних правовідносинах.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно із статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Враховуючи те, що апеляційний суд скасував судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує рішення апеляційного суду та залишає в силі рішення суду першої інстанції на підставі статті 413 ЦПК України.

Керуючись статтями 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 12 липня 2017 року скасувати.

Залишити в силі рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 20 квітня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. В. Пророк

С. П. Штелик