Ухвала

Іменем України

10 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 2-219/10

провадження № 61-6931ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_4,

суб'єкт оскарження - державний виконавець Новоград-Волинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області ГрабовськийВадим Петрович,

стягувач - Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 05 грудня 2018 року у складі судді Сташківа Т. Б. та постанову Житомирського апеляційного суду від 18 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Коломієць О. С., Талько О. Б., Шевчук А. М.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив визнати неправомірними дії державного виконавця Новоград-Волинського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Житомирській області (далі - Новоград-Волинський МВ ДВС ГТУЮ у Житомирській області) ГрабовськогоВ. П., визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 19 жовтня 2018 року № 57472202 та постанову про арешт майна боржника від 19 жовтня 2018 року № 57472202.

В обґрунтування скарги заявник зазначав, що 19 жовтня 2018 року державним виконавцем Новоград-Волинського МВ ДВС ГТУЮ у Житомирській області Грабовським В. П. відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа № 2-219/10, виданого 09 квітня 2010 року Новоград-Волинським міськрайонним судом Житомирської області про стягнення із ОСОБА_4, ОСОБА_7 у солідарному порядку заборгованості за кредитним договором № 014/1843/82/138354 у розмірі 217 868,54 грн, штрафних санкцій у розмірі 4 058,97 грн та судових витрат по 975,00 грн із кожного на користь Відкритого акціонерного товариства «Райфайзен Банк Аваль».

Заявник зазначав, що оскільки 31 березня 2010 року розпочався строк на примусове виконання судового рішення, а стягувач всупереч вимогам закону пред'явив виконавчий лист до виконання лише 19 серпня 2018 року - після трирічного строку на примусове виконання, то постанови державного виконавця є незаконними і підлягають скасуванню.

Ухвалою Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 05 грудня 2018 року, залишеною без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 18 лютого 2019 року, у задоволенні скарги ОСОБА_4 відмовлено.

03 квітня 2019 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 05 грудня 2018 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 18 лютого 2019 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким його скаргу задовольнити.

До касаційної скарги додано клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, у якому заявник зазначає, що копію оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції отримав лише 22 березня 2019 року. На підтвердження зазначеного надано відповідні докази, а саме копію конверту Житомирського апеляційного суду, роздруківку відстеження поштових відправлень із сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта».

Перевіривши доводи клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення та додані до касаційної скарги матеріали, суд вважає, що клопотання підлягає задоволенню, оскільки наведені заявником обставини, зокрема отримання копії оскаржуваної постанови апеляційного суду 22 березня 2019 року, свідчать про наявність поважних причин пропуску строку на оскарження, що є підставою для його поновлення.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Частиною четвертою статті 394 ЦПК України встановлено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження з перегляду ухвали про повернення заяви позивачеві (заявникові), про розгляд скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не має значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Відповідно до частини п'ятої статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач.

Разом із тим, як зазначено у частині п'ятій статті 394 ЦПК України, якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.

Такого висновку суд дійшов з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, який діяв на дату набрання рішенням законної сили та видачі на його підставі виконавчого листа, виконавчі листи та інші судові документи можуть бути пред'явлені до виконання - протягом трьох років.

Законом України Про внесення змін до Закону України «Про виконавче провадження» та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) від 04 листопада 2010 року № 2677-VI, внесено зміни до статті 22 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до яких строк пред'явлення виконавчих документів до виконання встановлено - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIIІ.

Згідно із пунктом 5 Перехідних та прикінцевих положень Закону України «Про виконавче провадження» від 05 жовтня 2016 року виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред'являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Частиною першою статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавчі документи можуть бути пред'явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред'явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Відповідно до частин четвертої, п'ятої статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» строки пред'явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі, зокрема, пред'явлення виконавчого документа до виконання. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв'язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред'явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення.

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_4, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили із того, що виконавчий лист повторно пред'явлений до виконання у межах трирічного строку, оскільки цей лист повернутий стягувачу 19 квітня 2016 року, а тому згідно з положень статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» від 05 жовтня 2016 року строк пред'явлення виконавчого документу до виконання є перерваним, й відповідно строк повторного пред'явлення виконавчого листа до виконання становить три роки з дня повернення виконавчого листа, тобто до 19 квітня 2019 року. Таким чином, 19 жовтня 2018 року державний виконавець, повторно відкриваючи провадження із виконання виконавчого листа та накладаючи арешт на майно боржника, діяв відповідно до вимог чинного законодавства України.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди неправильно тлумачать положення Закону України «Про виконавче провадження» щодо переривання строку пред'явлення виконавчого документа до виконання. Заявник зазначає, що частиною другою статті 23 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року чітко визначено, що після переривання строку пред'явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється та час, який минув до переривання строку до нового строку не зараховується, а не як помилково вважають суди починається спочатку.

Відповідно до частин першої та другої статті 23 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року строки пред'явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі, зокрема, пред'явленням виконавчого документа до виконання. Після переривання строку пред'явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.

Логічний і лексично-синтаксичний аналіз наведеної правової норми дає підстави для однозначного висновку про те, що після переривання строку пред'явлення виконавчого документа до виконання у зв'язку із пред'явлення його до виконання перебіг строку починається заново із наступного дня після його повернення. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується. Іншого логічного тлумачення зазначена норма не допускає.

Таким чином, наведені у касаційній скарзі доводи по своїй суті зводяться до суб'єктивного тлумачення заявником норм законодавства України та не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій.

Таким чином, оскільки правильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п'ятою і шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за скаргою ОСОБА_4 до державного виконавця Новогорад-Волинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Житомирській області Грабовського Вадима Петровича, заінтересована особа - Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», про визнання неправомірних дій та зобов'язання вчинити дії, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 05 грудня 2018 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 18 лютого 2019 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак С. О. Погрібний Г. І. Усик