Постанова

Іменем України

18 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 761/14903/18

провадження № 61-41681св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_4,

заінтересовані особи: Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва в складі судді Савицького О. А. від 24 квітня 2018 року та постанову апеляційного суду м. Києва в складі суддів: Желепи О. В., Іванченко М. М., Рубан С. М., від 26 червня 2018 року,

В С Т А Н О В И В :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду м. Києва зі заявою про зобов'язання ознайомити з конфіденційною інформацією, заінтересовані особи: Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, ОСОБА_5.

В указаній заяві ОСОБА_4 просив суд зобов'язати Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України ознайомити його із конфіденційною інформацію щодо всіх перетинів ОСОБА_5 державного кордону.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24 квітня 2018 року у відкритті провадження за заявою ОСОБА_4, заінтересовані особи: Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, ОСОБА_5, про зобов'язання ознайомити з конфіденційною інформацією відмовлено на підставі частини четвертої статті 315 ЦПК України.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заявлені ОСОБА_4 вимоги не можуть бути розглянуті в порядку окремого провадження, оскільки із відповідних вимог вбачається спір про право.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду м. Києва від 26 червня 2018 року апеляційна скарга ОСОБА_4 залишена без задоволення. Ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 24 квітня 2018 року залишена без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції щодо неможливості розгляду вимог заявника в порядку окремого провадження узгоджуються із вимогам процесуального закону, відповідні обставини справи, з яких вбачається існування спору про право встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та передати справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, на думку скаржника, не повно дослідили зібрані у справі докази та дійшли помилкових висновків про неможливість розгляду заяви в порядку окремого провадження. Зазначено, що згідно вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації» кожна особа має право, зокрема, на ознайомлення за рішенням суду з інформацією про інших осіб, якщо це необхідно для реалізації та захисту прав та законних інтересів. Скаржник указує, що згідно частини третьої статті 293 ЦПК України його заява може бути розглянута в порядку окремого провадження. Указано, що відмовляючи у відкритті провадження у даній справі йому відмовлено, на його думку, у наданні інформації, яка є необхідною для реалізації його особистих немайнових та майнових прав.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що заявник просив суд зобов'язати Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України ознайомити його із конфіденційною інформацію щодо всіх перетинів громадянином ОСОБА_5 державного кордону.

Вказана інформація заявнику необхідна для використання при виконанні судових рішень щодо стягнення боргу з ОСОБА_5

Листом від 21 березня 2018 року № 184/1-3421 Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України відмовив заявнику у наданні запитуваної інформації із посиланням на Закон України «Про захист персональних даних».

Судам не надано даних про те, що заявником вказана відмова у наданні запитуваної інформації оскаржена у визначеному законом порядку.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Відповідно до частин першої та другої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: 1) обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи; 2) надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності; 3) визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою; 4) усиновлення; 5) встановлення фактів, що мають юридичне значення; 6) відновлення прав на втрачені цінні папери на пред'явника та векселі; 7) передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність; 8) визнання спадщини відумерлою; 9) надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку; 10) примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу; 11) розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб.

Відповідно до частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім'ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Згідно із частиною другою статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 січня 1995 року (з наступними змінами) «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, які не пов'язані з наступним вирішенням спору про право.

Згідно вимог частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення вбачається спір про право.

Установивши, що у спірній заяві ОСОБА_4 просив зобов'язати компетентний орган ознайомити його із конфіденційною інформацію щодо усіх перетинів державного кордону громадянином ОСОБА_5, та врахувавши, що у надані такої інформації заявнику вже було відмовлено компетентним органом, суди попередніх інстанцій вірно установили спір про право та дійшли обґрунтованого висновку про те, що вимоги заяви ОСОБА_4 не підлягають розгляду в порядку окремого провадження.

Доводи касаційної скарги щодо незаконності та необґрунтованості оскаржених судових рішень спростовуються матеріалами справи та обґрунтованими висновками судів першої та апеляційної інстанції.

Доводи касаційної скарги про відсутність у даній справі спору про право не знайшли свого підтвердження, у зв'язку із обставинами, які установлені судами попередніх інстанцій під час вирішення питання щодо відкриття провадження за заявою ОСОБА_4

Доводи касаційної скарги про те, що заявнику відмовлено, на його думку, у наданні інформації, яка є необхідною для реалізації його особистих немайнових та майнових прав є безпідставними, оскільки рішення по суті вимог спірної заяви судами не приймалось через встановлення неможливості розгляду такої заяви в порядку окремого провадження.

При цьому, ОСОБА_4 не позбавлений права на захист своїх відповідних прав, які вважає порушеними, у спосіб, що передбачений чинним законодавством.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновками судів попередніх інстанцій, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Рішення судів попередніх інстанцій містять вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі тих обставин, якими обґрунтовано вимоги заяви, та обґрунтування щодо неможливості розгляду справи в порядку окремого провадження, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 401, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 24 квітня 2018 року та постанову апеляційного суду м. Києва від 26 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв