ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5000/19 Справа № 211/4938/18 Суддя у 1-й інстанції - Ніколенко Д. М. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Голуб О.О.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 19 лютого 2019 року, яке постановлено суддею Ніколенко Д.М. у місті Кривому розі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 19 лютого 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей та надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що від шлюбу з відповідачем вони мають двох неповнолітніх дітей, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають з нею.

З метою оздоровлення дітей вона кожного року їздила з ними до Республіки Крим, де разом з дітьми мешкала в квартирі її матері, про що до 2017 року включно не заперечував відповідач, надаючи відповідний дозвіл.

Однак після розірвання шлюбних стосунків ОСОБА_2 не погоджується на те, щоб діти мешкали з нею в місті Кривому Розі, мешкали з нею в АР Крим і не дає згоду на тимчасовий виїзд дітей за кордон, не зважаючи на необхідність їх оздоровлення та складний діагноз, виявлений у доньки.

Заперечуючи можливість тимчасового проживання дітей з нею в АР Крим, відповідач посилався на відсутність інформації про умови проживання дітей там в період літніх канікул, хоча вона надала договір дарування квартири в м. Євпаторія АР Крим, де будуть проживати діти.

На підставі наведеного вище позивач просила суд визначити постійне місце проживання їх з відповідачем неповнолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір'ю та надати дозвіл на виїзд дітей на межі України в супроводі матері без згоди батька на період з 01.06.2019 року по 31.08.2019 року.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 19 лютого 2019 року позовні вимоги задоволено частково.

Визначено місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з матір'ю - ОСОБА_1, за місцем проживання матері.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду частині відмови в задоволенні позовних вимог про надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон без згоди батька та ухвалення в цій частині нового рішення по справі про задоволення вказаних позовних вимог, посилаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки тому, що Кривий Ріг є містом зі складною екологічною ситуацією, а перебування дітей у екологічно чистій місцевості позитивно впливає на стан здоров'я дітей, не враховано, що насамперед позивач турбується про здоров'я дітей та їх психо-емоційний розвиток.

Зауважує на тому, що відмова відповідача самостійно надати дозвіл на тимчасовий виїзд дітей за кордон є прихованою перешкодою спілкування дітей з бабусею, та на тому, що протягом літа 2017 року вона змогла забезпечити дітям безпеку та оздоровлення.

Посилається на те, що у зв'язку з хворобою та інвалідністю дочки ОСОБА_5 їй необхідне оздоровлення.

Відзив на апеляційну скаргу не подавася.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_8, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, представника третьої особи Виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ради - Березуцьку Н.І., яка не заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню в оскаржуваній частині з ухваленням в цій частині нового рішення по справі, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 28.05.2004 року, який розірвано рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 10.10.2017 року. (а.с.8)

Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають з позивачем у квартирі АДРЕСА_1 (а.с.13-14).

Звертаючись з позовом до суду, позивач просила визначити постійне місце проживання неповнолітніх сина ОСОБА_4 та дочки ОСОБА_5 за її місцем проживання та надати дозвіл на виїзд неповнолітнім дітям на літній період до Автономної Республіки Крим з їх проживанням разом з позивачем в квартирі АДРЕСА_2 без згоди батька.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог позивача в частині визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з матір'ю - ОСОБА_1, за місцем проживання матері, суд першої інстанції виходив наявності правових підстав для задоволення позову в цій частині.

Рішення суду першої інстанції не оскаржено в частині задоволення позовних вимог позивача про визначення місця проживання малолітніх дітей тому, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в цій частині не підлягає перегляду судом апеляційної інстанції.

Ухвалюючи рішення в оскаржуваній частині про відмову в задоволенні позовних вимог позивача про надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон без згоди батька, суд першої інстанції виходив з того, що з врахуванням неможливості Української сторони забезпечити безпеку громадян України на окупованій території АР Крим, виїзд неповнолітніх дітей на тимчасово окуповану територію АР Крим не відповідає їх інтересам, оскільки такий виїзд становить загрозу для їх життя та здоров'я.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, обґрунтовуючи свої позовні вимоги про надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон без згоди батька, позивач посилається на те, що така поїздка до АРК здійснюється в інтересах дітей, а саме, з метою їх оздоровлення та відвідування бабусі.

Відповідно до наданої копії договору дарування від 29.06.2018 року, позивач по справі є власником квартири АДРЕСА_2 (а.с.15-16) та має намір для відпочинку та оздоровлення дітей провести літній період з 01.06.2019 року по 31.08.2019 року саме за цією адресою.

Відповідно до медичного висновку № 148 від 28 грудня 2017 р., ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 є дитиною-інвалідом з діагнозом «множинна нейрофіброма» (а.с.10).

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визнано тимчасово окупованою територією.

Частиною 2 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що на тимчасово окупованій території поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина.

Згідно із ч.1 ст.10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в'їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти в'їзду-виїзду за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.

Оскільки Автономну республіку Крим віднесено до тимчасово окупованої території України, застосуванню підлягає Порядок в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 р. №367, який регулює питання перетину адміністративного кордону вільної економічної зони «Крим» під час в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї громадян України відповідно до Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України», а також іноземців та осіб без громадянства - з урахуванням вимог Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

Згідно положень вказаного Порядку, в'їзд та виїзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред'явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 (ЗП України, 1995 р., № 4, ст.92; 2010 р., № 65, ст. 2239).

Відповідно до пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМУ від 27.01.1995 № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; 3) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця під час пред'явлення рішення суду, … у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з одним із батьків, який має намір виїзд з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб; 4) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця та більше дитини з інвалідністю, дитини, яка хворіє на захворювання, передбачені частиною п'ятою статті 157 Сімейного кодексу України, під час пред'явлення таких документів або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав: довідки виданої органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем, про наявність заборгованості із сплати аліментів (у разі коли сукупний розмір заборгованості перевищує суму відповідних платежів за три місяці); документа, виданого лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу, в порядку та за формою, встановленими МОЗ (у разі коли сума заборгованості по аліментах становить понад три місяці, але не більше чотирьох місяців).

Таким чином, громадяни України, які не досягли 16-річного віку, можуть перетинати адміністративний кордон із тимчасово окупованою територією АР Крим. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України до тимчасово окупованої території АР Крим може бути дозволений на підставі рішення суду.

Чинним законодавством передбачена можливість прийняття судом рішення про надання дозволу на виїзд до тимчасово окупованої території АР Крим, а не постійні виїзди без згоди іншого з батьків, не позбавленого батьківських прав.

Такі поїздки можуть мати разовий характер із певним проміжком перебування, тобто із визначенням його початку і закінчення, а також адреси, де проживатиме дитина, для впевненості суду у доцільності та відповідності інтересам дитини такої поїздки.

Суд має виходити із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах та обов'язках стосовно своїх дітей.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини, зокрема те, що дочка сторін по справі Єлизавєта є дитиною-інвалідом та потребує оздоровлення, діти проживають з матір'ю, яка забезпечує їм повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, наявність у позивача у власності нерухомості у АРК, де вона з дітьми буде проживати, колегія суддів вважає, що відсутність та неможливість отримання згоди відповідача ОСОБА_2 у наданні дозволу на виготовлення документів, та виїзд дітей за кордон суперечить ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», є такою що суперечить інтересам дітей, їх духовному і моральному розвитку, тому колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача в оскаржуваній частині.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити напрямок прямування - тимчасово окуповану територію України Автономну Республіку Крим, та встановити час перебування ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, в тимчасово окупованій території України Автономній Республіці Крим з 01.06.2019 року по 31.08.2019 року включно, що узгоджується з висновками, викладеними в Постанові Великої палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року, справа за № 14-244цс18.

Колегія суддів вважає, що надання позивачці дозволу на тимчасовий виїзд малолітніх дітей до тимчасово окупованої території України Автономної Республіки Крим в період визначеного нею часу без згоди батька в її супроводі, відповідатиме інтересам дітей та сприятиме їх розвитку, оскільки позивач має на меті відпочинок та оздоровлення та зобов'язана забезпечити належну безпеку дітям, у зв'язку з чим вважає помилковим висновок суду першої інстанції стосовно того, що виїзд неповнолітніх дітей на тимчасово окуповану територію АР Крим не відповідає їх інтересам, оскільки такий виїзд становить загрозу для їх життя та здоров'я.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон, а тому колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції в цій частині та постановити нове рішення про задоволення вказаних позовних вимог позивача та надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітніх дітей - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди батька ОСОБА_2 з обов'язковим поверненням в Україну до без згоди та супроводу батька на тимчасово окупованої території України Автономної Республіки Крим, на термін з 01 червня 2019 року до 31 серпня 2019 року включно.

Керуючись ст.ст.255, 367,374,377,381-383 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 19 лютого 2019 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон та постановити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон без дозволу батька - задовольнити.

Надати матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4 ІІН НОМЕР_1 дозвіл на оформлення документів для тимчасового виїзду за межі України до тимчасово окупованої території України Автономної Республіки Крим, на термін з 01 червня 2019 рокудо 31 серпня 2019 року включно малолітніх дітей - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди батька ОСОБА_2 з обов'язковим поверненням в Україну.

Надати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, дозвіл на виїзд за межі України до тимчасово окупованої території України Автономної Республіки Крим на термін часу з 01 червня 2019 року до 31 серпня 2019 року, включно, в супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4 без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 з обов'язковим поверненням в Україну, без нотаріально посвідченої згоди батька ОСОБА_2.

Надати ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, дозвіл на виїзд за межі України до тимчасово окупованої території України Автономної Республіки Крим на термін часу з 01 червня 2019 року до 31 серпня 2019 року, включно, в супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4 без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 з обов'язковим поверненням в Україну, без нотаріально посвідченої згоди батька ОСОБА_2.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: