Придніпровський районний суд м.Черкаси
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

заочне

08 квітня 2019 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Позарецької С.М.

при секретарі Семиволос І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в Придніпровський районний суд м. Черкаси з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратилаправо користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги мотивує тим, що відповідач по справі її колишній чоловік, шлюб з яким розірвано рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01 листопада 2018 року, яке вступило в законну силу 03 грудня 2018 року.

Також вказує, що фактично їх подружжя припинило ведення спільного господарства з березня 2015 року, а з червня цього ж року вони проживають окремо. До цього, вона, відповідач та їх повнолітній син (третя особа по справі) проживали та зареєстровані в житловому будинку № 21, по вул. Короленка в м. Черкаси, який є її особистою власністю, оскільки був подарований бабусею у 1996 році.

Крім того, на початку літа 2015 року відповідач, з власної ініціативи залишив місце своєї реєстрації - житловий будинок 21, по вул. Короленка в м. Черкаси і став проживати окремо. У будинку залишилася проживати вона з сином ОСОБА_3.

Між тим, згідно довідки про склад сім?ї № 867, виданої на ім'я ОСОБА_1 від 20 листопада 2018 року в будинку 21, по вул. Короленка у м. Черкаси зареєстровано 3 особи: позивач, відповідач та повнолітній син ОСОБА_3.

До того ж, зазначає, що за ці три з половиною роки відповідач зв?язок з будинком втратив, його особистих речей в місці реєстрації не має, комунальні послуги не сплачує, участі в утримані будинку, господарських будівель та земельної ділянки не приймає. На даний час оплата за газ значно збільшилася і вона з сином несуть невиправдані витрати по оплаті комунальних послуг, що негативно впливає на їх бюджет.

Оформити субсидію вона з сином не можуть, а тому запропонували відповідачу знятися з реєстрації, оскільки підстав для збереження за ним права користування жилим приміщенням немає. Однак, ніякої відповіді та дій від нього немає.

Враховуючи зазначені вище обставини, позивач просить суд, - визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право на користування жилим будинком № 21, який розташований по вул. Короленка у місті Черкаси.

Ухвалою суду від 16 січня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Сторони заперечень щодо такого порядку розгляду справи не надали.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат ОСОБА_4 не з?явилися. 08 квітня 2019 року адвокат ОСОБА_4 подала заяву про розгляд справи без їх участі. Заявлені вимоги підтримала та просила задовольнити у повному обсязі. Проти винесення заочного рішення не заперечувала.

В судове засідання відповідач ОСОБА_2 повторно не зявився, про причини неявки суду не повідомив, хоча був належним чином неодноразово повідомлений про дату, час та місце розгляду справи рекомендованими листами. Відзив на позовну заяву не подано.

В судове засідання третя особа ОСОБА_3 не з?явився, хоча був належним чином неодноразово повідомлений про дату, час та місце розгляду справи рекомендованими листами. 12 лютого 2019 року подав заяву з проханням розглядати справу без його участі та не заперечував проти задоволення позовних вимог.

Суд, на підставі ст.ст. 280, 281 ЦПК України ухвалив про заочний розгляд справи на підставі наявних в справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Враховуючи думку позивача, її представника та третьої особи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та обєктивно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, будинок № 21 по вул. Короленка у м. Черкаси, належить на праві приватної власності позивачеві, відповідно до договору дарування житлового будинку від 28 серпня 1996 року.

Згідно із даними довідки про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 867 від 20 листопада 2018 року, що видана головою комітету самоорганізації населення мікрорайону «Яблуневий», до складу сімї/зареєстрованих за адресою вул. Короленка, буд. 21 у м. Черкаси входять: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 (син) та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 (чоловік).

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01 листопада 2018 року по справі № 711/4644/18 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Вказане рішення набрало законної сили.

Відповідно до даних акту опитування сусідів № 889 від 04 грудня 2018 року, посвідченого головою комітету самоорганізації населення мікрорайону «Яблуневий», вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, але постійно не проживає у зазначеному будинку з червня 2015 року та не сплачує комунальні послуги, особистих речей відповідача в будинку за вищевказаною адресою немає, зв?язок з вказаним житлом втрачено.

Таким чином, суд вважає, що ОСОБА_2 без поважних причин повністю втратив звязок з помешканням, його речі в будинку відсутні, оплату за комунальні послуги він не здійснює, не займається утриманням житла. Судом також не встановлено жодних обставин щодо вчинення будь-якими особами перешкод відповідачеві у користуванні житлом. Крім того, відсутні обєктивні дані вважати, що відповідач не проживає в будинку з поважних причин.

За таких обставин, на думку суду, між сторонами має місце спір, що виникає із правовідносин щодо захисту права власності, що регулюється главою 28, 29 Цивільного Кодексу України.

Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України). Способи захисту визначені Цивільним кодексом України.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 Цивільного процесуального кодексу України).

Як визначено статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в т.ч. припинення дії, яка порушує право; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 13 ЦК України). У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які зазначені вище, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ч. 6 ст. 13 ЦК України).

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Як зазначено у ч. 1 ст. 321 ЦК України, - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ЦК України).

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК України).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Як передбачено статтею 405 ЦК України, члени сім?ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім?ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Так, Верховний Суд у постанові від 17 жовтня 2018 року (справа № 521/17805/16-ц) розяснив, що положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже, за результатами розгляду справи, судом встановлено, що цивільні права позивача порушуються відповідачем, як бувшим членом сім»ї позивача, тобто останнім створені власнику нерухомого майна перешкоди у здійсненні права володіння, користування, розпоряджання майном, а тому вони підлягають захисту у спосіб, що обраний позивачем.

Слід зазначити, що відповідачем не надано до суду жодних належних, допустимих та переконливих доказів в спростування обставин позову.

Під час розгляду справи встановлено, що відповідач не проживає у ІНФОРМАЦІЯ_6 без поважних причин з 2015 року, його особисті речі відсутні, комунальні послуги не сплачує, не приймає участі в утриманні житла. Відсутні будь-які належні, допустимі та переконливі докази про те, що позивач, як власник будинку, вчиняє дії, направлені на перешкоджання відповідачу користуватися житловими приміщеннями. Отже, судом встановлено, що позивач не може користуватися своїми правами щодо володіння, користування та розпорядження нерухомим майном, оскільки відповідач чинить йому відповідні перешкоди.

На основі повно і всебічно зясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог у повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись Конституцією України, Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ст.ст. 6, 15, 16, 316, 317, 319, 321, 379, 383, 405, розд. ІІ гл. 52 ЦК України, ст.ст.4, 5, 141, 12, 13, 77-81, 280, 281, 259, 268, 353, 354 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7 (код НОМЕР_1) таким, що втратив право користування жилим будинком №21, що по вул. Короленка у м.Черкаси.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення через суд першої інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 15 квітня 2019 року.

Головуючий: ОСОБА_5