ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 564/718/15-ц

провадження № 61-13660св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., ОлійникА. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Костопільська районна державна нотаріальна контора Рівненської області,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 9 лютого 2016 року, ухвалене у складі судді Олійника П. В., та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 30 березня 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Рожина Ю. М., Григоренка М. П., Ковальчук Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернулася з позовом, уточненим у серпні 2015 року, до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Костопільська районна державна нотаріальна контора Рівненської області, про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом частково недійсним і визнання права власності на майно у порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позову зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_6, спадщину після якого прийняв її брат ОСОБА_5 відповідно до складеного на його ім'я заповіту.

18 листопада 1997 року ОСОБА_5 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно з яким набув у власність житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1.

Вказала, що даний будинок збудований ОСОБА_6 у період шлюбу з її матір'ю ОСОБА_7, тому є спільним майном подружжя і його 1/2 частка не підлягала успадкуванню ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 померла і вона є єдиною особою, яка прийняла спадщину після матері.

За таких обставин просила визнати видане ОСОБА_5 свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 18 листопада 1997 року недійсним в частині посвідчення права власності на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на цю частку будинку у порядку спадкування за законом.

Одночасно з позовом ОСОБА_4 подала заяву про його забезпечення, яку ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області від 20 березня 2015 року задоволено і накладено арешт на будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1, зареєстрований на праві власності за ОСОБА_5

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 9 лютого 2016 року ОСОБА_4 у задоволенні позову відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову у виді арешту житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1, застосовані ухвалою цього суду від 20 березня 2015 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_7 після смерті ОСОБА_6 до нотаріуса щодо отримання свідоцтва про право власності на частку будинку не зверталася і входження цієї частки до складу спадщини та її успадкування сином ОСОБА_5 не заперечила, тому немає правових підстав для висновку про те, що спірна 1/2 частка житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 перейшла у власність ОСОБА_7 і після її смерті підлягала успадкуванню.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 30 березня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 9 лютого 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції про те, що 1/2 частка житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 не увійшла до складу спадщини після ОСОБА_7, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з'ясування обставин справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просила рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 9 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 30 березня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої і апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Суди попередніх інстанцій, на думку заявника, не надали належної оцінки її доводам про віднесення житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 до спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_6 і ОСОБА_7

Зазначає, що її мати ОСОБА_7 після смерті чоловіка звернулася до нотаріуса із заявою про відмову від спадкування обов'язкової частки і така заява не може розцінюватися як відмова від права на частку у спільному майні подружжя.

Вказала, що державний нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після визначення частки померлого у спільному майні, що не було дотримано приватним нотаріусом при видачі свідоцтва ОСОБА_5

Позиція інших учасників справи

У травні 2016 року ОСОБА_5 подав заперечення на касаційну скаргу, у яких послався на безпідставність її доводів. Зазначив, що житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 зареєстрований на праві власності за його батьком ОСОБА_6, а мати ОСОБА_7 жодних вимог щодо виділення частки з цього майна не заявляла, у тому числі після смерті чоловіка. Вважає, що право заявити вимоги про виділення частки із майна у порядку поділу спільного майна подружжя належить виключно одному з подружжя, є нерозривно пов'язаним із його особою і не переходить до інших осіб у порядку спадкування.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 квітня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього суду від 15 червня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Встановлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_6 і ОСОБА_7 з 20 січня 1956 року перебували в шлюбі.

У 1971 році вони збудували будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1.

Відповідно до свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 24 травня 1971 року зазначений будинок на праві особистої власності зареєстрований за ОСОБА_6

За життя ОСОБА_6 склав заповіт від 19 грудня 1996 року, згідно з яким усе своє майно заповів сину ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

ОСОБА_5 фактично прийняв спадщину, оскільки на день смерті спадкодавця проживав у будинку по АДРЕСА_1.

ОСОБА_7 подала до Костопільської державної нотаріальної контори Рівненської області заяву, у якій зазначила, що строк на прийняття спадщини пропустила, претендувати на його поновлення не буде і не заперечує щодо успадкування майна ОСОБА_5 згідно зі складеним на його ім'я заповітом.

18 листопада 1998 року державний нотаріус Костопільської державної нотаріальної контори Рівненської області видав ОСОБА_5 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається з житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_7

Обставин, які б свідчили про те, що за життя ОСОБА_7 оспорила видане ОСОБА_5 свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 18 листопада 1998 року і заперечувала проти входження до складу спадщини 1/2 частки житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1, судами попередніх інстанцій не встановлено.

