Справа № 465/1735/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Козюренко Р.С.
Провадження № 22-ц/811/2399/18 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року м. Львів

Справа № 465/1735/14-ц

Провадження № 22-ц/811/2399/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Струс Л.Б.,

суддів Левика Я.А., Шандри М.М.

секретар Бадівської О.О.

за участю ОСОБА_2, представника ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та ОСОБА_4

на рішення Франківського районного суду м.Львова від 27 серпня 2018 рокуу складі судді Козюренко Р.С.

у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по виплаті аліментів,-

ВСТАНОВИВ:

27 березня 2014 року ОСОБА_5 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по виплаті аліментів.

В обґрунтування свої вимог зазначала, що відповідач з серпня 1995 року не сплачує аліменти, внаслідок чого утворилася заборгованість. Крім цього, зазначає, що їхня з відповідачем донька ОСОБА_6 навчається на денній формі навчання, у зв'язку з чим потребує матеріальної допомоги, якої відповідач не надає, тому просить стягнути в її користь аліменти до закінчення навчання доньки та додаткові витрати на її утримання.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_5 просила стягнути зі ОСОБА_4 заборгованість по аліментах і неустойку (пеню) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення та додаткові витрати на навчання.

Заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 5 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 10 листопада 2015 року, позов ОСОБА_5 задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання повнолітньої доньки - ОСОБА_6, яка продовжує навчання, у розмірі 1/4 частини від всіх видів доходів щомісяця, починаючи з 27 березня 2014 року до закінчення навчання, але не довше ніж до досягнення нею двадцяти трьох років. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_5 - відмовлено.

Не погодившись із вказаними рішеннями, позивач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, звернулась до суду касаційної інстанції із вимогами скасувати зазначені судові рішення в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

За результатами касаційного розгляду Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 03 лютого 2016 року скасував заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 05 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 10 листопада 2015 року в частині позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по виплаті аліментів та стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів, а справу у цій частині передав на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду суду першої інстанції позивач в обґрунтування своїх вимог зазначала, що згідно постанови Франківського районного суду м. Львова від 13.12.1993 року постановлено стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дочки ОСОБА_6 в розмірі 1/4 частини усіх видів доходів відповідача починаючи з 08.12.1993 року. Відповідач сплачував аліменти 2 роки, з 08.12.1993 до 01.07.1995 включно, після чого припинив їх сплачувати.

Також позивач відзначила, що за таких умов, заборгованість по сплаті аліментів з урахуванням сплачених раніше аліментів у розмірі 7 286 грн. 14 коп. починаючи з 1 липня 1995 року по 25 лютого 2015 року становить 53 131 грн. 63 коп., неустойка (пеня) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення в період часу починаючи з 1 липня 1995 року по 25 лютого 2015 року становить 194 054 грн. 63 коп., понесення додаткових витрат на навчання з урахуванням індексів інфляції та 3% річних цієї заборгованості становить 82 941 грн. 29 коп., на підтвердження чого надано розрахунок державного виконавця щодо заборгованості по аліментах і неустойки (пені) внаслідок несплати аліментів, а також понесених додаткових витрат на навчання.

Відтак, після уточнення позовних вимог ОСОБА_5 просила стягнути з відповідача заборгованість по аліментах і неустойку (пеню) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення та додаткові витрати на навчання, що становить грошову суму коштів у розмірі 322 841,53 грн.

Натомість, ОСОБА_4 позов заперечив, просив провадження у справі щодо позовних вимог ОСОБА_5 про стягнення аліментів на повнолітню дочку до закінчення навчання, але не більше ніж до досягнення 23 річного віку закрити, оскільки відповідачем повністю виконано рішення Франківського районного суду м. Львова від 05.06.2015, залишене в силі ухвалою апеляційного суду Львівської області від 10.11.2015, а саме сплачено аліменти на утримання повнолітньої доньки, починаючи з 27.03.2014 до 25.02.2015 (досягнення дочкою 23 років), що стало підставою закриття виконавчого провадження з примусового виконання зазначеного рішення. Вважає, що на даний момент позовні вимоги щодо стягнення аліментів на повнолітню дочку є безпідставними, оскільки такі аліменти вже сплачено.

Крім того, ОСОБА_4 подав заяву, в якій просить застосувати строк позовної давності, в частині позовних вимог стосовно стягнення з відповідача заборгованості та пені по сплаті аліментів та в цій частині в задоволенні позову відмовити. На думку відповідача, трьохрічний строк позовної давності, щодо вказаних позовних вимог, сплив, оскільки сплата аліментів за рішенням суду закінчилась 25.02.2010, а позов подано через 4 роки - 27.03.2014 року.

Рішенням Франківського районного суду Львівської області від 27 серпня 2018 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 заборгованість по аліментах і неустойку (пеню) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення та додаткові витрати на навчання, що становить грошову суму у розмірі 165 332 (сто шістдесят п'ять тисяч триста тридцять дві) гривні 39 копійок. Стягнути зі ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 1 871 (одна тисяча вісімсот сімдесят одна) гривня 27 копійок. У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Вищевказане рішення Франківського районного суду Львівської області оскаржили як ОСОБА_2, так і ОСОБА_4, подавши апеляційні скарги.

У доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначає, що рішення суду першої інстанції є таким, що не відповідає нормам матеріального права, а також фактичним обставинам справи.

Зокрема, ОСОБА_2 зазначає, що стягненню підлягає сума у розмірі 53 131,63 гривень заборгованості зі сплати аліментів + 53 131,63 гривень пені за прострочення сплати аліментів + 64 237,13 гривень додаткових витрат = 170 500,39 гривень разом. Наведене обґрунтовує здійсненими витратами на навчання у Львівському національному університеті у розмірі 61 637,13 та на курси підготовки з вивчення німецької мови - 3 600,00 грн.

Відтак, на підставі викладеного ОСОБА_2 у апеляційній скарзі просить суд змінити рішення суду першої інстанції та стягнути зі ОСОБА_4 заборгованість по аліментах і неустойку (пеню) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення та додаткові витрати на навчання, що становить грошову суму у розмірі 170 500,39 гривень.

Поряд із цим, ОСОБА_4 у апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду першої інстанції незаконне, у наслідок неправильного застосування судом матеріального права.

Зокрема, ОСОБА_4 наголошує на тому, що безпідставно вирішив покласти обов'язок із понесення додаткових витрат лише на ОСОБА_4,, хоча законодавство України передбачає наявність вказаного обов'язку у обох батьків.

Також зазначає, що у матеріалах справи наявне підтвердження оплати 5 783,00 в рахунок сплати навчання дитини, що не враховано судом першої інстанції.

При цьому, ОСОБА_4 вважає безпідставним незастосування судом першої інстанції наслідків спливу позовної давності.

Окрім цього, у апеляційній скарзі звертається увага на те, що, на момент звернення ОСОБА_5 із позовом до суду, ОСОБА_6 була повнолітня, а відтак ОСОБА_5 є неналежним позивачем і не мала повноважень від ОСОБА_6

Відтак, на підставі зазначеного ОСОБА_4 просив суд рішення суду першої інстанції скасувати та винести постанову про відмову у задоволені позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, представника ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає що судове рішення Франківського районного суду Львівської області від 27 серпня 2018 року не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі у період якого у них народилась донька - ОСОБА_6 Постановою Франківського районного суду м. Львова від 13 грудня 1993 року було стягнуто з ОСОБА_4 аліменти на користь ОСОБА_7 на утримання доньки у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку.

При цьому, довідкою Львівського національного університету імені Івана Франка від 16.01.2018 №Б-10 підтверджується, що за навчання ОСОБА_6 на факультеті іноземних мов Львівського національного університету з вересня 2009 року оплачено 56 269,13 гривень, які в тому числі включають 2018 рік (800,00 грн.).

Оскільки, позовні вимоги позивачем збільшено у 2017 році і з того часу не змінювались, тому суд першої інстанції дійшов до висновку, що суми за 2018 рік не можуть включатись у розрахунок додаткових витрат

Надалі, ОСОБА_2 додано до апеляційної скарги довідку Львівського національного університету імені Івана Франка від 04.10.2018 №Б-165, якою підтверджується, що за навчання ОСОБА_6 на факультеті іноземних мов Львівського національного університету з вересня 2009 року станом на травень 2018 року оплачено 61 637,13 гривень, які в тому числі включають 2018 рік (6 168,00 грн.).

У відповідності до ч. 3 ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Згідно із п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» № 12 від 24.10.2012 року, дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках поважних причин для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає.

Водночас, про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов'язаний мотивувати свій висновок.

При цьому, чинне законодавство України встановлює пріоритет інтересів дітей при вирішенні сімейних спорів. Так, зокрема, ч. 7 ст. 8 Сімейного кодексу України передбачає, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Вищезазначена довідка із вищого навчального закладу видана у жовтні 2018 року, а рішення суду першої інстанції винесено у серпні 2018 року, з огляду на це, у ОСОБА_2 об'єктивно відсутня можливість подати вказаний доказ у ході розгляду справи у суді першої інстанції.

Відтак, колегія суддів прийшла до висновку про наявність поважної причини неподання Довідки ЛНУ імені Івана Франка від 04.10.2018 року № Б-165, у зв'язку із чим вказаний доказ підлягає прийняттю та дослідженню.

Поряд із цим, відповідно до положень статті 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Частинами 1-3 статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв'язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

Разом з тим, статтею 199 СК України передбачений обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов'язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). У визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов'язань, обов'язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Таким чином, у випадках, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв'язку з навчанням до досягнення нею двадцяти трьох років, правила статті 185 СК України (додаткові витрати на дитину) не застосовуються, зазначені правовідносини регулюються статтею 199 цього Кодексу (утримання дитини, яка продовжує навчання).

Саме такі висновки щодо застосування статті 185 СК України висловлені в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року № 6-1296цс15, які підтримано Верховним Судом у постанові від 24 травня 2018 року у справі № 343/2210/15-ц.

Більше цього, витрати на навчання у вищому навчальному закладі не є додатковими витратами, які викликані особливими обставинами (необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв'язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо), а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в цій частині.

До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 05 лютого 2018 року у справі № 523/18141/14-ц.

Щодо посилань ОСОБА_4 на необхідність застосування строків позовної давності колегія суддів вважає зазначити наступне.

У відповідності до ч. 1 с. 20 СК України, що до вимог, які випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 2 СК України, Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір'ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання.

Вимоги сторін по даній справі випливають із відносин між матір'ю і батьком дитини щодо розвитку та утримання останньої, що являються сімейними відносинами, а відтак, у силу вимог чинного законодавства України, до такого виду вимог позовна давність не застосовується.

При цьому, вказані ОСОБА_4 обставини на підтвердження спливу позовної давності відсутні у переліку, передбаченому ч. 1 ст. 20 СК України, а відтак є безпідставними та необґрунтованими.

Щодо посилань ОСОБА_4, що на момент звернення до суду ОСОБА_6 була повнолітня, а відтак ОСОБА_5 є неналежним позивачем і не мала повноважень від ОСОБА_6, колегія суддів відхиляє вказані доводи , з огляду на наступне.

У відповідності до ч. 2 ст. 154 СК України, батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень.

Згідно із ч. 3 ст. 154 СК України, батьки мають право звернутися за захистом прав та інтересів дітей і тоді, коли відповідно до закону вони самі мають право звернутися за таким захистом.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 СК України, кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу.

Статею 141 СК України, зокрема, передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відтак, наявність права у ОСОБА_6 на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу не зумовлює відсутність права ОСОБА_5 на звернення до суду, оскільки у зв'язку із несплатою ОСОБА_4, як батьком, аліментів, виключно ОСОБА_5, як матір, фактично несла обов'язок із утримання ОСОБА_6, а відтак має право на звернення до суду та стягнення відповідної заборгованості.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції та однією із підстав для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Висновки суду достатньо мотивовані і підтверджені доказами, наявними в матеріалах справи.

Із врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та помилково стягнено з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_9 додаткових витрат у розмірі 59 069,13 гривень , тому в доводи апеляційної скарги вважає підставними та такими , що підлягають до задоволення.

Тому, суд приходить до висновку, що рішення Франківського районного суду Львівської області від 27 серпня 2018 року в частині стягнення зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_9 додаткових витрат у розмірі 59 069,13 гривень слід скасувати та відмовити в задоволенні цієї вимоги.

У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов'язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.

Отже загальна сума пені за несплату або несвоєчасну сплату аліментів має розраховуватися за формулою:

?p=(A1?1%?Q1)+(A2?1%?Q2)+……….(An?1%?Qn), де:

?p - загальна сума пені за несплату або прострочення сплати аліментів, обраховується позивачем на момент подачі позову;

A1 - нарахована сума аліментів за перший місяць;

Q1 - кількість днів прострочення сплати суми аліментів за перший місяць;

A2 - нарахована сума аліментів за другий місяць;

Q2- кількість днів прострочення сплати аліментів за другий місяць;

An- нарахована сума аліментів за останній місяць перед подачею позову;

Qn- кількість днів прострочення сплати аліментів за останній місяць.

Пеня за заборгованість по сплаті аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.

Отже, зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

Відповідно до розрахунку заборгованості по виплаті аліментів з моменту виникнення заборгованості, складеною державним виконавцем Голойда А.В., сума заборгованості з 1995 року по 2015 рік становить 53 131 грн 63 коп.( т.2 а.с. 108-109).

Тому колегія суддів вважає, що районний суд прийшов до правильного висновку, який узгоджується з нормами матеріального права щодо стягнення зобргованості по аліментах та пені .

Доводи апеляційної скарги в тій частині є необґрунтованими.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ст..376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України Львівський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м.Львова від 27 серпня 2018 року в частині стягнення із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 додаткових витрат у розмірі 59 069, 13 гривень скасувати та постановити нове судове рішення, яким в цій частині позовних вимог відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 24 квітня 2019 року.

Головуючий

Судді