ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4040/19 Справа № 205/7595/15 Суддя у 1-й інстанції - Федченко В.М. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2016 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 04.11.2006 року між нею та ОСОБА_2 укладено шлюб, який 17.09.2015 року розірвано.

За час шлюбу вони придбали автомобіль «Hyunday Tucson», 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 (на час придбання), який згідно з вимогами сімейного законодавства є спільною сумісною власністю подружжя.

Усупереч статті 203 ЦК України, статей 60, 63, 65 СК України ОСОБА_2 без отримання її письмової згоди продав спірний автомобіль ОСОБА_4 на підставі довідки-рахунку № ДПІ 497155 від 05.04.2012 року.

22 червня 2013 року ОСОБА_4 реалізував спірний автомобіль ОСОБА_3 за відплатним договором у вигляді ОСОБА_5 серії ААВ №322280, за 110 546,90 грн.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, позивачка просила суд визнати недійсними правочини з продажу спірного автомобіля, а також витребувати автомобіль з чужого незаконного володіння ОСОБА_3, якому спірний автомобіль було продано.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07.10.2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно зясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу позивачки без задоволення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.11.2006 року по 17.09.2015 року, який розірвано на підставі заочного рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

У період шлюбу, сторонами у 2011 році придбано автомобіль «Hyunday Tucson», 2006 року випуску, № кузову KMHJN81BP6U380980, державний номер НОМЕР_1.

Також, у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, ОСОБА_2 продав спірний автомобіль ОСОБА_4, який зареєстрував його на своє імя 05.04.2012 року, та в подальшому 22.06.2013 року реалізував спірний автомобіль ОСОБА_3 за відплатним договором у вигляді ОСОБА_5 серії ААВ №322280, за 110 546,90 грн.

Згідно отриманого судом повідомлення з Регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області МВС України від 25.01.2016 року за № 27/4-100, з 22.06.2013 року власником спірного автомобіля «Hyunday Tucson», 2006 року випуску, згідно свідоцтва про реєстрацію САР № 860930 є ОСОБА_6, та вказаному автомобілю присвоєно державний номер (натепер) АЕ 8670 ВМ.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано доказів того, що відповідач у 2012 році в дійсності реалізував спірний автомобіль іншій особи (ОСОБА_4В.) без відома та згоди на це позивачки, і що про продаж відповідачем спірного автомобіля, який є спільною сумісною власністю подружжя, їй нібито стало відомо лише з відповіді на її звернення з Управління Державтоінспекції ГУМВС України в Дніпропетровській області від 07.10.2015 року за № 14/М-755.

Крім того, позивачкою пропущено строк позовної давності звернення до суду, оскільки перший покупець спірного автомобіля у справі ОСОБА_4 вже придбав та зареєстрував спірний автомобіль ще 05.04.2012 року, а позивачка звернулася до суду з позовом про витребування автомобіля з чужого незаконного володіння у ОСОБА_6 лише 20.10.2015 року. Також, позивачка просить витребувати спірний автомобіль з чужого незаконного володіння у ОСОБА_6, але при цьому згідно з вимогами ст. 60 СК України позивачка може претендувати лише на вартість однієї другої частини спірного автомобіля, який є неподільною річчю.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один ;з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч.3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що ОСОБА_2 реалізував спірний автомобіль, який є спільною сумісною власністю подружжя, без її відома та письмової згоди на це, а тому спірний правочин підлягає визнанню недійсним, колегією суддів не приймаються до уваги як безпідставні.

Як встановлено судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції, відповідно до копії свідоцтва про шлюб з 04.11.2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Шлюб між сторонами розірвано рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17.09.2015 року. Зазначеним рішенням не встановлено факт припинення сторонами шлюбних відносин з 2012 року та в ході розгляду справи, суду не надано належних доказів у підтвердження зазначеного.

У період шлюбу, у 2011 році сторонами був придбаний автомобіль «Hyunday Tucson», 2006 року випуску, № кузову KMHJN81BP6U380980, який був зареєстрований за ОСОБА_2

05 квітня 2012 року вказаний автомобіль було знято з обліку для реалізації власником транспорту ОСОБА_4, який в подальшому 22.06.2013 року, ОСОБА_4 продав кінцевому власнику - ОСОБА_3

Відповідно до ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою та укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згоди другого з подружжя.

При цьому, відчуження транспортного засобу може бути проведено одним із таких способів: відчуження за цивільно-правовими договорами через нотаріуса; продаж через довідку-рахунок.

Порядком здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2009 року № 1200 в ред. 01.01.2012 (далі Порядок), визначено механізм провадження торговельної діяльності у сфері оптової та роздрібної торгівлі автомобілями, автобусами, мотоциклами всіх типів, марок і моделей, причепами, напівпричепами та мотоколясками, тракторами, самохідними шасі, самохідними сільськогосподарськими, дорожньо-будівельними і меліоративними машинами, сільськогосподарською технікою, іншими механізмами та транспортними засобами вітчизняного та іноземного виробництва (далі транспортні засоби) та їх складовими частинами (двигуни, шасі, кузови, рами), що мають ідентифікаційні номери, а також тими транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, які перебували в користуванні і були зареєстровані в установленому законодавством порядку.

Відповідно до п.12 Порядку субєкт господарювання для продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, повинен мати довідки-рахунки.

Усі графи довідки-рахунка, акта приймання-передачі та біржової угоди заповнюються друкарським способом або від руки одним почерком, підписуються відповідальною особою субєкта господарювання та скріплюються круглою печаткою. У графу "вартість" вноситься вартість продажу транспортного засобу або складової частини, що має ідентифікаційний номер, у грошовій одиниці України (п.14 Порядку).

Згідно із п.8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Не допускаються до державної реєстрації транспортні засоби з правим розташуванням керма (за винятком транспортних засобів, які були зареєстровані в підрозділах Державтоінспекції до набрання чинності Законом України Про дорожній рух), а також транспортні засоби, зібрані (складені) із складових частин серійних транспортних засобів без дотримання вимог зазначеного Закону.

Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою, зокрема, є довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана субєктом господарювання, діяльність якого повязана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери.

З огляду на положення зазначених нормативно-правових актів, довідка- рахунок підтверджує реалізацію транспортного засобу, тобто перехід права власності на транспортний засіб від продавця до покупця та є оформленням договірних відносин купівлі-продажу транспортного засобу.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана у письмовій формі.

Однак, відповідно до положень частин першої та другої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна зі сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сімї майна.

Зазначене викладене у правових позиціях Верховного Суду України у справі № 6-7цс15 від 08.04.2015 року.

Згідно зі ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що спірний автомобіль було реалізовано подружжям під час перебування у шлюбі, тому підстави для визнання укладеного договору недійсним відсутні, оскільки на час припинення сімейних відносин сторони його реалізували.

Однак, враховуючи, що позивач має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого її чоловіком не в інтересах сім'ї спірного автомобіля, за нею може бути визнано право на 1/2 частину цього автомобіля. З матеріалів даної справи вбачається, що з позовними вимогами про стягнення компенсації вартості 1/2 частини відчуженого відповідачем ОСОБА_2 автомобіля позивач не зверталась, що не позбавляє її права звернутися з такою вимогою..

Отже, оскільки законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, підстав для визнання недійсним правочину з продажу спірного автомобіля, укладеного між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 та витребування автомобіля немає, а тому суд правильно відмовив в задоволенні позовних вимог позивачки.

Крім того, що стосується вимог позивачки в частині витребування автомобіля з чужого незаконного володіння, колегія суддів виходить з наступного.

Так, судом встановлено та зазначалося вище, що ОСОБА_2 05.04.2012 року продав спірний автомобіль ОСОБА_4 за відплатним договором у вигляді ОСОБА_5 ДПІ № 497155 від 05 квітня 2012 року за 74552,35 грн. (а.с.115), який новий власник реалізував - 22.06.2013 року ОСОБА_3, що також підтверджується повідомленням з Регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області МВС України від 25.01.2016 року за № 27/4-100, в якому зазначено, що з 22.06.2013 року власником спірного автомобіля «Hyunday Tucson», 2006 року випуску, згідно свідоцтва про реєстрацію САР №860930 є ОСОБА_6, та вказаному автомобілю присвоєно державний номер АЕ 8670В М. Тобто, ОСОБА_6 за відплатним договором у вигляді ОСОБА_5 серії ААВ №322280, придбав спірний автомобіль у ОСОБА_4 за 110 546,90 грн. (а.с.29).

Колегія не погоджується з доводами апеляційної скарги в частині не застосування до спірних відносин ст.ст. 215, 216 ЦК України.

Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму установленого ст.ст. 215, 216 ЦК України.

Саме до цього зводяться правові висновки ВССУ від 24 грудня 2014 року. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову. Якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Крім того, як розяснив Пленум Верховного Суду України в постанові Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними № 9 від 06.11.2009 року, зокрема в п.10 розяснено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У звязку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути предявлена тільки стороні недійсного правочину.

Відповідно до частини пятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Як було встановлено в судовому засіданні спірний транспортний засіб було реалізовано за відплатними договорами купівлі-продажу у вигляді Довідок-рахунків та на користь осіб, які не перебували у будь-яких стосунках зі сторонами у справі та яким не було відомо щодо неправомірності відчуження спірного майна. А в ході розгляду справи, належними доказами не спростовано добросовісність набувачів, відповідачів у справі: ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобовязує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обовязку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обовязок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що зясувавши в достатньо повному обємі права та обовязки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в звязку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

ОСОБА_7