Провадження № 22-ц/810/92/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2019 року Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Єрмакова Ю.В., Кострицького В.В.,

за участю секретаря Сінько А.І.,

представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

учасники справи: позивач ОСОБА_4, відповідач ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку в порядку спрощеного провадження,

апеляційну скаргу ОСОБА_4

на рішення Сватівського районного суду Луганської області від 17 грудня 2018 року, ухваленого Сватівським районним судом у складі: судді Скрипника С.М. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення грошового боргу,

в с т а н о в и в:

01 листопада 2017 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що 30 квітня 2015 року позивач позичив відповідачу ОСОБА_5 1540 доларів США та 24000 грн. Письмовий договір позики не укладався. На підтвердження отримання у позику від позивача грошових коштів ОСОБА_5 власноручно 30 квітня 2015 року написав та надав йому розписку, в якій вказано про отримання грошових коштів у сумі 1540 доларів США і 24000 грн. із зобовязанням повернути вказані кошти 01 квітня 2016 року. У визначений строк відповідач позичені кошти не повернув, чим з 02 квітня 2016 року порушує взяте на себе зобовязання.

Тому позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 30.04.2015 року в загальній сумі 88135,35 грн., яка складається з еквівалента доларового боргу відповідача у гривнях станом на 31 жовтня 2017 року (часу звернення до суду) за офіційним курсом НБУ 1540 доларів США х 26,8294 = 41317,28 грн. + 24000 грн. гривневого боргу + 14723,77 грн. процентів за користування грошима позивача у вигляді облікової ставки Національного Банку України за кожен день прострочення виконання зобовязання з усієї суми заборгованості за період з 02 квітня 2016 року по 31 жовтня 2017 року + 5036 грн. інфляційних нарахувань на підставі статті 625 ЦК України з несвоєчасно погашеної суми заборгованості 24000 грн. за час затримки погашення боргу у сумі гривень за період з 02 квітня 2016 року по 31 жовтня 2017 року + 3058,30 грн. у вигляді 3 % річних за прострочення виконання зобовязання за період з 02 квітня 2016 року по 31 жовтня 2017 року.

Заочним рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 22 січня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення грошового боргу задоволено.

31.08.2018 року відповідач ОСОБА_5 в особі свого представника адвоката ОСОБА_3 звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Сватівського районного суду Луганської області від 17 вересня 2018 року скасовано заочне рішення Сватівського районного суду Луганської області від 22 січня 2018 року.

Від відповідача в особі свого представника ОСОБА_3 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вважає позовні вимоги ОСОБА_4 необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки в травні 2016 року ОСОБА_5 повністю виконав своє боргове зобовязання перед ОСОБА_4 за договором позики від 30 квітня 2015 року, що підтверджується наданими дублікатами квитанцій АТ КБ «Приватбанк» № , код квитанції Р24А, відповідно до якої ОСОБА_5 13 травня 2016 року перевів на карту «Приватбанку», що належала ОСОБА_4, 40000 грн. та № Р24А87795739А743139, код квитанції Р24АР24А87795739А743139 від 31 травня 2016 року про перевід відповідачем позивачу 60000 грн., з яких 24923 грн. також пішло на погашення залишку боргу за договором позики. Вказана сума включає урахування доларового курсу НБУ та передбачену ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобовязання, 3 % річних.

Позивач ОСОБА_4 в особі свого представника ОСОБА_2 надав суду відповідь на відзив, відповідно до якої зазначив, що рішення Сватівського районного суду було законним та обґрунтованим, винесеним на підставі наданої суду боргової розписки відповідача, а обґрунтування, викладені у відзиві представника відповідача, вважає безпідставними.

Рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 17 грудня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач ОСОБА_4 звернувся з апеляційною скаргою, в якій вважає оскаржуване рішення постановленим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається на те, що судом неправильно застосовано вимоги ст. 545 ЦК України до спірних правовідносин, оскільки боргова розписка, яку кредитор мав би повернути боржнику приймаючи виконання зобовязання, до теперішнього часу знаходиться у позивача; в порушення п. 3.8 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, яка затверджена постановою Національного Банку України від 21.01.2004 року № 22, в наданих відповідачем дублікатах квитанцій як належних доказів виконання ОСОБА_5 своїх зобовязань за розпискою від 30.04.2015 року в розумінні ч. 3 ст. 1049 ЦК України, не зазначено призначення платежу, що свідчить про наявність інших цивільно-правових відносин між сторонами по справі, на підтвердження чого позивачем надано оригінал платіжного доручення № 1654372 від 17 травня 2016 року, відповідно до якого ОСОБА_4 переказав ОСОБА_5 234000 грн.; оскаржуване рішення суду було винесено з урахуванням винесеної з порушенням норм процесуального та матеріального права постанови Луганського апеляційного суду від 26.11.2018 року у цивільній справі № 426/9660/18, якою задоволено скаргу ОСОБА_5 на рішення Сватівськогор районного суду Луганської області від 04 липня 2018 року про стягнення заборгованості за договором позики (боргової розписки) від 09 квітня 2015 року, і заперечення відповідача у тій справі також ґрунтувалися на дублікаті квитанції «ПриватБанку» № Р24А87795739А743139 від 31 травня 2016 року, яка також надана і в теперішній справі, про перерахування грошових коштів без призначення платежу у розмірі 60000 грн., що не дає можливості встановити виконання боргового зобовязання за розпискою від 09 квітня 2015 року або 30 квітня 2015 року.

Апеляційне провадження по справі було відкрито 28 січня 2019 року, ухвалою суду від 08 лютого 2019 року справу призначено до апеляційного розгляду на 05 березня 2019 року о 10-30. 05 березня 2019 справа відкладена на 19 березня 2019 року у звязку з перебуванням у щорічній оплачуваній відпустці головуючого судді Назарової М.В. 19 березня 2019 року розгляду справи відкладений на 14.30 год. 16 квітня 2019 року у звязку із перебуванням судді Кострицького В.В. у додатковій відпустці. 16 квітня 2019 року у справі оголошено перерву до 15.00 год. 23 квітня 2019 року у звязку із наданням представниками позивача доказів.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Позивач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_5 не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, останній, зокрема, у визначеному законом порядку, який передбачено ст. 1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції».

Наведене відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представників відповідача ОСОБА_1, ОСОБА_2, які підтримали апеляційну скаргу, представника відповідача ОСОБА_3, яка заперечувала проти задоволення скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 30 квітня 2015 року між сторонами у справі було укладено договір позики, у відповідності до якого відповідач ОСОБА_5 отримав від позивача ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 1540 доларів США та 24000 грн.

Факт укладення договору позики та передачі грошових коштів було засвідчено власноручною розпискою відповідача від 30 квітня 2015 року (а.с. 5).

Вказані обставини учасниками справи не заперечуються.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самі кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначений родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, за змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений законом або договором.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 здійснив з платіжної картки № 414962****91 на користь ОСОБА_4 наступні платежі: 13.05.2015 року 40000 грн., 31.05.2016 року 60000 грн. (а.с. 56, 57)

Вказані платежі успішні та зараховані на рахунок одержувача позивача ОСОБА_4 (а.с. 102).

Задовольняючи позов, суд виходив із доведеності відповідачем протягом розгляду справи за допомогою вказаних банківських переказів погашення відповідачем ОСОБА_5 станом на 30 травня 2016 року боргу перед позивачем ОСОБА_4 з урахуванням процентів на рівні облікової ставки НБУ та 3 % річних інфляційних втрат та відсутності доказів можливого іншого призначення вказаних платежів, а з огляду на обраний відповідачем спосіб виконання свого боргового зобовязання, борговий документ може бути повернутий кредитором за вимогою боржника.

Судом враховане перерахування ОСОБА_5 13 травня 2016 року грошових коштів у розмірі 40000 грн. на користь ОСОБА_4 в якості погашення боргу у розмірі 1540 доларів США, а також відсотків та 3 % річних на цю суму за борговою розпискою від 30 квітня 2015 року , виходячи з визначеного НБУ курсу долара США станом на 13 травня 2016 року 25,3129 грн. (1540 доларів США = 38981,866 грн.).

Станом на 01.04.2016 року курс долара США відносно гривні становив 26,2182 грн. за 1 долар США. Отже 1540 доларів США становило 40376,028 грн.

Оскільки сторони не визначили розмір процентів за користування грошима, то судом з урахуванням вимог ст. 1048 ЦК України вони розраховані на рівні облікової ставки НБУ: в частині боргу, що було отримано боржником від позичальника в доларах 1540 доларів США, станом на 01.04.2016 року, дорівнювала 40376 грн., а отже розмір процентів складає:

-за період з 02.04.2016 по 21.04.2016 (облікова ставка складала 22%) проценти за користування грошима ОСОБА_4 складали 40 376 грн.:100%*22%: 365 днів*20 днів=486,72 грн.;

-за період з 22.04.2016 по 12.05.2016 (облікова ставка НБУ 19%) проценти за користування грошима ОСОБА_4 складали 40 376 грн.:100*19%:365 днів*21 день=441,37 грн.

Всього сума відсотків за користування грошима ОСОБА_4 в сумі 1540 доларів США за період з 02.04.2016 і до 13.05.2016 дорівнює 928,09 грн.

З урахуванням 3% річних за 41 день прострочення виконання сума відсотків складає 928,09+123=1051,09 грн.

Борг у сумі 1540 доларів США станом на день виконання зобовязання складав 40 032,96 грн., що допустимо округлити до 40 033 грн.

В звязку з простроченням виконання зобовязання з погашення боргу на 41 день, то три відсотки річних за 41 день простроченого доларового зобовязання визначаються як 40 376:100:365*41*3(%)=123 грн.

Отже, всього заборгованість за відсотками складає: 928,09+123+1051,09 грн., а відповідно заборгованість на день виконання зобовязання складала 40032,96 грн., що допустимо округлити до 40033 грн.

Окрім того, судом враховане перерахування ОСОБА_5 31 травня 2016 року 60000 грн. на користь ОСОБА_4 в якості погашення боргу у розмірі 24000 грн., а також відсотків та 3 % річних на цю суму за борговою розпискою від 30 квітня 2015 року та залишок у 33 грн. з доларової частки боргу, а саме:

Борг в сумі 24 000 грн. станом на 02 квітня 2016 року передбачає стягнення 3 % річних.

24 000 грн. (сума боргу станом на 02.04.2016 року): 100:365 днів * 59 днів (з 02.04.2016 року по 30.04.2016 року) * 3% = 116,38 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК відсотки за користування чужими грошовими коштами протягом 59 днів до дня повного розрахунку складає наступну суму:

-за період з 02.04.2016 року по 21.04.2016 року (облікова ставка НБУ 22% річних) визначається у такий спосіб: 24 000 грн.:100%*22%:365 днів*20 днів=289,32 грн.;

-за період з 22.04.2016 року по 26.05.2016 року (облікова ставка НБУ 19% річних), сума визначається в такий спосіб: 24 000 грн.:100%*19%:365 днів*35 днів = 437,26 грн.;

-за період з 27.05.2016 року (облікова ставка НБУ 18% річних), сума визначається як 24 000 грн.:100%*18%:365*4 дні (з 27.05.2016 по 30.05.2016 з урахуванням переводу 60000 грн. 31.05.2016 року)=47,34 грн.

Всього сума відсотків за користування грошима ОСОБА_4 в сумі 24000 грн. за період з 02.04.2016 і до 30.05.2016 дорівнює 773,92 грн.

Загальна сума гривневої позики станом на день виконання зобовязання складала 24890, 3 грн., що можливо округлити до 24 890 грн. З урахуванням 33 гривень з частки доларового боргу станом на 30 травня 2016 року ОСОБА_5 заборгував ОСОБА_4 24923 грн. Приймаючи до уваги надходження на рахунок ОСОБА_4 в «Приватбанку» 60000 грн. від ОСОБА_5 31 травня 2016 року зобовязання в цей день виконане повністю.

Колегія суддів погоджує такий висновок суду як такий, що зроблений судом з додержанням норм матеріального і процесуального права та не спростований доводами апеляційної скарги.

Довід апеляційної скарги про неправильне застосування до спірних правовідносин вимог ст. 545, 1049 ЦК України з огляду на наявність у позивача до теперішнього часу боргової розписки ОСОБА_5 від 30.04.2015 року не є обґрунтованим, оскільки із системного аналізу вказаної норми та з огляду на обраний боржником спосіб виконання зобовязання вбачається, що борговий документ при виконанні зобовязання може бути повернутий кредитором за вимогою боржника.

Визначальним в даному випадку є те, що сторонами під час укладення договору позики не обумовлювався порядок виконання зобовязання, а реалізація відповідачем обраного на власний розсуд виконання свого боргового зобовязання шляхом зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позивача цілком відповідає вимогам частини 3 ст. 1049 ЦК України.

Помилковим є і довід апеляційної скарги про неналежність як доказу повернення боргу за договором позики від 30.04.2015 року наданого відповідачем дублікату квитанції № Р24А87795739А743139, код квитанції Р24АР24А87795739А743139 від 31.05.2016 року про зарахування 60000 грн. на рахунок позивача з огляду на невизначеність призначення цього банківського переказу (платежу) та щодо можливого відкликання платником платіжного доручення (скасування платежів), оскільки факт зарахування грошових коштів на банківський рахунок позивача ОСОБА_4 у повній мірі підтверджується довідкою АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 102).

Позивачем не надано належних доказів щодо можливого іншого призначення платежу, здійсненого ОСОБА_5 31.05.2016 року на користь позивача, а надане позивачем платіжне доручення № 1654372 від 17 травня 2016 року про перерахування ОСОБА_4 ОСОБА_5 234000 грн. (а.с. 105) не може слугувати достатнім і належним доказом іншого грошового зобовязання, на виконання якого відповідачем здійснено такі виплати, оскільки в цьому платіжному дорученні також не зазначено призначення платежу, боргової природи цих коштів і у разі обовязку їх повернення строку виконання такого зобовязання.

Що ж до перерахованих відповідачем позивачу 40000 грн. 13.05.2016 року, то позивачем взагалі жодним чином не спростовано, що вказані кошти є поверненням доларової частини позики, відсотків та 3 % річних на цю суму за борговою розпискою від 30 квітня 2015 року, оскільки таке перерахування мало місце до переказу позивачем відповідачу вищевказаних 234000 грн.

Довід скарги про порушення відповідачем вимог п. 3.8 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, яка затверджена постановою Національного Банку України від 21.01.2004 року № 22 з огляду на відсутність в наданих відповідачем дублікатах квитанцій як належних доказів виконання ОСОБА_5 своїх зобовязань за розпискою від 30.04.2015 року призначення платежу, що свідчить про наявність інших цивільно-правових відносин між сторонами по справі, не спростовує правильних висновків суду, оскільки в даному випадку як перерахування коштів 31.05.2016 року, так і 13.05.2016 року здійснені відповідачем за допомогою додатку Приват24, про що свідчить довідка АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (а.с. 102).

Тому в даному випадку до уваги слід брати Умови та правила надання банківських послуг, розміщені на офіційному сайті вказаного банку, розділ 2 яких регулює такі перекази для фізичних осіб, якими є сторони по справі, зокрема пунктом 2.4.1.2.4. Фізичним особам «Відправлення переказів через систему Internet Banking Приват24 фізичними особами» (всі операції виконуються клієнтом безпосередньо в цій системі), що відправлення переказу PrivatMoney здійснюється шляхом списання грошових коштів з поточного рахунку Клієнта, відкритого у валюті переказу (за допомогою платіжної картки Клієнта), і пунктами 2.4.1.2.4.1. - 2.4.1.2.4.6. визначена лише послідовність дій клієнта під час здійснення переказу, зокрема обирання клієнтом країни призначення переказу; суми переказу; валюти переказу; системи переказів (з доступних систем переказів), прізвище, ім'я, (по батькові) одержувача; мобільний телефон одержувача; платіжної картки (за допомогою якої буде проводитися списання грошових коштів з поточного рахунку Клієнта), відкриту у валюті переказу.

Отже, надані відповідачем копії квитанцій повністю відповідають зазначеним вимогам.

Крім того, матеріали справи містять постанову Луганського апеляційного суду від 26 листопада 2018 року у справі № 426/9660/18, якою задоволено скаргу ОСОБА_5 на рішення Сватівського районного суду Луганської області від 04 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів за договором позики та 3 % річних, про стягнення заборгованості за договором позики (боргової розписки) від 09 квітня 2015 року, за яким відповідач отримав від позивача 5000 доларів США зі строком повернення до 09.04.2016 року.

З огляду на вимоги частини 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені вказаним судовим рішенням, є обовязковими при розгляді теперішньої справи, оскільки вказаною постановою встановлено, що за наявності у відповідача двох боргових зобовязань за договорами позики від 09 квітня 2015 року (справа № 426/9660/18) та 30 квітня 2015 року (справа № 426/20925/17) відповідачем було перераховано позивачу 13.05.2016 року 40000 грн., 31.05.2016 року 60000 грн., 03.08.2016 року 100000 грн., що за курсом НБУ на відповідні дати становить відповідно 1580,22 долари США, 2384,16 доларів США, 4028,49 доларів США, а загалом 7992,87 доларів США.

З урахуванням того, що відповідачем 13.05.2016 року сплачено грошові кошти з метою часткового погашення боргу за договором позики, укладеним між сторонами 30 квітня 2015 року, а саме частини боргу у розмірі 1580,22 долари США (з урахуванням положень ч. 2 ст. 625 ЦК України), а із 60000 грн., сплачених 31.05.2016 року, 24923 грн. пішло на погашення залишку боргу за договором позики від 30 квітня 2015 року (з урахуванням положень ч. 2 ст. 625 ЦК України), Луганським апеляційним судом в постанові від 26 листопада 2018 року зроблений висновок, що з вказаної суми в рахунок повного погашення боргу за позикою від 09.04.2015 року перераховано 35077 грн., що у перерахунку за курсом НБУ (2516,6002 за 100 доларів США) становить 1393,82 долари США.

Вказане рішення суду є таким, що набрало законної сили.

Ухвалою Верховного Суду від 25 січня 2019 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Особа_2 на постанову Луганського апеляційного суду від 26 листопада 2018 року у справі № 426/9660/18.

Таким чином, посилання в апеляційній скарзі на те, що вказана постанова апеляційного суду, яка стала підставою для винесення оскаржуваного по теперішній справі судового рішення, винесена з порушенням норм процесуального та матеріального права порушує основоположні засади судочинства принцип обовязковості судових рішень, закріплений в ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та в ст. 18 ЦПК України.

Помилковими є доводи скарги про неврахування судом судової практики у подібних правовідносинах щодо застосування положень ст. 527, 545, 1046, 1047 ЦК України, зокрема у постанові ВСУ у справі № 6-24цс12 від 25.04.2012 року, оскільки висновок у вказаній справі зроблений за інших фактичних обставин, а саме передання коштів не позикодавцю, а особі, яка не є стороною договору позики, і за цих обставин позичальник не скористався своїм правом на затримання виконання зобов'язання до повернення боргового документа та не звертався з такою вимогою безпосередньо до позикодавця. Що ж до ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, то цивільним законом не встановлено їх обовязковість та врахуванням судом під час застосування відповідної норми права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що обставини справи встановлені судом на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального законодавства.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Сватівського районного суду Луганської області від 17 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 26 квітня 2019 року.

Головуючий

Судді: