Номер провадження: 22-ц/813/1671/19
Головуючий у першій інстанції Сувертак І.В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.04.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Ващенко Л.Г.,

за участю секретаря - Чепрас А.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сакал Інна Миколаївна

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11.06.2018 у складі судді Сувертак І.В.

в с т а н о в и в:

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування квартири, укладеного 29.04.2014 між ОСОБА_2 та ОСОБА_6, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сакал І.М. та зареєстрованого в реєстрі за №527; повернення у власність цієї квартири.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що в силу помилки, замість укладення договору довічного утримання, уклала договір дарування квартири. Оспорюваний договір не відповідав її внутрішній волі, оскільки вона розраховувала на те, що відповідач буде її доглядати, надавати допомогу з харчуванням, утриманням квартири. Після укладення договору відповідач надавав допомогу позивачу, проте з 06 червня 2014 року жодних стосунків з позивачем не підтримує, оскільки переїхала жити закордон. В подальшому позивач уточнила свої вимоги, просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 29.04.2014 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сакал І.М.; витребувати вказану квартиру з незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 та скасувати державну реєстрацію на вказану квартиру за ОСОБА_4 та здійснити державну реєстрацію за ОСОБА_2 Позивач зазначив, що після того, як позивач звернувся з позовом до ОСОБА_3, остання 14.07.2017 передарувала спірну квартиру своїй сестрі - ОСОБА_4 Також просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 29.04.2014 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сакал І.М.; витребувати вказану квартиру з незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 та скасувати державну реєстрацію на вказану квартиру за ОСОБА_4 та здійснити державну реєстрацію за ОСОБА_2

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11.06.2018 позов залишено без задоволення.

ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, просить скасувати рішення, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що діюча редакція Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у статті 19 передбачає як підставу реєстрації прав на нерухоме майно рішення судів, але стаття 26 цього Закону вказує на обов'язковість зазначення судом про скасування запису про державну реєстрацію права власності при внесенні записів до Державного реєстру прав, що право позивача не буде захищене повністю, якщо після витребування майна на його користь як законного власника реєстрація права власності на це майно залишиться за добросовісним набувачем. В порушення процесуальних прав позивача суд першої інстанції відмовив у клопотанні у допиті свідків, а також не дав оцінку доказам, які були додані до позову.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просили відмовити в її задоволенні, а рішення - залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представників учасників справи, дослідивши доводи наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо одна із сторінвизнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Згідно до ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказамивони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції обмежився узагальнюючим реченням про те, що сторонами були витримані всі вимоги діючого законодавства, у зв'язку з чим вищезазначений договір не може бути визнаний недійсним.

Всупереч вимогам ст.ст.263,264,265 ЦПК України рішення суду не містить ані фактичних обставин, встановлених судом, ані мотивованих висновків, оцінки аргументів сторін.

Суд відтворив норми кодексу про підстави визнання правочинів недійсними, зокрема, визнання угоди удаваною, в той час як сторона посилалася на укладання договору внаслідок помилки, тобто в основу рішення поклав норми, на які сторона не посилалася у позовній заяві, що свідчить про те, що не лише з'ясував обставини у справі, а і не визначився із характером правовідносин, які виникли між сторонами, що свідчить про його незаконність та необґрунтованість, тому рішення підлягає скасуванню із ухваленням нового по суті справи.

Встановлено, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_2. (а.с. 5).

29 квітня 2014 року ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_3, договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сакал І.М., зареєстрованого в реєстрі за №527.

Після укладення договору дарування від 29.04.2014 р., ОСОБА_3 зареєструвала право власності, зареєструвалась в квартирі, а також отримала на своє ім'я усі документи для оплати комунальних послуг (а.с. 6,7).

14.07.2017 ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_4, договір посвідчений нотараільно.

З довідки про склад сім'ї та прописку вбачається, що спірна квартира складається з однієї кімнати, житловою площею 17,44 кв.м., не заперечувалося, що ОСОБА_2 проживає в квартирі протягом всього часу і в зв'язку з укладанням договору місце проживання не змінювала.

ОСОБА_2 є інвалідом 2 групи безстроково, особою похилого віку - ІНФОРМАЦІЯ_1, та потребує на сторонню допомогу, знаходиться на обліку в управлінні соціального захисту населення у Суворовському районі (8-11).

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

До ознак договору належить його безоплатність, укладання без очікування зустрічного задоволення і не передбачає отримання допомоги в зв'язку з його укладанням.

Не заперечувалося, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є родичами, а є сусідами, квартира є єдиним житлом ОСОБА_2, не була звільнена нею внаслідок укладання договору про її відчуження, а тому слід вважати встановленим, що її стан здоров'я та вік, а також потреба у сторонній допомозі є умовою, яка вплинула на необхідність укладання договору.

Факт надання допомоги до певного часу фактично не заперечувався представником відповідача, що є окремим свідченням того, що договір був укладений із розрахунком на отримання забезпечення та догляду.

Виходячи із змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, коли сторони мають повну уяву не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Відповідно до положень ст. 215 ЦК України, підставою для визнання недійсності договору (правочину) є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені законодавством. Ст. 203 ЦК України встановлені наступні загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину:

- зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має здійснюватися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

- правочин, що здійснюється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Також договір може бути визнаний судом недійсним у випадку укладення договору під впливом помилки, обману, тяжкої обставини, якщо договір було укладено недієздатною особою або з метою приховати інший правочин тощо.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. З цього слідує, що при вирішенні позову про визнання недійсним договору дарування суди повинні виходити із відповідних норм Цивільного кодексу України, якими регулюється вчинення саме цього виду договорів.

Суд вважає, що потреба у догляді та утриманні в силу віку та стану здоров'я позивачки, а також покладання витрат з оплати комунальних послуг на відповідачку є очевидними обставинами, які були мотивами відчуження єдиного житла, в той час як договір дарування, на відміну від договору довічного утримання не предполагає зустрічного забезпечення. На підтвердження цих обставин свідчить те, що ОСОБА_2 іншого житла не має, після укладання договору залишилася проживати в спірній квартирі, ОСОБА_6 певний час несла витрати по утриманню квартири, фактично не користуючись нею, не проживаючи в ній, і інших переконливих мотив, окрім як отримання утримання через передачу у власність житла, для пояснення причин передачі єдиного житла стороннім особам стороною відповідача не наведено. При цьому у разі укладання договору дарування та договору довічного утримання особа позбавляється права власності, відтак факт відчуження і майна не міг бути обставиною, яка б з очевидністю свідчила для ОСОБА_2 усвідомлення укладання договору дарування.

Зважаючи на вік позивачки, наявність у відносинах ознак, які притаманні саме договору довічного утримання, є достатні підстави вважати встановленим те, що, укладаючи договір дарування, ОСОБА_2 помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, і у разі їх усвідомлення, він міг би не відбутися.

На користь таких обставин свідчить і те, що саме з обранням іншого місця проживання ОСОБА_6, виникли претензії позивачки, коли припинилося утримання, оскільки за відсутності домовленостей на таке вона не могла його очікувати.

Правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки, встановлені ст. 229 ЦК України, ч.1 якої передбачає визнання судом правочину недійсним, якщо особа, яка його вчинила, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч.3 ст.388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати від добросовісного набувача у всіх випадках.

Зважаючи на такі обставини, квартира підлягає витребуванню у ОСОБА_4, яка набула його безвідплатно на підставі договору дарування.

Вимоги про скасування реєстрації є похідними від витребування майна, скасування реєстрації та поновлення вирішуються в порядку виконання рішення суду, тому окремому вирішенню не підлягають.

Не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову доводи про пропуск строку позовної давності, оскільки за доводами позивачки про те, що з нею укладений договір дарування вона дізналася 11.05.2017, підтвердженням цього є витяг з реєстру прав власника, таке не спростоване. Факт укладання нею договору дарування 29.04.2014, виходячи з підстав його оспорення не дає підстав для висновку, що вона раніше дізналася про порушене право.

Зважаючи на викладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду - скасуванню із ухваленням нового про часткове задоволення з мотивів та підстав, викладених вище.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11.06.2018 скасувати.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_4, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_6, посвідчений 29.04.2014 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сакал І.М., за реєстром №527.

Витребувати у ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_4.

Рішення суду є підставою для скасування реєстрації права власності на квартиру ОСОБА_4.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 24.04.2019.

Головуючий:

Судді: