Постанова

Іменем України

17 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 207/2386/16-ц

провадження № 61-10059св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

треті особи: Служба у справах дітей адміністрації Південного району Кам'янської міської ради Дніпропетровської області, Сьома Дніпропетровська державна нотаріальна контора,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_7 на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2017 року в складі колегії суддів: Посунся Н. Є., Баранніка О. П., Пономарь З. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: служба у справах дітей адміністрації Південного району Кам'янської міської ради Дніпропетровської області, Сьома Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування за законом, скасування реєстрації права власності, витребування майна.

Позовна заява мотивована тим, що позивачі є рідними сестрами та спадкоємцями після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 їхнього батька ОСОБА_8 До складу спадщини входить житловий будинок з надвірними спорудами на АДРЕСА_1, який збудований у 1959 році та розташований на земельній ділянці, площею 600 кв. м, яка надана спадкодавцеві на підставі договору від 25 вересня 1959 року про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку.

У встановлений законодавством строк, позивачі звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини, проте у їх задоволенні було відмовлено, оскільки у спадкоємців були відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно.

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 намагалися у позасудовому прядку вирішити питання щодо спадщини, зокрема у 1999 році вони звернулись до реєстраційної служби, яка провела поточну інвентаризацію житлового будинку, 18 липня 2008 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління юстиції в Дніпропетровської області за сприянням у вирішенні питання щодо поновлення документів, що свідчить про прийняття позивачами спадщини та вчинення дій, направлених на оформлення свідоцтва про право на спадщину.

Постановою нотаріуса від 17 листопада 2010 року позивачам відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_8, оскільки право власності на спірний будинок зареєстроване за ОСОБА_5 та ОСОБА_9 в рівних частинах по 1/2 частині за кожним на підставі договору міни від 04 квітня 2009 року.

Разом з тим, ОСОБА_5 та ОСОБА_9 набули право власності на будинок на АДРЕСА_1 на підставі судових рішень, які у подальшому були скасовані, тому не можуть вважатися власниками цього майна.

На підставі викладеного ОСОБА_1, ОСОБА_2 просили: визнати за ними право власності у порядку спадкування за законом на житловий будинок на АДРЕСА_1 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8; витребувати цей житловий будинок з володіння ОСОБА_5 та ОСОБА_9, в інтересах якого діють батьки ОСОБА_7 та ОСОБА_4; скасувати державну реєстрацію права власності на спірний житловий будинок за ОСОБА_5 та ОСОБА_9

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 квітня 2017 року (в складі судді Бистрової Л. О.) в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спадкодавець не набув права власності на спірний будинок. За загальним правилом, якщо спадкодавцем було здійснено самочинне будівництво, до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

Позивачі не є власниками спірного майна, тому не можуть його витребувати у відповідачів. Крім того, позивачі вже зверталися до суду з такими вимогами, вони були предметом судового розгляду і рішенням суду, яке набрало законної сили, у їх задоволенні відмовлено.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок на АДРЕСА_1, житловою площею 36,7 кв. м, загальною площею 51,9 кв. м, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 Витребувано житловий будинок на АДРЕСА_1 з володіння ОСОБА_5 та ОСОБА_9, в інтересах якого діють батьки ОСОБА_7 та ОСОБА_4 Скасовано державну реєстрацію права власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 та ОСОБА_9 Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 судовий збір по 336 грн з кожного.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що договір купівлі-продажу спірного будинку від 11 лютого 2009 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, є нікчемним, оскільки ОСОБА_3 заволодів цим нерухомим майном незаконно на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасовано, тому всі наступні угоди щодо спірного нерухомого майна не могли створити цивільно-правових наслідків, пов'язаних з виникненням права власності на спірне майно.

Будинок на АДРЕСА_1 побудований до 01 серпня 1992 року, тому не потребує введення в експлуатацію при набутті права власності на такі об'єкти, отже правомірно набутий спадкодавцем і входить до складу спадкового майна, право на яке мають позивачі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у січні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_4, ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_5 та ОСОБА_9 є добросовісними набувачами спірного майна, правочин на підставі якого вони набули право власності на це майно є чинним, вони зареєстровані та проживають в будинку на АДРЕСА_1, тому цей будинок не може бути переданий у спадок позивачам.

Вказували, що апеляційний суд дослідив докази, які не були подані до суду першої інстанції (копію договору про надання земельної ділянки спадкодавцю для будівництва житлового будинку від 25 вересня 1959 року; копію генерального плану, наданого головним архітектором міста Дніпродзержинська в 1958 році; копію документу (оціночний акт) за результатом проведення інвентаризації спірного домоволодіння; копію акта 1968 року приймання дворового газопроводу), не аргументувавши свого рішення, оскільки позивачі не вказали причин, з яких вони не могли подати ці докази до місцевого суду. Апеляційний суд вийшов за межі позовних вимог.

Крім того, зазначили, що суд апеляційної інстанції залишив поза увагою, що позивачі вже зверталися до суду з такими самими вимогами про визнання права власності в порядку спадкування за законом, витребування майна з чужого незаконного володіння і рішенням Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 лютого 2013 року у справі № 2/207/20/13, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 червня 2013 року, відмовлено у задоволенні позову.

Крім того, позивачі зверталися до суду з позовом про визнання недійсними правочинів, на підставі яких відповідачі набули право власності на спірний будинок, та витребування цього майна, проте рішенням Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 червня 2015 року у справі № 207/5080/13-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 липня 2015 року, у задоволенні цього позову також відмовлено.

Отже, судами під час розгляду справ № 2/207/20/13 та № 207/5080/13-ц встановлено правомірність набуття відповідачами у власність будинку на АДРЕСА_1 та відсутність правових підстав для визнання права власності на це майно у порядку спадкування за позивачами.

Доводи інших учасників справи

У червні 2018 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 подали відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що апеляційний суд розглянув справу в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, та доводів апеляційної скарги. Всі докази були подані до суду першої інстанції.

На час будівництва та завершення будівництва спірного житлового будинку у 1958 році реєстрація права власності на нього не вимагалась, тому цей будинок входить до складу спадщини. Позивачі довели належними та допустимими доказами, що вказаний будинок належить їм як спадкоємцям майна ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідачі набули право власності на будинок на АДРЕСА_1 на підставі правочинів, які є нікчемними в силу вимог закону, оскільки це майно відчужено на підставі судового рішення, яке було в подальшому скасоване.

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

29 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 квітня 2019 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є рідними сестрами, їх батьками були ОСОБА_8 та ОСОБА_10, які перебували у зареєстрованому шлюбі з 1971 року до 1976 року.

Вказані особи проживали у збудованому у 1959 році ОСОБА_8 (батьком позивачів) будинку на АДРЕСА_1, розташованому на земельній ділянці площею 600 кв. м, що належала батькові на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 25 вересня 1959 року, укладеного між ОСОБА_8 та Відділом комунального господарства виконавчого комітету Дніпродзержинської міської Ради Дніпропетровської області.

Після розлучення батьків у 1976 році позивачі залишились з матір'ю та виїхали з будинку і знялись з реєстраційного обліку.

ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, після якого відкрилась спадщина на належний йому житловий будинок з надвірними спорудами на АДРЕСА_1.

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_8 є ОСОБА_1 та ОСОБА_2, які 25 лютого 1992 року та 22 січня 1991 року, відповідно, звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, за результатом розгляду яких була заведена спадкова справа. Оскільки у позивачів були відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно, вони своєчасно не отримали свідоцтво про право на спадщину після спадкодавця.

Суди також встановили, що з метою оформлення спадщини у 1999 році позивачі звернулись до реєстраційної служби, яка провела поточну інвентаризацію житлового будинку та видала технічний паспорт.

У 2008 році ОСОБА_1 зверталась до Головного управління юстиції в Дніпропетровської області за сприянням у вирішенні питання щодо поновлення документів про прийняття позивачами спадщини та оформлення свідоцтва про право на спадщину.

У жовтні 2010 року позивачі звернулись до Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, де їм було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки відповідно до відповіді Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» від 11 жовтня 2010 року, наданої на запит державного нотаріуса, право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_5 та ОСОБА_9 у рівних частинах - по 1/2 частині за кожним на підставі договору міни.

Суди також встановили, що рішенням Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 жовтня 2008 року у справі № 2-о-87-08 встановлено факт родинних відносин між ОСОБА_8 і ОСОБА_3, згідно якого батьком останнього був визнаний ОСОБА_8

На підставі рішення Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 грудня 2008 року за ОСОБА_3 визнано право власності на спірний будинок у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8

За договором купівлі-продажу від 11 лютого 2009 року ОСОБА_3, в інтересах якого за довіреністю діяла його дочка ОСОБА_4, відчужив на користь ОСОБА_6 житловий будинок АДРЕСА_1.

У подальшому за договором міни від 04 квітня 2009 року ОСОБА_5 та ОСОБА_9 набули у власність житловий будинок АДРЕСА_1.

Право власності на спірний будинок зареєстровано за ОСОБА_5 та ОСОБА_9 у Комунальному підприємстві «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації».

У подальшому вказане вище рішення Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 жовтня 2008 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2012 року, скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 серпня 2012 року, заяву ОСОБА_3 про встановлення факту батьківства залишено без розгляду.

Крім того, рішенням Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 лютого 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 червня 2013 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7, які є законними представниками ОСОБА_5, ОСОБА_9, треті особи: Служба у справах дітей Виконавчого комітету Баглійської районної ради міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області, Сьома Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання угоди недійсною, визнання права власності в порядку спадкування за законом, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду не відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1218 ЦК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що спадкоємцями після смерті ОСОБА_8 є ОСОБА_1 та ОСОБА_2, які у встановлений законом строк (23 листопада 1991 року) звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. Договір купівлі-продажу спірного будинку від 11 лютого 2009 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, є нікчемним, оскільки ОСОБА_3 заволодів цим нерухомим майном незаконно на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасовано, тому всі наступні угоди щодо спірного нерухомого майна не могли створити цивільно-правових наслідків, пов'язаних з виникненням права власності на спірне майно.

Разом з тим, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову з тих підстав, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вже зверталися до суду з аналогічним позовом і судовим рішенням, яке набрало законної сили відмовлено у задоволенні позову.

В силу вимог пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Аналогічні підстави для закриття провадження у справі також викладені у пункті 3 частини першої статті 255 ЦПК України (в редакції, чинній на час прийняття постанови апеляційним судом).

Відповідно до частини другої статті 223 ЦПК України (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовом у цій справі та розгляду справи судом першої інстанції) після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Проте апеляційний суд залишив поза увагою висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вже зверталися до суду з аналогічним позовом і судовим рішенням, яке набрало законної сили, їм відмовлено у задоволенні таких позовних вимог.

Крім того, у запереченнях на позовну заяву ОСОБА_4, ОСОБА_5 вказували, що рішенням Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 лютого 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 червня 2013 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_7 про визнання права власності в порядку спадкування за законом, витребування майна з чужого незаконного володіння.

ОСОБА_4 та ОСОБА_7 також вказували, що у листопаді 2013 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 вдруге зверталися до суду з позовною заявою про витребування спірного будинку АДРЕСА_1 у ОСОБА_4, ОСОБА_5 і рішенням Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 червня 2015 року, яке набрало законної сили, у задоволенні вказаного позову відмовлено.

У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У цій частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

Проте, апеляційний суд на вказані доводи відповідачів уваги не звернув, не перевірив зміст та встановлені указаними у запереченнях на позовну заяву рішеннями обставини, не перевірив, чи наявні підстави для закриття провадження у справі з підстав визначених пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України або для застосування норми частини четвертої статті 82 ЦПК України.

Отже, апеляційний суд не надав належної оцінки доводам відповідачів, не зазначив, чому не взяв їх до уваги, відповідно, не аргументував таку відмову.

Суд повинен враховувати конкретні обставини справи і виходити з принципу верховенства права та закріпленого у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на справедливий суд, складовою якого є право особи бути почутою судом і отримати вмотивовану відповідь на поставлені нею питання, що заслуговують на увагу.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд помилково не розглянув та не надав належної правової оцінки доводам відповідачів про набрання законної сили рішеннями судів, ухваленими з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені, тому суд касаційної інстанції позбавлений можливості усунути вказані недоліки і перевірити доводи позивача та відповідачів, оскільки вони потребують встановлення обставин, які не були встановлені судом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Отже, постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_7 задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська