Постанова

Іменем України

18 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 265/2413/17

провадження № 61-36820св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

СинельниковаЄ. В. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Проектно-будівельне підприємство «Азовінтекс»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області, у складі судді Міхєєвої І. М., від 22 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Донецької області, у складі колегії суддів: Принцевської В. П., Биліни Т. І., Лопатіної М. Ю., від 04 квітня 2018 року.

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 року ОСОБА_4. звернуся до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Проектно-будівельне підприємство «Азовінтекс»(далі - ТОВ - «ПБП «Азовінтекс») про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що з відповідачем перебував у трудових відносинах з 15 січня 2008 року, з 01 квітня 2014 року по час звільнення перебував на посаді начальника будівельно-монтажного управління. Згідно наказу № 43-к від 16травня 2016 року був звільнений від виконання обов'язків з 01 червня 2016 року на підставі статті 38 КЗпП України за власним бажанням. За неодноразовими його усними зверненнями до відповідача, трудова книжка повернута йому не була. Тільки після письмового звернення до підприємства з вимогою повернути трудову книжку та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу в зв'язку з несвоєчасним поверненням трудової книжки остання йому була надіслана поштою 27 лютого 2017 року. Вважає, що у зв'язку із затримкою підприємством повернення йому трудової книжки дата звільнення є неправильною.

Із урахуванням викладеного, позивач просив позов задовольнити, поновити його на посаді начальника будівельно-монтажного управління ТОВ «ПБП«Азовінтекс» з 01 червня 2016 року по 27 лютого 2017 року, внести зміни до трудової книжки відповідно до чинного законодавства, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, тобто з 01 червня 2016 року по день видачі трудової книжки 27 лютого 2017 року, із урахуванням індексації інфляції, а також всі затрати, пов'язані із судовим розглядом справи, стягнути з відповідача на його користь залишок невиплачених йому сум.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 22 грудня 2017 року узадоволенні позову ОСОБА_4відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що затримка видачі трудової книжки, а також належних ОСОБА_4 виплат при його звільненні у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, відбулося не з вини ТОВ «ПБП «Азовінтекс», а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Донецької області від 04 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, а рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 грудня 2017 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки затримка видачі трудової книжки позивачу відбулася не з вини підприємства. Також районний суд дійшов правильного висновку, що підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв'язку з затримкою видачі йому трудової книжки, відсутні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 22 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Донецької області від 04 квітня 2018 року і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач працював у останній день звільнення. Позивачем не надано, а матеріали справи не містять, достатніх письмових доказів, які б дозволили дійти висновку, що відповідач наступного дня після звільнення надіслав позивачу поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримати трудову книжку. Судами попередніх інстанції при вирішенні спору порушено норми матеріального права, не застосовано положення статей 47, 116, 235 КЗпП України, які підлягали застосуванню. Також не враховано, що головною перешкодою у працевлаштуванні позивача було те, що у нього не було трудової книжки, яка не була видана з вини попереднього роботодавця.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 04 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу

У поданому відзиві на касаційну скаргу ТОВ «ПБП«Азовінтекс» посилається на те, що судами достеменно встановлено, що у день звільнення позивач не знаходився у центральному офісі роботодавця та за отриманням трудової книжки до відділу кадрів не з'являвся. Доводи позивача не спростовують правильних по суті судових рішень судів попередніх інстанцій, а касаційна скарга є такою, що не підлягає задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_4 працював у ТОВ «ПБП «Азовінтекс» з 15 січня 2008 року, починаючи з 01 квітня 2014 року перебував на посаді начальника будівельно-монтажного управління.

Згідно наказу № 43-к від 16 травня 2016 року ОСОБА_4 був звільнений з 31 травня 2016 року за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України, з виплатою компенсації за невикористану щомісячну відпустку 24 календарних дні.

У відповідності до довідки, виданої 06 червня 2017 року ТОВ «ПБП «Азовінтекс», ОСОБА_4, за даними автоматизованої контрольно-пропускної системи, не знаходився на території підприємства 31 травня 2016 року, що також підтверджується витягом з автоматизованої контрольно-пропускної системи ТОВ «ПБВ «Азовінтекс».

Відсутність позивача у день звільнення на роботі, 31 травня 2016 року, підтверджується табелем обліку робочого часу підприємства за травень 2016 року.

01 червня 2016 року ТОВ «ПБП «Азовінтекс» на адресу ОСОБА_4 надіслано поштою лист з пропозицією отримати у відділі кадрів підприємства свою трудову книжку. Вказаний лист, згідно журналу вихідної кореспонденції підприємства, був зареєстрований за № 76.

21 лютого 2017 року ОСОБА_4 звернувся до ТОВ «ПБП «Азовінтекс» з письмовою вимогою про повернення йому трудової книжки шляхом направлення рекомендованим листом на відповідну адресу, також просив провести з ним розрахунок за вимушений прогул.

Згідно опису вкладення до поштового відправлення та повідомлення про його вручення вказаний лист був надісланий позивачем на адресу ТОВ «ПБП «Азовінтекс» 21 лютого 2017 року, а отриманий відповідачем 27 лютого 2017 року.

Згідно супровідного листа ТОВ «ПБП «Азовінтекс» за №5 22/21 від 27 лютого 2017 року ОСОБА_4 в цей же день поштою надіслано його трудову книжку.

Позиція Верховного Суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 16 ЦК Україникожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно положень частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Пунктами 4.1, 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України N 58 від 29 липня 1993 року визначено, що при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Відповідно до частини п'ятої статті 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Вимоги працівника про стягнення середнього заробітку підлягають задоволенню у тому разі і за той період вимушеного прогулу, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача працівнику трудової книжки.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, обґрунтовано виходив із того, що затримка видачі трудової книжки позивачу відбулася не з вини роботодавця, а тому підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв'язку з затримкою видачі йому трудової книжки, відсутні.

Судами встановлено, що у день звільнення позивач був відсутній на роботі, що підтверджується табелем обліку робочого часу підприємства за травень 2016 року, довідкою від 06 червня 2017 року ТОВ «ПБП «Азовінтекс», згідно якої ОСОБА_4 не знаходився на території підприємства 31 травня 2016 року, а також витягом з автоматизованої контрольно-пропускної системи ТОВ «ПБВ «Азовінтекс». Вказана обставина позивачем не спростована, протилежного не доведено.

Наступного дня після звільнення відповідач, відповідно до вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок, надіслав позивачу поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Після отримання у лютому 2017 року письмової згоди позивача, відповідач переслав на адресу, зазначену ним, трудову книжку позивача.

Вказані обставини, яким надана належна оцінка судами попередніх інстанцій, свідчать про відсутність вини роботодавця у затримці видачі трудової книжки після звільнення позивача за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України. Окрім того, позивач тривалий час (до 21 лютого 2017 року) з моменту звільнення (16 травня 2016 року) не звертався до підприємства із вимогою видати йому трудову книжку, будучи обізнаним про своє звільнення за власним бажанням.

Враховуючи зміст статті 235 КЗпП України, якою визначено чіткий перелік підстав для поновлення працівника на роботі, судами зроблено правильний висновок про те, що чинне законодавство не передбачає поновлення на роботі працівника у разі затримки видачі йому трудової книжки.

Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільнені працівника виплати усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені на пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Суди встановили, що станом на 31 липня 2017 року заборгованості по заробітній платі та іншим платежам перед ОСОБА_4 підприємство не має.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Враховуючи викладене, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій. Судами правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, зроблені обґрунтовані висновки про задоволення позовних вимог на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 212 ЦПК України, 2004 року, статті 89 чинного ЦПК України).

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Донецької області від 04 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Синельников
О. В. Білоконь
С. Ф. Хопта