КУЙБИШЕВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 319/119/19
Провадження №2/319/171/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2019 року смт Більмак

Куйбишевський районний суд Запорізької області у складі головуючого судді Валігурського Г.Ю. при секретарі судового засідання Костенко А.В. за відсутності учасників справи, розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні у залі суду в смт Більмак у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Більмацької державної районної адміністрації Запорізької області про зняття заборони на відчуження нерухомого майна,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, якою просить зняти заборону, зареєстровану 24.06.2005 приватним нотаріусом Куйбишевського районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_2, реєстраційний номер обтяження: 2124367, на відчуження нерухомого майна, що знаходиться за адресою: Запорізька область, Більмацький (Куйбишевський) район, смт Більмак (Куйбишеве), вул. Смирнова, буд. 41.

В обґрунтування позову зазначив, що у травні 2018 року він звернувся до нотаріуса для оформлення спадщини після смерті батька ОСОБА_3 та дізнався, що приватним нотаріусом Куйбишевського районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_2 24.06.2005 зареєстровано обтяження на нерухоме майно за адресою: Запорізька область, Більмацький район, смт Більмак, вул. Смирнова, буд. 41. Підставою обтяження зазначено договір застави від 06.08.2003 №93 К/К/З, посвідчений тим же нотаріусом; обєктом обтяження інше, транспортні засоби, склад: ціле, стан: добудоване статус: жиле; власником ТОВ «Постулат». Позивач стверджує, що його батько ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 22.12.1992 року був власником житлового будинку за адресою: Запорізька область, Більмацький район, смт Більмак, вул. Смирнова, буд. 41. Батько помер 13.09.2017 після чого він успадкував вказаний будинок 27.07.2018. Вказує, що ТОВ «Постулат» не було власником вказаного майна, крім того заборона безпідставно застосована не щодо транспортних засобів а щодо нерухомого майна. Оскаржувана заборона порушує його права та законні інтереси, оскільки унеможливлює повноцінно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Позов заявлено до відповідача Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області.

Ухвалою суду від 02 квітня 2019 року замінено первісного відповідача на належного Більмацьку державну районну адміністрацію Запорізької області.

Позивач та його представник, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибули.

Відповідач у клопотанні та у відзиві на позовну заяву від 10.04.2019 року повідомив про визнання позову та просить справу розглянути за відсутності свого представника.

У звязку з цим справа відповідно до ст.ст. 211, 223 ЦПК України розглядається за відсутності учасників справи.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, у звязку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи.

У звязку з визнанням позову відповідачем суд, на підставі ч. 3 ст. 200 ЦПК України, дійшов висновку про ухвалення рішення за результатами підготовчого провадження.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши наявні докази судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини.

За договором купівлі-продажу від 22.12.1992 ОСОБА_3 придбав у колгоспі «Таврія» житловий будинок у смт Куйбишеве, вул. Смирнова, 41, Куйбишевського району Запорізької області (а.с. 30-33). Вказаний договір посвідчений державним нотаріусом Куйбишевської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за №1248.

В подальшому з 27.07.2018 право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за №41 по вул. Смирнова в смт Більмак Запорізької області (далі за текстом Будинок) в порядку спадкування отримав син ОСОБА_3 ОСОБА_1 (позивач), що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 27.07.2018 (а.с. 38) та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.07.2018 №132358499 (а.с. 37).

Отже, у період часу з 22.12.1992 року до 27.07.2018 року власником Будинку був ОСОБА_3, а з 27.07.2018 власником є позивач.

З інформаційних довідок №126473735 від 05.06.2018 та №126531798 від 06.06.2018 слідує, що у Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна зареєстроване обтяження Будинку у виді заборони (архівний запис), зареєстроване за №2124367 24.06.2005 приватним нотаріусом ОСОБА_2 Підставою обтяження зазначено договір застави 93 К/К/З, 06.08.2003, обєктом обтяження інше, транспортні засоби, склад: ціле, стан: добудоване, статус: жиле. Власником зазначено ТОВ «Постулат».

З інформації про юридичну особу (а.с. 50, 51) слідує, що товариство з обмеженою відповідальністю «Постулат» припинено 22.10.2015.

За правилами ст. 73 Закону України «Про нотаріат» (в редакції чинній на дату реєстрації оскаржуваної заборони) державний нотаріус чи посадова особа виконавчого комітету сільської, селищної, міської Ради народних депутатів за місцезнаходженням жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, іншого нерухомого майна чи місцем розташування земельної ділянки накладають заборону їх відчуження, зокрема, при посвідченні договору про заставу жилого будинку.

Позивач звернувся до Державного нотаріального архіву Запорізької області із запитом щодо надання інформації про договір застави 93 К/К/З від 06.08.2003 та щодо внесеного обтяження Будинку.

Державний нотаріальний архів Запорізької області надав відповідь від 15.06.2018 за №1524/01-21 якою повідомив, що згідно акту приймання-передавання від 09.09.2003 приватний нотаріус Куйбишевського районного нотаріального округу Запорізької області передала на зберігання до архіву всі нотаріальні документи. У справах нотаріуса за період з 1998 року по 2003 рік, а саме: «Реєстри для реєстрації заборон відчуження жилих будинків, квартир, та іншого нерухомого майна, та арештів, накладених судовими та слідчими органами», «Алфавітна книга обліку заборон відчуження жилих будинків, квартир, та іншого нерухомого майна, та арештів, накладених судовими та слідчими органами» зазначена інформація про накладення заборони за р. 12, що стосується юридичної особи та транспортних засобів, а не позивача та його батька. У справі «Договори про заставу майна та документи, на підставі яких вони посвідчувались» зберігається Договір застави від 06.08.2003 за реєстровим №1217, який укладено не позивачем та не його батьком. Заборона накладена не на обєкт нерухомого майна, а на транспортні засоби.

При цьому, Головне територіальне управління юстиції у Запорізькій області листом від 11.07.2018 року №Д-840/04.18/09-37 повідомило позивачу, що приватна нотаріальна діяльність ОСОБА_2 по Куйбишевського районному нотаріальному округу Запорізької області була зареєстрована управлінням юстиції в Запорізькій області 26.01.1998 року, а припинена 12.08.2003 року. Також вказали, що із витребуваних копій документів вбачається, що ОСОБА_1 та його померлий батько ОСОБА_3 не являються однією із сторін за договором застави.

Крім того, як встановлено судом та вбачається з вказаних вище Інформаційних довідок обтяження зареєстроване 24.06.2005 о 15:19:36 за №2124367, реєстратором: приватним нотаріусом ОСОБА_2, тоді як з листа Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області слідує, що вказаний нотаріус припинив діяльність ще з 12.08.2003, отже фактично не міг реєструвати оскаржувану заборону.

Матеріали справи не містять доказів укладання договору застави Будинку особою, яка була його власником станом на 24.06.2005, а саме батьком позивача. Натомість посвідчення договору застави, що укладався ТОВ «Постулат» не може бути підставою для заборони відчуження Будинку, оскільки вказане підприємство не було власником вказаного майна. Як уже встановлено судом на дату реєстрації обтяження Будинку його власником був ОСОБА_3 З наданих відповідей з Державного нотаріального архіву Запорізької області та Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області слідує, що ані ОСОБА_3, ані ОСОБА_1 договору застави, який став підставою для обтяження Будинку, не укладав.

За таких обставин обтяження застосоване до Будинку позивача за відсутності для того законних підстав.

Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР(далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невідємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «ОСОБА_2 проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії», заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «ОСОБА_3 та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

Відповідно до положення ст. 47 Конституції України держава створює умови, за яких громадянин матиме змогу придбати житло у власність.

Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Право приватної власності є непорушним.

Статтями 316-320,321,328 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Оскільки обтяження Будинку позивача, що накладено за відсутності на те законних підстав, порушує його право вільного розпорядження своїм Будинком, а відтак порушує його право власності на вказане майно, позовні вимоги є обґрунтованими, у звязку з чим підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 258, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про зняття заборони на відчуження нерухомого майна задовольнити повністю.

Зняти заборону, зареєстровану 24.06.2005 приватним нотаріусом Куйбишевського районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_2, реєстраційний номер обтяження: 2124367, на відчуження нерухомого майна, що знаходиться за адресою: Запорізька область, Більмацький (колишня назва Куйбишевський) район, смт Більмак (колишня назва Куйбишеве), вулиця Смирнова, будинок 41.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційну скаргу може бути подано до Запорізького апеляційного суду через Куйбишевський районний суд Запорізької області.

Позивач: ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, адреса місця проживання: 71001, вул. Смирнова, буд. 41, смт Більмак, Запорізька область; ІПН НОМЕР_1)

Відповідач: Більмацька районна державна адміністрація Запорізької області (адреса: 71001, вул. Центральна, буд. 54, смт Більмак Запорізької області; ІКЮО 02126308).

Суддя Г.Ю.Валігурський