ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2019 року м. Херсон

справа № 648/4924/14-ц

провадження № 22-ц/819/350/19

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого ( судді-доповідача)Чорної Т.Г.,
суддів:Пузанової Л.В.,
Склярської І.В.
секретарГеленко А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Білозерського районного суду Херсонської областіу складі судді Кусіка І.В. від 10 жовтня 2014 року у цивільній справі за поданням державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Білозерського районного управління юстиції у Херсонській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянина ОСОБА_1 ,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області від 14 червня 2018 року відновлено втрачене судове провадження у справі № 648/4924/14-ц за поданням державного виконавця, погодженим з в.о.начальника відділу державної виконавчої служби Білозерського районного управління юстиції Херсонської області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянина ОСОБА_1 та відновлено ухвалу Білозерського районного суду Херсонської областіу складі судді Кусіка І.В. від 10 жовтня 2014 року, якою задоволене подання державного виконавця, погоджене з в.о. начальника відділу державної виконавчої служби Білозерського районного управління юстиції Херсонської області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ( без вилучення паспортного документа) громадянина ОСОБА_1 , шляхом заборони перетинати державний кордон України до виконання своїх зобов`язань, покладених на нього рішенням Білозерського районного суду №648/4099/13-2 від 23.04.2014р..

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, 04 травня 2018 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні подання державного виконавця щодо обмеження його у праві виїзду за межі України, посилаючись на те, що від виконання грошових зобов`язань перед кредитором не ухилявся, жодних повідомлень чи інших документів від виконавчої служби не отримував, про накладенні судом обмеження йому не було відомо, його заробіток складається з мінімальної заробітної плати, на його утриманні перебуває вагітна жінка та син, який навчається на денній формі навчання, доказів на підтвердження його ухилення від виконання судового рішення не надано.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Постановляючи ухвалу про задоволення подання державного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що боржником не виконано зобов`язань покладених на нього судовим рішенням.
З таким висновком суду, колегія суддів не погоджується, з наступних підстав.
Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

В силу ст. 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Це право віднесено у ЦК до особистих немайнових прав фізичної особи (кн. друга ЦК), а саме - до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи (гл. 21 кн. другої ЦК). Відповідно до ч. 3 ст. 269 ЦК особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитись від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом від 21 січня 1994 р. № 3857-XII "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" (далі - Закон № 3857-XII).

Положеннями ст. 6 цього Закону встановлено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта, або громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у таких випадках:

- якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов`язання до виконання зобов`язань або розв`язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов`язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України (п. 2);

- якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов`язань (п. 5); якщо щодо нього подано цивільний позов до суду - до закінчення провадження у справі (п. 8).

Відповідно до ст. 8 Закону № 3857-XII вирішення спорів про відмову в оформленні паспорта чи продовження терміну його дії або тимчасове затримання паспорта чи його вилучення можуть бути оскаржені громадянином до суду за місцем його проживання. У разі відмови громадянину України у виїзді за кордон з підстав, передбачених пунктами 1, 2 і 6 - ч. 1 ст. 6 цього Закону, він може оскаржити цю дію у судовому порядку за місцем свого проживання. Відмова у виїзді з України з підстав, передбачених пунктами 3 - 5 і 9 ч. 1 ст. 6 цього Закону, оскарженню не підлягає.

Тимчасове затримання або вилучення паспорта у таких випадках здійснюється судом, органами прокуратури, внутрішніх справ, служби безпеки, Державної прикордонної служби України, військовими комісаріатами та консульською службою України.

Відповідно до ст. 124 Конституції судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Примусове виконання рішень судів в Україні покладається на державну виконавчу службу (далі - ДВС), яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені у Законі України "Про виконавче провадження".

Відповідно до ст. 11 ч. 3 п. 18 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції на час звернення виконавця до суду) державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи за межі України - до виконання зобов`язання за рішенням.

В розумінні п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», ухиленням, є навмисне чи інше свідоме невиконання боржником обов`язків за рішенням суду, у зв`язку з чим і здійснюється примусове виконання та є підставою про застосування до боржника тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби. Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

В матеріалах відновленого судового провадження відсутні будь-які докази свідомого ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, коли він мав змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робив цього без поважних причин; відсутні відомості про обізнаність боржника щодо наявності відкритого виконавчого провадження та строків його добровільного виконання; про характер та розмір невиконаних зобов`язань ; про направлення до суду подання щодо встановлення відносно боржника тимчасового обмеження у праві виїзду.

Мотивувальна частина ухвали обмежена лише посиланням суду на наявність у боржника невиконаних боргових зобов`язань та відсутність майна на яке може бути звернуто стягнення, що зумовлюють "необхідність у тимчасовому обмеженні права на виїзд за межі України з метою забезпечення повного та своєчасного виконання виконавчих документів". Судом не наведені встановлені обставини, що мають значення для справи, не надана оцінка всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні даного подання.

Невиконання своїх зобов`язань боржник пояснює відсутністю роботи, незадовільним фінансовим станом, у підтвердження надавши відповідні докази.

Оскільки законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за навмисне та свідоме ухилення від їх виконання і на момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження, враховуючи відсутність доказів того, що боржник свідомо не виконував належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково, колегія суддів приходить до висновку, що підстав для задоволення подання державного виконавця про тимчасове обмеження права ОСОБА_1 у виїзді за межі України немає та вважає, що ухвала суду підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні подання державного виконавця.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Білозерського районного суду Херсонської області від 10 жовтня 2014 року про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянина ОСОБА_1 скасувати.
У задоволенні подання державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Білозерського районного управління юстиції у Херсонській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянина ОСОБА_1 - відмовити.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Т.Г.Чорна

Судді: Л.В.Пузанова

І.В.Склярська

Повний текст постанови складено 25 квітня 2019 року

Суддя Т.Г. Чорна