18 лютого 2015 року ОСОБА_4 звернулася до Костопільської державної нотаріальної контори Рівненської області з заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_7; від інших осіб заяв про прийняття спадщини не надходило.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до статті 71 Закону України «Про нотаріат» у редакції Закону, чинній на день відкриття спадщини після ОСОБА_6, у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається державним нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна.

Аналогічне положення передбачене пунктом 128 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року N 18/5, яка була чинна на день відкриття спадщини після ОСОБА_6

Кодекс про шлюб та сім'ю України, який був чинний на час будівництва спірного будинку і отримання ОСОБА_6 свідоцтва про право власності на нього, визначав поняття спільної сумісної власності подружжя, під якою розумілося нажите подружжям за час шлюбу майно, а також поняття роздільного майна подружжя, яке є власністю кожного із них особисто (статті 22, 24 Кодексу).

Аналіз вказаних положень законодавства дає підстави для висновку, що, подаючи заяву про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні, другий з подружжям заявляє про те, що зареєстроване за спадкодавцем майно має статус спільного майна подружжя і належить їм у рівних частках. Звернення до нотаріуса із відповідною заявою про видачу свідоцтва є правом, а не обов'язком другого з подружжя. Неподання такої заяви можна розцінити як визнання іншим з подружжя належності майна особисто спадкодавцю, так як набуття майна у період шлюбу не виключає можливість віднесення такого майна до роздільного майна подружжя.

Судами встановлено, що після смерті ОСОБА_6 і відкриття спадщини ОСОБА_7 не звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні, натомість подала заяву про те, що не заперечує щодо успадкування всього майна сином ОСОБА_5 відповідно до заповіту.

Оскільки ОСОБА_7 не заявила про віднесення житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 до спільного майна подружжя і про належність їй 1/2 його частки, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що зазначений будинок увійшов до складу спадщини після ОСОБА_6 у цілому.

Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Не входять до складу спадщини права та обов'язки, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об'єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов'язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу (статті 1218, 1219 ЦК України).

Встановивши, що ОСОБА_7 не отримала свідоцтво про право власності на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 і з дня отримання ОСОБА_5 свідоцтва про право на спадщину по день своєї смерті (більш, ніж п'ятнадцять років) про належність їй цього майна та про оспорення виданого свідоцтва не заявляла, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що спірна частка будинку не належала ОСОБА_7 на день смерті і не увійшла до спадщини після неї.

Звертаючись із цим позовом, ОСОБА_4 у передбаченому статтею 71 Закону України «Про нотаріат» порядку заявляє про належність майна до спільного майна подружжя, хоча право на подання такої заяви мала ОСОБА_7 і це право нерозривно пов'язане з її особою як другого з подружжя.

Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно застосував до спірних правовідносин положення статей 1216, 1218 ЦК України і відмовив у задоволенні позову у зв'язку з безпідставністю, так як майно, про визнання права власності на яке у порядку спадкування просить позивач, не увійшло до складу спадщини після ОСОБА_7

Доводи заявника про те, що її мати ОСОБА_7 після смерті ОСОБА_6 звернулася до нотаріуса із заявою про відмову від спадкування обов'язкової частки і така заява не може розцінюватися як відмова від права на частку у спільному майні подружжя, правильність висновків судів попередніх інстанцій про відмову у позові не спростовують.

Визначальним при застосуванні статті 71 Закону України «Про нотаріат» є подання іншим із подружжя заяви про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні, тобто заявлення вимог щодо віднесення майна до спільного майна подружжя.

Суди встановили, що у заяві від 18 листопада 1998 року, поданій ОСОБА_7 до Костопільської державної нотаріальної контори, вона не заперечувала проти оформлення спадщини на ім'я сина ОСОБА_5 відповідно до складеного її чоловіком ОСОБА_6 заповіту. Оцінивши цю заяву і врахувавши, що ОСОБА_7 не заявила про належність спірного будинку до спільного майна подружжя, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що вона у встановленому законом порядку не набула у особисту власність його 1/2 частку.

Помилковим є посилання заявника на пункт 121 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року N 18/5, згідно з яким державний нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визначення) частки померлого у спільному майні.

ОСОБА_7 про належність спірного будинку їй і чоловіку ОСОБА_6 на праві спільної сумісної не заявила, згідно з правовстановлюючими документами зазначений будинок належав на праві особистої власності ОСОБА_6, тому при видачі ОСОБА_5 свідоцтва про право на спадщину за заповітом у нотаріуса не було правових підстав для застосування пункту 121 Інструкції Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року N 18/5.

Порушень судами першої і апеляційної інстанцій цивільного процесуального законодавства, які унеможливили з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, касаційним судом не встановлено.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4залишити без задоволення.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 9 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 30 березня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов А. С. Олійник С. О. Погрібний