ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

24 квітня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/11013/18

Головуючий у першій інстанції - Требух Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/442/19

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бечка Є.М.,

суддів: Євстафіїва О.К., Лакізи Г.П.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін апеляційні скарги ОСОБА_2 та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 16 січня 2019 року, ухвалене в складі судді Трбух Н.В. у справі за позовом ОСОБА_2 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення боргу,

дата складання повного тексту: 16 січня 2019 року, м.Чернігів,

В С Т А Н О В И В :

В жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ФОП ОСОБА_3 в якому просила стягнути на її користь з відповідача 31568 грн. 06 коп. боргу по процентах за період з 01 жовтня 2015 року по 30 вересня 2018 року, 5251 грн. 13 коп. - інфляційних по своєчасно несплаченій позиці за період з 01 листопада 2017 року по 30 вересня 2018 року, 1779 грн. 68 коп. - 3% річних за період з 01 листопада 2017 року по 30 вересня 2018 року, а всього 38598 грн. 88 коп. та понесені судові витрати.

Свої позовні вимоги мотивувала тим, що 22 вересня 2015 року між нею та відповідачем був укладений договір позики про надання останньому позики в сумі 64 828 грн. 78 коп. строком дії до 01 квітня 2016 року. Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 21 лютого 2018 року з відповідача стягнуто 64 828 грн. 78 коп. боргу по позиці, 3137 грн. 71 коп. інфляційні по своєчасно несплаченій позиці та 2917 грн. 30 коп. - 3% річних за період з 01 квітня 2016 року по 31 жовтня 2017 року, всього 70883 грн. 79 коп. Однак, до цього часу відповідач коштів не повернув, проценти не сплатив, в зв'язку з чим просить стягнути з відповідача вказані суми процентів, інфляційних та 3 відсотків річних.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 16 січня 2019 року позов задоволено частково, стягнуто з ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 7 097 грн. 42 коп. процентів за користування позикою за період з 01 жовтня 2015 року по 01 квітня 2016 року; 5251 грн. 13 коп. інфляційних та 1779 грн. 68 коп. 3 % річних за період з 01 листопада 2017 року по 30 вересня 2018 року, а всього на загальну суму 14128 грн. 23 коп.; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено; стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп.

Рішення обгрунтоване тим, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, тому проценти за користування позикою слід стягнути за період з 01 жовтня 2015 року по 01 квітня 2016 року. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання та що дана позиція узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою в якій просить скасувати/змінити рішення суду в частині незадоволених вимог та стягнути на її користь з відповідача 31568 грн. 06 коп. боргу грошового зобов'язання по виплаті процентів за період з 01 жовтня 2015 року по 30 вересня 2018 року.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ні ст.536, ні ст.1048 ЦК України не пов'язує виплату процентів зі строком дії договору позики, тому позиція колегії суддів ВСУ у постанові від 28 березня 2018 року, які обмежили права кредитора на отримання процентів строком дії договору є явно протиправною і незаконною, так як ґрунтується не на нормах закону, а на правосвідомості колегії суддів, яка бажає бути більш виваженою при винесенні остаточних рішень. ОСОБА_2 посилається на протилежну позицію Верховного Суду, яка викладена у постанові від 04 квітня 2018 року по справі №751/3836/15-ц.

ОСОБА_2 вказує, що голослівний висновок Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року прямо суперечить неодноразовим висновкам ВСУ в постановах від 25 березня 2016 року та від 04 квітня 2018 року, така позиція немає нічого спільного зі справедливістю, добросовісністю та розумністю.

Не погоджуючись з даним рішенням ФОП ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду в частині стягнення 7079 грн. 42 коп. процентів за користування позикою за період з 01 жовтня 2015 року по 01 квітня 2016 року скасувати, відмовивши в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було враховано відсутність передбачених Договором позики від 22 вересня 2015 року пунктів, що регламентують стягнення відсотків за користування позикою, висновки суду в цій частині не відповідають обставинам справи.

ФОП ОСОБА_3 посилається на висновки Великої палати Верховного Суду зазначені в постанові від 28 березня 2018 року по справі №444/9519/12 де визначено, що за змістом ст.526, ч.1 ст.530, ст.610 та ч.1 ст.612 ЦК України для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема, щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням. Також вказує, що приписи абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК України вказують про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін та може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

На думку ФОП ОСОБА_3, якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з ч.5 ст.261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання позичальником обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Зазначає, що початком перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором і для погашення щомісячних платежів.

У наданий судом строк ні ОСОБА_2, ні ФОП ОСОБА_3 відзиву на апеляційні скарги не подали. Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційних скарг та перевіривши законність рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарги ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 задоволенню не підлягають.

Суд установив, що між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 22 вересня 2015 року було укладено Договір позики. За умовами п.1 даного договору позикодавець надає позичальнику гроші в сумі 64828 грн. 78 коп., термін повернення - 01 квітня 2016 року. В п.2 визначено, що позичальник має право дострокового повернення позики. Повернення позики позичальником здійснюється в кінці терміну цього договору (п.3). В п. 4 зазначено, що позичальник також має право здійснити часткове чи повне дострокове погашення позики (а.с.4).

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 21 лютого 2018 року з ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуто 64828 грн. 78 грн. боргу по позиці, 3137 грн. 71 коп. інфляційних та 2917 грн. 30 коп. 3 відсотків річних за період з 01 квітня 2016 року по 31 жовтня 2017 року (а.с.5-6).

Позивачем також надано розрахунок заборгованості на загальну суму 38598 грн. 88 коп., де 31568 грн. 06 коп. нараховані відсотки (ставка НБУ), 1779 грн. 68 коп. 3% річних за неправомірне виконання, 5251 грн. 13 коп. сума інфляційної заборгованості (а.с.7).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною 1 статті 631 ЦК України визначено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За правилами припису абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку.

У відповідності до ч.ч.1, 3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Частиною першої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції правильно послався на Постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №14-10цс/18 де зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Оскільки рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 21 лютого 2018 року стягнуто з ФОП ОСОБА_3 основну суму боргу; інфляційні та 3 % річних, договір позики припиняє свою дію, а тому будь-які доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про стягненні процентів за період після припинення договору позики не можуть бути задоволені.

Доводи позивача ґрунтуються на невірному розумінні Постанови Великої Палати Верховного суду від 28 березня 2018 року.

Таким чином, суд зробив обґрунтований висновок про наявність правових підстав для стягнення з ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 7097 грн. 42 коп. процентів за користування позикою за період з 01 жовтня 2015 року по 01 квітня 2016 року, 5251 грн. 13 коп. інфляційних та 1779 грн. 68 коп. 3 % річних за період з 01 листопада 2017 року по 30 вересня 2018 року, а всього на загальну суму 14128 грн. 23 коп.

Посилання ОСОБА_2 на правову позицію Верховного Суду від 04 квітня 2018 року по справі №751/3836/15-ц не заслуговують на увагу, оскільки дані правовідносини виникли з інших правовідносин, де за умовами договору позики передбачалась сплата 24% річних за користування коштами та рішенням суду було достроково стягнуто заборгованість за договором.

Не заслуговують на увагу доводи ФОП ОСОБА_3 про те, що судом не було враховано відсутність передбачених Договором позики від 22 вересня 2015 року пунктів, що регламентують стягнення відсотків за користування позикою, висновки суду в цій частині не відповідають обставинам справи. При вирішенні справи суд першої інстанції належним чином дослідив обставини справи та встановив, що саме з урахуванням даної обставини прийшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування позикою в розмірі облікової ставки НБУ за період з 01 жовтня 2015 року по 01 квітня 2016 року в сумі 7097 грн. 42 коп. згідно наданого позивачем розрахунку. Слід зазначити, що відповідачем даний розрахунок оспорено не було.

Також не приймаються апеляційним судом доводи ФОП ОСОБА_3 щодо застосування висновку Великої палати Верховного Суду зазначені в постанові від 28 березня 2018 року по справі №444/9519/12, адже даний висновок врахований судом першої інстанції при ухваленні рішення.

Доводи апеляційної скарги ФОП ОСОБА_3 в їх сукупності зводяться до невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин у даній справі. Такі доводи враховані судом першої інстанції що знайшло своє підтвердження у судовому рішенні.

Відповідно до ст.263 ЦПК України передбачено, що рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оцінивши всі зібрані у справі докази, правильно встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, суд першої інстанції із урахуванням встановлених обставин справи обґрунтовано дійшов висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_2

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому, відповідно до положень ст.375 ЦПК України апеляційні скарги ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 - залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 16 січня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: Судді: