Номер провадження: 22-ц/813/997/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.04.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 18 вересня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4 про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначає, що з 2010 року по 2015 рік він включно проживав в квартирі АДРЕСА_1 разом з відповідачем ОСОБА_3 однією сім'єю без укладення шлюбу. При цьому позивач зазначає, що спірна квартира була придбана за спільно нажиті кошти, однак оформлена на відповідача. Позивач зазначає, що останнім часом стосунки з відповідачем погіршилися, право позивача на квартиру та проживання в ній оспорюється, в зв'язку з чим ОСОБА_2 змушений звернутися до суду.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2018 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги ОСОБА_2 у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_5, будучи належним чином повідомленою про дату і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, про причини неявки суду не повідомила.

Відповідач ОСОБА_6, будучи належним чином повідомленою, в судове засідання не з'явилася, про причини неявки суду не повідомила.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності заявлених вимог.

Такий висновок відповідає обставинам справи та заснований на законодавстві.

З матеріалів справи вбачається, що:

- 13.07.2010 року ОСОБА_7 та ОСОБА_3 уклали договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8, відповідно до якого ОСОБА_3 прийняла у власність квартиру під АДРЕСА_1 /а.с.8-9/;

- згідно з Актом від 26.09.2017 року, складений сусідами ОСОБА_3 на підтвердження того, що на 2010 рік вона проживала сумісно з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, приблизно протягом п'яти років і за сумісні кошти придбали квартиру /а.с.6/;

- 26.02.2016 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., відповідно до якого ОСОБА_9 позичив, а ОСОБА_3 взяла в борг грошову суму 487000,00 грн., що в еквіваленті складає 18000,00 доларів США, без нарахування відсотків та зобов'язується повернути її до 26.03.2016 року /а.с.67/;

- 26.02.2016 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 з метою забезпечення вказаного договору позики було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., відповідно до якого в забезпечення виконання власних зобов'язань за договором позики ОСОБА_3 надала в іпотеку нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 /а.с.68-71/;

-згідно з довідкою № 519 від 25.02.2016 року (з місця проживання про склад сім'ї та реєстрації), виданої КП «ЖКС «Вузівський», вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1, з 18.08.2010 року зареєстровані дві особи: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, та її дочка ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_4 /а.с.76/;

- з власноручно підписаної ОСОБА_3 заяви від 26.02.2016 року, поданою до нотаріуса при оформленні договору іпотеки, вбачається, що квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, не є спільною сумісною власністю, так як на час придбання вказаної нерухомості ОСОБА_3 у шлюбі не знаходилась та не проживала однією сім'єю з чоловіком, не перебуваючи при цьому у шлюбі /а.с.77/;

- 02.09.2016 року ОСОБА_9 та ОСОБА_4 уклали договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., відповідно до якого ОСОБА_9, який є іпотекодержателем за договором іпотеки з ОСОБА_3, передає у власність (продає), а ОСОБА_4 приймає (купує) квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 /а.с.74/.

- в провадженні Київського районного суду м. Одеси (головуючий - суддя Калашнікова О.І.) знаходиться цивільна справа №520/2139/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_9, треті особи: приватний нотаріус ОМНО Іллічова Н.А. та ОСОБА_4, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про що суду надано ухвалу від 31.03.2017 року про відкриття провадження у справі /а.с.66/.

Позивач ОСОБА_2 в обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що з 2010 по 2015 роки він проживав з ОСОБА_3 однією сім'єю і що спірна квартира придбана за рахунок їх з ОСОБА_12 спільних коштів.

За приписами ч.2 ст.3 СК, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03.06.1999 року №5-рп/99 установлено, що до членів сім'ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт та інше.

Згідно із ч. ч.1, 2 ст.21 СК шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.36 цього кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Згідно з ч. ч. 1-2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами стст.76-81 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази й висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які, за законом, повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст.74 СК, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл.8 цього кодексу.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст.74 СК поширюється на правовідносини між чоловіком і жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності в сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї.

Проте, таких доказів суду першої інстанції надано не було.

Зі змісту заявленого позову з урахуванням уточнень (а. с. 18), позивач вказує, що познайомився з відповідачем у 2009 році та через рік став проживати, як одна сім'я у придбаній ними квартирі АДРЕСА_1. Будь-яких обґрунтувань та посилань, що сторони проживали разом до придбання спірної квартири у 2010 році, зі змісту позовної заяви не вбачається.

Зі змісту акту від 26.09.2017 року вбачається, що даний акт окрім дочки ОСОБА_3 ОСОБА_11 підписаний також сусідами ОСОБА_3, які всі проживають у будинку АДРЕСА_2, і які підтверджують факт спільного проживання сторін протягом останніх 5 років, наявність сумісного бюджету і купівлю квартири АДРЕСА_1 за спільні кошти.

Отже, вказані особи, зазначені, як сусіди ОСОБА_3 і які мешкають в будинку№ АДРЕСА_2, підтвердили факт спільного проживання сторін у спірній квартирі АДРЕСА_1, який знаходиться в іншому районі м. Одеси. При цьому як вже зазначалось, позивач не вказував у позові, що він проживав з відповідачем до придбання ними квартири АДРЕСА_1 у 2010 році.

Сама по собі копія акту від 26.09.2017 року, складеного сусідами ОСОБА_3 на підтвердження того, що на 2010 рік вона проживала сумісно з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, приблизно протягом п'яти років і за сумісні кошти придбали квартиру, оригінал якого не наданий суду і судом не досліджувався, не є належним і достатнім доказом, який підтверджує факт спільного проживання сторін однією сім'єю, як чоловіка і дружини. Крім того, підписи осіб, що складали акт від 26.09.2017 року не засвідчені належним чином.

Враховуючи наведене суд першої інстанції мотивовано відхилив вказаний доказ з посиланням на неможливість вважати його належним та допустимим доказом в сенсі ст. ст. 77, 78 ЦПК України.

Слід також звернути увагу, що позивач відповідно до доданої до справи довіреності від 14.09.20167 року має зареєстроване місце проживання у м. Миколаїві, а паспорт отримував у 2014 році в Харківському РВ ГУД МСУ України в Харківській області.

Крім того, з власноручно підписаної ОСОБА_3 заяви від 26.02.2016 року, поданою до нотаріуса при оформленні договору іпотеки, вбачається, що квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, не є спільною сумісною власністю, так як на час придбання вказаної нерухомості ОСОБА_3 у шлюбі не знаходилась та не проживала однією сім'єю з чоловіком, не перебуваючи при цьому у шлюбі, що зазначено у п. 1.10.4 Договору іпотеки (а. с. 69). Крім того згідно з довідкою № 519 від 25.02.2016 року (з місця проживання про склад сім'ї та реєстрації-), виданої КП «ЖКС «Вузівський», вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1, з 18.08.2010 року зареєстровані дві особи: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, та її дочка ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_4 /а.с.76/.

Оцінивши вказані докази в сукупності та врахувавши, що крім акту від 26.09.2017 року, який судом не прийнято в якості належного і допустимого доказу, інших доказів, які б підтверджували факт спільного проживання сторін як чоловіка і жінки, які проживають у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірну квартиру або факт придбання квартири за спільні кошти сторін не надано, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив про недоведеність заявлених вимог про визнання квартири АДРЕСА_1 сумісним майном ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги про те, що акт від 26.09.2017 року, завірений представником житлово-комунальної організації і знаходився у позивача, і безпідставно не врахований районним судом при ухваленні оскаржуваного рішення, не може бути прийнятий до уваги, оскільки позивач самостійно додав до позовної заяви копію акту від 26.09.2017 року (а. с. 6), яка не містила підпису керівника підрозділу житлово-комунальної організації, який би завірив підписи осіб, що підписали акт, а представник позивача, яка брала участь у справі, не була позбавлена права надати докази - оригінал акту з під час розгляду справи в районному суді. Доказів про те, що вказаний акт не був поданий до районного суду з причин, що об'єктивно не залежали від позивача, не надано.

При таких обставинах, в розумінні ч. 3 ст. 367 ЦПК України у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для прийняття на стадії апеляційного розгляду справи в якості доказу акту від 26.09.2017 року з підписом керівника підрозділу житлово-комунальної організації, якою завірено підписи осіб, які підписали даний акт.

Крім того, акт від 26.09.2017 року з підписом керівника підрозділу житлово-комунальної організації, який би завірив підписи осіб, що підписали акт в даному випадку не має вирішального значення і не є достатнім для висновку про встановлення факту спільного проживання як чоловіка і жінки, які проживають у фактичних шлюбних відносинах і визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірної квартири.

Доводи апеляційної скарги про укладення відповідачем договору позики та договору іпотеки спірної квартири лише з метою позбавлення позивача права власності на належну йому у квартирі частку, є неспроможними, оскільки засновані виключно на припущеннях апелянта, який вказані договори з наведених ним підстав не оскаржив і які в розумінні ст. 204 ЦК України є правомірними.

Оскільки під час дослідження доказів і встановлення фактів у справі суд першої інстанції не порушив норм процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, рішення суду є законним та обґрунтованим.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено: 22.04.2019 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова