Постанова

Іменем України

10 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 2-2164/11

провадження № 61-13658 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., Лесько А. О., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_6,
відповідачі:- - - -ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_9 на рішення Приморського районного суду м. Одеси у складі судді Чернявскої Л. М. від 26 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області у складі колегії суддів: Короткова В. Д., Гончаренко В. М., Комаровської Н. В., від 16 лютого 2016 року.

Встановив:

У жовтні 2004 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, про визнання недійсними довіреності, договору купівлі-продажу та про витребування квартири із незаконного володіння і виселення.

Позовні вимоги мотивовані тим, щовін є власником двокімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 66,7 кв. м, на підставі договору дарування від 19 травня 1992 року. З 1994 року позивач здавав квартиру в найм квартирантам. 26 жовтня 2004 року в квартиру заселилася сім'я ОСОБА_10 на підставі нотаріально завіреного договору купівлі-продажу від 24 жовтня 2004 року. ОСОБА_9 придбала квартиру у громадянки ОСОБА_8, яка придбала вказану квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 16 жовтня 2004 року у ОСОБА_7, що діяв від імені позивача на підставі довіреності від 13 вересня2004 року, посвідченою приватним нотаріусом ОСОБА_11, яку він не видавав, оскільки з 04 вересня 2004 року до 29 вересня 2004 року знаходився за кордоном у службовому відрядженні за межами України, його ідентифікаційний номер в довіреності вказаний неправильно. Наміру на відчуження квартири у нього не було. Позивач вважає, що по відношенню до його власності скоєні шахрайські дії.

Таким чином, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати недійсною довіреність від 13 вересня 2004 року, видану від імені ОСОБА_6 ОСОБА_7 на продаж спірної квартири; визнати недійсним вчинений 16 вересня 2004 року договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_7, який діяв від імені ОСОБА_6 та ОСОБА_12; витребувати від ОСОБА_9 та ОСОБА_10 квартиру; виселити ОСОБА_9 та ОСОБА_10 з квартири разом з усіма проживаючими з ними особами.

Справа переглядалася в судах неодноразово.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2015 року позов задоволено; визнано недійсною довіреність від 13 вересня 2004 року, видану від імені ОСОБА_6, посвідчену приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Левченко Н. А., зареєстровану у реєстрі № 6036, яка уповноважує ОСОБА_7 продати квартиру АДРЕСА_1; визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 16 вересня 2004 року між ОСОБА_7, який діяв від імені ОСОБА_6 та ОСОБА_12, посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Беззубою Н. А., реєстровий № 4397; витребувано із незаконного володіння ОСОБА_9 та ОСОБА_10 та повернуто ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1; виселено ОСОБА_9 та ОСОБА_10 з квартири АДРЕСА_1 разом з усіма проживаючими з ними в цій квартирі особами.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_6 поза його волею, а тому підлягає витребуванню з незаконного володіння ОСОБА_9 та ОСОБА_10

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 16 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку, тому рішення суду першої інстанції відповідає вимогам законодавства і підстав для його скасування немає.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_9 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та залишити без розгляду позовну заяву.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, ОСОБА_9 посилається на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

У запереченнях на касаційну скаргу, поданих у травні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6 просить відхилити касаційну скаргу ОСОБА_9 та залишити без мін рішення судів першої та апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

15 березня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 11 лютого 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Згідно із частинами другою, третьою статті 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Відповідно до статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Судами встановлено, що на підставі договору дарування від 19 березня 1992 року, який посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 8-1914, ОСОБА_6 отримав у дар квартиру АДРЕСА_1.

13 вересня 2004 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левченко Н. А. посвідчена довіреність від імені ОСОБА_6 про надання повноважень ОСОБА_7 продати квартиру АДРЕСА_1.

16 вересня 2004 року між ОСОБА_7, який діяв від імені ОСОБА_6 та ОСОБА_12 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Беззубою Н. А.

Після чого, 24 вересня 2004 року ОСОБА_8 продала, а ОСОБА_9 придбала зазначену квартиру, про що свідчить договір купівлі-продажу за реєстровим № 12942, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н. А.

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 12 липня 2007 року визнано право власності ОСОБА_9, ОСОБА_10 на спільне майно подружжя - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 66,7 кв. м. Рішення набрало законної сили.

Оспорюючи дійсність довіреності, позивач посилався на те, що 13 вересня 2004 року він до нотаріальної контори в місті Одесі не їздив, довіреності не видавав та не підписував, оскільки перебував за межами країни.

Судами установлено, що в паспорті громадянина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 міститься відмітка про виїзд за межі України 04 вересня 2004 року та повернення 29 вересня 2004 року. Крім того, в довіреності вказаний ідентифікаційний номер, який належить не позивачу, а іншій особі.

По факту шахрайських дій відносно майна, яке належало ОСОБА_16, 06 жовтня 2004 року порушена кримінальна справа за частиною четвертою статті 190 Кримінального кодексу України, за фактом отримання шляхом обману, невстановленою особою права на заволодіння квартирою АДРЕСА_1. В рамках кримінальної справи проведено почеркознавчу експертизу, з якої вбачається, що підпис в графі: «Підпис» довіреності серійний номер НОМЕР_1 від 13 вересня 2004 року, представленої на дослідження, виконаний не ОСОБА_6, а іншою особою.

Крім того, постановою від 28 лютого 2005 року досудове слідство, за вказаною кримінальною справою припинено до моменту встановлення особи, яка скоїла даний злочин. Однак тією ж постановою встановлено, що 24 вересня 2004 року у приміщенні нотаріальної контори, розташованої на АДРЕСА_2, невстановлена особа, шляхом обману заволоділа квартирою АДРЕСА_1, яка належала громадянину ОСОБА_6, спричинивши йому значний матеріальний збиток на суму 300 000,00 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_9 посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що судами безпідставно позбавлено відповідачів, які є пенсіонерами, законно придбаного житла. Посилається на те, що судами належним чином не досліджено докази у справі, зокрема, копії паспорта позивача з відмітками про перетин кордону. Посилається на те, що висновок почеркознавчої експертизи не є допустимими доказом у справі, оскільки одержаний з порушенням порядку, встановленого законом.

Слід зазначити, що суди попередніх інстанцій з урахуванням наявних у матеріалах справи доказів, дійшли правильного висновку про задоволення позову, оскільки матеріалами справи підтверджено та не спростовано відповідачами, що ОСОБА_6 намір на відчуження квартири не мав, довіреності з цією метою не видавав, тому судиобґрунтовано визнали довіреність та договір купівлі-продажу квартири від 16 вересня 2004 року недійсними, оскільки квартира вибула із володіння власника ОСОБА_6 поза його волею, що підтверджено належними та допустимими доказами у справі. Суди належним чином оцінили докази у справі щодо перебування позивача за межами України на період складання спірної довіреності.

Інші наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують і фактично зводяться до переоцінки доказів, що згідно зі статтею 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили характер правовідносин між сторонами у справі та обґрунтовано застосували норми статей 203, 215, 237, 244, 388 ЦК України, що регулюють спірні правовідносини, тому наявні підстави для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Враховуючи, що рішення суду першої та апеляційної інстанцій слід залишити без змін, а скаргу без задоволення, суд касаційної інстанції не має підстав для зміни розподілу судових витрат, визначених судами попередніх інстанцій. Сторони не заявляли до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції.

Відповідно до частини 3 статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 квітня 2016 року зупинено виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2015 року та ухвали апеляційного суду Одеської області від 16 лютого 2016 року до закінчення касаційного провадження, тому виконання рішення на підставі частини 3 статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419, 436 та підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16 лютого 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2015 року та ухвали апеляційного суду Одеської області від 16 лютого 2016 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А.О. Лесько

В.В. Пророк

В.М. Сімоненко

І.М. Фаловська