Справа № 450/3307/18 Провадження № 2/450/507/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" квітня 2019 р. Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Кукси Д.А.

при секретарі Оленич О.І.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

представника третьої особи ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа служба у справах дітей Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області про предмет спору з врахування уточнень : надання дозволу на тимчасовий виїзд громадянина України неповнолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України до Республіки Туреччина на період навчання 2019-2020 навчальний рік, а саме з 10.06.2019 року до 30.06.2020 року в супроводі матері, без згоди та супроводу батька ОСОБА_3,-

суд постановив таке рішення:

підстава позову (позиція позивача): сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який між ними розірвано. ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_6. Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо. Дитина проживає разом з позивачем. Після розлучення, маючи реальну можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дитини, відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, участі у житті сина свідомо не приймав. Фактично увесь тягар утримання сина ліг на позивача. Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 12.04.2011 року з відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання сина в розмірі 600 гривень в місяць. Вже більш ніж 6 років відповідач має іншу сім'ю, вдруге одружився, від шлюбу має малолітню доньку. З новою сім'єю проживає в однокімнатній квартирі. Неодноразово їздив на відпочинок в межах України та за кордон, однак сину такої пропозиції від нього за весь період після розлучення не надходило. Будь-якої участі в навчальному процесі сина відповідач не бере, на батьківських зборах жодного разу присутнім не був. У зв'язку з вищеописаними обставинами відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, фактично не спілкується з дитиною, участі у житті сина свідомо не приймає. Відносини між батьком і сином важко назвати теплими. 08.06.2018 року позивач одружилася з громадянином Туреччини, ОСОБА_12. Вказаний громадянин Туреччини має постійне місце проживання І являється власником житлової нерухомості (квартири) загальною площею 169 м2 за адресою АДРЕСА_1. Також чоловік позивача має постійне місце праці та забезпечений стабільним заробітком. Згідно довідки управління населення округу позивач також зареєстрована за вищевказаною адресою проживання свого чоловіка. В її власності знаходиться придбаний 09.08.2018 року в Туреччині автомобіль марки Опель Корса. Також їй присвоєний номер страхового соціального захисту республіки Туреччина. Малолітній син вже перебував разом з позивачем в Туреччині на весіллі матері. Йому сподобалась поїздка, спілкування з чоловіком матері його зацікавило і він висловив бажання проживати та навчатися в даній країні. На даний час позивачем прийнято рішення про виїзд з України на постійне місце проживання до республіки Туреччина з метою возз'єднання сім'ї, разом з малолітнім сином. З цією метою, для оформлення всіх необхідних документів, виникла необхідність у нотаріально-завіреному дозволі батька на виїзд малолітньої дитини за кордон. Однак, відповідач в категоричній формі відмовляється надати такий дозвіл, нехтуючи інтересами дитини через власне неприязне відношення до позивача. З урахуванням зазначеного, враховуючи, що чоловік позивача являється громадянином Туреччини, має право на постійне проживання, забезпечений стабільним заробітком, забезпечений власним елітним житлом, а позивач від'їжджає до місця проживання свого чоловіка в Туреччину, має місце для проживання, оскільки зареєстрована за адресою свого чоловіка, має у власності власний легковий автомобіль, хоче використати своє право на возз'єднання сім'ї та спільне з нею проживання свого малолітнього сина, для створення необхідних умов його утримання, виховання, розвитку та завчання, вважає, що виїзд неповнолітнього сина за кордон та проживання разом з матір'ю в Туреччині в повній сім'ї, не буде суперечити інтересам дитини. Позивач та її представник в судовому засіданні, позовні вимоги підтримали, просили такі задоволити.

Позиція відповідача : відповідач та його представник заперечили, щодо задоволення позовних вимог, просилити в задоволенні таких відмовити з підстав викладених у відзиві. Також зазначили, що вважають, що вказаний позов, є так званим позовом про визначення місця проживання дитини з матір'ю, а не надання дозволу на виїзд дитини за кордон. Вважають, що дитина повинна здобути базову освіту в Україні.

Позиція третьої особи : представник в судовому засіданні заперечив, щодо задоволення позовних вимог, просив в задоволенні таких відмовити, оскільки позивачем жодних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_6 буде навчатися в будь-якій школі Республіки Туречинна не надав.

Допитаний свідок ОСОБА_9 надала покази, що являється дружиною відповідача. Зазначила, що відповідач займається вихованням ОСОБА_6, його син певний період проживав з батьками відповідача, останній його постійно відвозив на навчання, додаткові заняття.

Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії та рішення у справі.

19.10.2018 року запит, щодо доступу до персональних даних; 07.11.2018 року відповідь на запит, щодо доступу до персональних даних; 14.11.2018 року ухвала про відкриття провадження; 19.12.2018 року заява про зміну предмета позову; 27.12.2018 року відзив на позовну заяву; 17.01.2019 року відповідь на відзив; 23.01.2019 року заява про виклик свідків;01.02.2019 року відповідь на відзив; 08.02.2019 року заява представника відповідача про ознайомлення з матеріалами справи; 14.02.2019 року заперечення; 15.02.2019 року заява про виклик свідків; 17.02.2019 року ухвала про призначення справи до судового розгляду.

Встановлені судом фактичні обставини та оцінка суду.

Відповідно до ст. 51 Конституції України, сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Судом встановлено, що сторони є батьками неповнолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 14.03.2006 року.

Шлюб між сторонами розірвано 22.09.2009 року, актовий запис № 186, що стверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, серії НОМЕР_4 від 22.09.2009 року.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 12.04.2011 року, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 в твердій грошовій суму в розмірі 600, 00 грн.

Позивач 08.06.2018 року зареєструвала шлюб з громадянином республіки Туречинна, ОСОБА_12, що стверджується випискою із свідоцтва про одруження № 407.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно свою власну. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом з тим, за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

На основі таких положень закону, а також ст. 124 Конституції України, ст. 15 ЦК України, Велика Палата Верховного Суду під час розгляду цивільної справи № 712/10623/17 (постанова від 04.07.2018р.) зазначила, що за відсутності згоди одного з батьків дозвіл на виїзд дитини за кордон може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

ОСОБА_6, навчається в 7 (сьомому) класі, Оброшинської загальноосвітньої школи ім. Л.Шанковського І-ІІІ ст.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 проживає з матір'ю ОСОБА_1, стверджується довідкою виданою 10.10.2018 року № 1373 Оброшинською сільською радою Пустомитівського району Львівської області.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Під час розгляду цивільної справи № 712/10623/17 (постанова від 04.07.2018р.) Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок, згідно якого положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Під час розгляду справи опитано неповнолітнього сина сторін ОСОБА_6, який пояснив, що бажає разом з мамою проживати в Туречинні.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці, і зокрема в п. 100 рішення від 16.07.2015р., яке набуло статусу остаточного 16.10.2015р., що прийняте у справі «Мамчур проти України» вказав, при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Як Суд зазначив у рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), ([ВП], заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року): «136. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв'язки дитини з її сім'єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім'я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв'язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім'ю [рішення у справі «Гнахоре проти Франції» (Gnahore v. France), заява № 40031/98, п. 59, ЄСПЛ 2000-ІХ]. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров'ю та розвитку дитини (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany), [ВП], заява № 25735/94, п. 50, ЄСПЛ 2000-VIII, та у справі «Марсалек проти Чехії» (Marsalek v. the Czech Republic), заява № 8153/04, п. 71, від 4 квітня 2006 року)».

У цьому контексті недостатньо встановити, що дитину може бути поміщено у краще середовище для її виховання (див. рішення у справі К. і Т., зазначене вище, п. 173). Не може також бути виправданим захід, що роз'єднує сімейні зв'язки, самим лише посиланням на ненадійний стан батьків, що може бути вирішено за допомогою менш радикальних засобів, такими як цільова матеріальна допомога та соціальна підтримка, а не шляхом розлучення сім'ї (див., наприклад, рішення у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 50, від 18 грудня 2008 року).

Як вбачається з довідки округу Сівас Управління населеного округу Турецької Республіки від 25.09.2018 року, ОСОБА_1 проживає в АДРЕСА_2 Однак вказа доідка дійс на до 25.10.2018 року.

Також встановлено, що позивач ОСОБА_1 на праві власності володіє автомобілем Опель Корса, який придбаний в Республіці Туречинна, що стверджується договором про продаж автомобіля від 09.08.2018 року.

Вирішуючи справу яка розглядається з врахуванням найвищих інтересів дитини, в тому числі щодо збереження її сімейних зв'язків з батьком, суд не може погодитись, що саме в інтересах дитини буде надання позивачу дозволу на виїзд неповнолітнього за кордон в супроводі матері.

Зокрема, слід врахувати, що стороною позивача, жодного доказу на підтвердження того, що вказаний дозвіл необхідний для навчання не надано.

На думку суду, враховуючи досить напружені відносини між сторонами, що було встановлено судом як в межах розгляду цієї справи, дозвіл на виїзд дитини за кордон у супроводі матері без згоди та супроводу батька по суті призведе до зміни того середовища, в якому дитина вже прижилась і в якому вона на даний час зростає, що очевидно, суперечитиме інтересам дитини.

З іншої сторони, правовою підставою позову що розглядається по суті є виключно рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини і звертаючись до суду з даним позовом, за весь час розгляду справи, позивач по-перше, не долучила до такої жодного доказу про наявність у неї матеріальної можливості організувати навчання, що в вона отримає будь-який дохід в Республіці Туречинна, і зокрема доказу про те, що вона там працевлаштована.

З врахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 12,81,82,141,223,263-265,268 ЦПК України, ст.ст. 5, 7, 141, 150, 153, 157, 159, 160, 161 СК України, ст. 11, 16, 313 ЦК України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Конвенцією ООН про права дитини 1989 року, Декларацією про права дитини, Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», суд, -

у х в а л и в :

в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про надання дозволу на тимчасовий виїзд громадянина України неповнолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України до Республіки Туреччина на період навчання 2019-2020 навчальний рік, а саме з 10.06.2019 року до 30.06.2020 року в супроводі матері, без згоди та супроводу батька ОСОБА_3,- відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30 - денний строк з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається через Пустомитівський районний суд Львівської області.

Позивач : ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_1, АДРЕСА_3

Відповідач : ОСОБА_3, РНОКПП НОМЕР_2, АДРЕСА_3

Третя особа : служба у справах дітей Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області, Львівська область, м. Пустомити, вул. Паркова, 2.

Повний текст судового рішення складено 19.04.2019 року.

СуддяД. А. Кукса