ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/641/19 Справа № 179/132/17 Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_1 Суддя-доповідач: ОСОБА_2.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Вітько Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_3 на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 11 жовтня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 09 лютого 2014 року позивач надав відповідачеві грошові кошти у розмірі 35000,00 грн., які вона зобовязалася повернути до 09 листопада 2014 року, про що було складено відповідну боргову розписку. Також факт отримання відповідачем коштів у розмірі 35000,00 грн. підтверджується видатковим касовим ордером від 09.02.2014 року. Таким чином, між сторонами було укладено договір позики у формі розписки. Позивач зазначає, що відповідач взяті на себе зобовязання не виконала та не повернула кошти у встановлений строк. На вимогу про повернення коштів відповідач не реагує. Тому, уточнивши позовні вимоги, позивач просив стягнути на свою користь з відповідача грошові кошти в сумі 35000,00 грн., а також інфляційні втрати у розмірі 24153,50 грн. за період з листопада 2014 року по грудень 2016 року, та 3 % річних у розмірі 2364,66 грн за період з 10.11.2014 року по 08.02.2017 року, (а.с. 2-4, 33).

Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 11 жовтня 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовою розпискою представника позивача - ОСОБА_5 та рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки ОСОБА_4, яке долучене до матеріалів справи (а.с. 116).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 09 лютого 2014 року у простій письмовій формі укладено договір позики, за умовами якого позивач надав відповідачу, а відповідач отримав від ОСОБА_3 у борг 35000,00 грн., що підтверджується оригіналом боргової розписки від 09.02.2014 року (а.с. 113).

Згідно змісту вказаної вище розписки, відповідач зобовязалась повернути борг до 09 листопада 2014 року.

Станом на час розгляду справи, борг у повному або частковому розмірі не повернуто.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Разом з тим, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм статей 1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг певної грошової суми, так і дати її отримання.

У Постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Також, згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною першої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши дотримання сторонами письмової форми договору позики, який укладено у простій письмовій формі у вигляді боргової розписки, що відповідає наведеним вище нормам Закону, - колегія приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову та стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суми основного боргу за договором позики в розмірі 35000,00 грн., інфляційних нарахувань у розмірі 24153,50 грн. та 3% річних у сумі 2364,66 грн., що разом становить 61518,16 грн.

Позивачем представлено правильний розрахунок нарахувань у звязку з інфляцією за період з 10.11.2014 року по 31.12.2016 року (згідно позовних вимог); сукупний індекс інфляції за вказаний період склав 169,01%. Сума боргу з врахуванням індексу інфляції розраховується за формулою: С заг. = С + С інфл., де С сума боргу; С інфл. - інфляційне збільшення суми боргу. Таким чином інфляційне збільшення суми боргу становить 24153,50 грн. (а.с. 10).

Також позивачем правильно здійснено розрахунок 3% річних за період з 10.11.2014 року по 08.02.2017 року включно (кількість днів прострочення 822), що становить 2364,66 грн. (а.с. 9).

Апеляційним судом досліджено у судовому засіданні та долучено до матеріалів справи оригінал вищевказаної боргової розписки від 09.02.2014 року (а.с. 113).

Будь-яких доказів на спростування факту укладення між сторонами договору позики від 09.02.2014 року, доказів щодо повернення боргу - відповідачем не представлено, клопотань про витребування відповідних доказів судом не заявлено; зустрічного позову про визнання недійсним вказаного договору відповідачем не предявлено.

Копія видаткового касового ордеру від 09.02.2014 року про отримання відповідачкою 35000,0 грн. від СФГ Ізмаїл не є належним та допустимим доказом у даній справі, оскільки вказаний ордер не містить банківських, поштових реквізитів юридичної особи, не містить печатки юридичної особи, не містить підпису посадової особи, касиру СФГ Ізмаїл. Наявність такого письмового документу не спростовує правильність викладеного вище висновку суду про укладення договору позики між сторонами даної справи, як фізичними особами, що підтверджується, зокрема, оригіналом відповідної розписки на а.с. 113 та не спростовано відповідачем.

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини справи не встановив, що призвело до ухвалення неправильного судового рішення, яке підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.Враховуючи, що позов задоволено, на користь позивача також підлягають стягненню з ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 1344,00 грн., які складаються із сплаченого позивачем судового збору при подачі позову в сумі 640,00 грн. та при зверненні із апеляційною скаргою в сумі 704,00 грн. (а.с. 1, 47).

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням наведеного, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 11 жовтня 2017 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1, вул. Миру, 54, с.Новопетрівка Магдалинівського району Дніпропетровської області) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1) суму основного боргу за договором позики в розмірі 35000,00 грн., інфляційні втрати в сумі 24153,50 грн. та 3% річних у розмірі 2364,66 грн., а всього 61518 (шістдесят одна тисяча пятсот вісімнадцять) грн. 16 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1, вул. Миру, 54, с.Новопетрівка Магдалинівського району Дніпропетровської області) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1) судові витрати в розмірі 1344 (одна тисяча триста сорок чотири) грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді