Справа № 486/1084/18
Провадження № 2/486/69/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2019 року м.Южноукраїнськ

Южноукраїнський міський суд Миколаївської області

у складі: головуючого судді Далматової Г.А.,

при секретарях Зацепіній І.О., Кучмар В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рогач Вадим Вікторович, приватний нотаріус Южноукраїнського міського нотаріального округу Дмитрієва Валентина Володимирівна, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири,

за участю представника позивача ОСОБА_5 , відповідача ОСОБА_4 , представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИВ:

16.08.2018 року представник позивача ОСОБА_5 звернувся з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , а саме, договору за реєстровим номером 2427 від 30.12.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогач В.В.,та договору за реєстровим номером 784 від 26.06.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Дмитрієвою В.В.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що між ним та відповідачем ОСОБА_2 03.02.2015 року був укладений договір позики на суму 100000 доларів США з кінцевим строком виконання зобов`язання до 01.03.2015 року. У квітні 2015 року позивач звернувся до суду із позовом про стягнення боргу та одночасно подав заяву про забезпечення позову.

Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 21.04.2015 року було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 та державним виконавцем винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 16.06.2015 року було задоволено позовні вимоги про стягнення боргу за договором позики, стягнуто з ОСОБА_2 2548746,98 грн. та судовий збір. На виконання рішення суду та на підставі виконавчого листа державним виконавцем ДВС Южноукраїнського МУЮ 21.08.2015 року була винесена постанова про накладення арешту на все майно відповідача ОСОБА_2 та заборону відчуження будь-якого майна.

При ознайомленні з матеріалами виконавчого провадження було виявлено, що 29.12.2015 року державним реєстратором управління державної реєстрації ГТУЮ у м.Києві на підставі постанови Окружного адміністративного суду м.Києва від 12.11.2015 року №626/103826/15 було припинене обтяження, накладене постановою державного виконавця на квартиру АДРЕСА_1 . 30.12.2015 року був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогач В.В., згідно якого спірна квартира була продана ОСОБА_3 В подальшому 26.06.2018 року ОСОБА_3 продала квартиру ОСОБА_4 , договір посвідчений приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Дмитрієвою В. В. Договори купівлі-продажу спірної квартири порушують права позивача.

Рішення суду №486/580/15-ц від 16.06.2015 року про стягнення боргу за договором позики не виконано, реальної можливості виконати рішення інакше, ніж за рахунок майна, що належало відповідачу ОСОБА_2 немає, оскільки відповідач незаконно відчужив усе належне йому майно. Ухвала про забезпечення позову від 21.04.2019 року по справі №486/580/15-ц, яка набрала законної сили, була обовязкова, зокрема, для стрін оспорювання правочинів та нотаріусів.

Оскільки справи №626/103826/15 в провадженні Окружного адміністративного суду м.Києва взагалі не було, а відтак і заходи забезпечення позову із майна ОСОБА_2 не були скасовані у спосіб, передбачений чинним законодавством України.

З моменту постановлення ухвали Южноукраїнського міського суду у справі №486/580/15-ц про забезпечення позову, у відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були відсутні повноваження розпорядження спірною квартирою. ОСОБА_2 уклав правочин щодо відчуження свого нерухомого майна, який суперечить вимогам вказаної ухвали про забезпечення позову, тобто є таким, що укладений із порушенням чинного законодавства.

Просить відновити порушені права позивача у спосіб, передбачений ст.ст.215, 216 ЦК України, визнати обидва договори купівлі-продажи недійсним та стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача судовий збір.

В судове засідання позивач не з`явився, судом належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, суду до викладеного у позовній заяві додатково пояснив, що у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, було накладено арешт на спірну квартиру 21 квітня 2015 року спочатку як захід забезпечення позову. В подальшому було накладено арешт на майно боржника державним виконавцем, в тому числі і на спірну квартиру. Оскільки не існувало справи в Окружному адміністративному суді м. Києва, то обтяження, накладене ухвалою суду від 25.04.2015 року, було скасовано на підставі фальшивого судового рішення. А тому обидва договори купівлі-продажу спірної квартири укладені під час фактичного існування обтяження - арешту, не зважаючи на те, що в реєстрі обтяження зазначено не було. Обтяження, накладене ухвалою суду, існує, оскільки скасовано було не законно.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, судом належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи повідомлений через оголошення на сайті «Судова влада України».

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, судом належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, про причини неявки суду не повідомила.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнав.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, суду пояснив, що на момент укладення договору купівлі-продажу між покупцем ОСОБА_4 і продавцем ОСОБА_3 26.06.2018 року обтяжень на спірну квартиру в реєстрі не було. Договір відповідає Закону, ОСОБА_4 сплатив продавцеві вартість квартири і тому договір не може бути визнаним недійсним. Для ОСОБА_4 обтяжень не існувало. Якщо договір буде визнано недійсним, ОСОБА_4 не повинен повертати вартість квартири позивачу.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рогач В.В., в судове засідання не з`явився, направив суду заяву про розгляд справи у його відсутності.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, приватний нотаріус Южноукраїнського міського нотаріального округу Дмитрієва В.В., в судове засідання не з`явилась, судом належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомила.

Оскільки матеріали справи містять достатньо даних щодо прав та взаємовідносин сторін, суд вважає можливим розглядати справу у відсутності позивача, відповідачів та третіх осіб.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані докази в межах заявлених позовних вимог та заперечень, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 21.04.2015 року в межах задоволення заяви про забезпечення позову був накладений арешт на майно, що належить ОСОБА_2 , а саме, квартиру АДРЕСА_1, квартиру АДРЕСА_2 , торгівельний павільйон АДРЕСА_3, автомобіль «Range Rover» 2014 року випуску, державний номер НОМЕР_1 /а.с.16-17/. На виконання вказаної ухвали державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Южноукраїнського міського управління юстиції 24.04.2015 року була винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження /а.с.18/, постановою від 11.06.2015 року виконавче провадження закінчено у зв`язку з виконанням рішення про забезпечення позову у повному обсязі /а.с.28/.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 16.06.2015 року був задоволений позов ОСОБА_1 , стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в сумі 2548746,98 грн. та судовий збір в сумі 3654 грн. /а.с.11-12/, на підставі рішення суду 11.08.2015 року виданий виконавчий лист /а.с.13-14/, а 21.08.2015 року старшим державним виконавцем ВДВС Южноукраїнського МУЮ повторно була винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження /а.с.15/.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №134052047 від 10.02.2016 року /а.с.19/ 29.12.2015 року посадовою особою Управління державної реєстрації ГТУЮ у м.Києві на підставі постанови Окружного адміністративного суду м.Києва №626/103826/15 до Державного реєстру внесено запис про припинення обтяження щодо квартири АДРЕСА_1 . Окружний адміністративний суд м.Києва надав інформацію про відсутність у провадженні суду справи з таким номером /а.с.44/, проте також зазначив про неможливість ідентифікації справи за наданими реквізитами.

30.12.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 / а.с.172/, з документів, наданих приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогач В.В., вбачається, що на момент укладення договору обтяження стосовно нерухомого майна відсутні /а.с.196-208/.

Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 12.02.2016 року ОСОБА_2 за поданням державного виконавця було тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України до виконання зобов`язань по виконавчому листу №486/580/15-ц /а.с.39-40/, ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області 18.02.2016 року ОСОБА_2 за поданням державного виконавця оголошено у розшук /а.с.32-33/. Виконавче провадження було зупинено постановою державного виконавця від 08.02.2016 року /а.с.45/, виконавчі дії в подальшому не проводилися.

26.06.2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладений договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Дмитрієвою В.В. /а.с.99-102/, у тексті договору зазначено, що нотаріусом була здійснена перевірка щодо відсутності заборони на відчуження квартири.

Через два місяці після укладення вказаного договору позивач звернувся до суду з позовом про визнання договорів купівлі-продажу недійсними з підстав, передбачених ст.ст.215-216 ЦК України як заінтересована особа, права та законні інтереси якої порушені вчиненням вказаних правочинів.

За приписами чинного законодавства захисту в суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес. У рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року у справі № 18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес», що визначено як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Верховний Суд у постанові №535/578/16-ц від 26.11.2018 року висловив конкретну правову позицію щодо недійсності договору відчуження нерухомого майна, на яке накладено обтяження, навіть за умови того, що у державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відсутні дані щодо наявності такого обтяження. При цьому обов`язковою умовою визнання договору недійсним вважається обізнаність продавця щодо заборони відчуження цього майна та передбачення ним негативних наслідків у випадку звернення стягнення на майно у випадку примусового виконання рішення суду.

Як вбачається з доказів, наданих сторонами, рішення про стягнення з ОСОБА_2 боргу за договором позики є заочним, відповідач у судові засідання не з`являвся, повідомлявся шляхом розміщення оголошення у пресі, заява про перегляд заочного рішення не надходила. Таким чином враховуючи хронологічну послідовність подій можливо допустити, що відповідач був обізнаний про заборону відчуження квартири та його дії були спрямовані на ухилення від виконання рішення суду, але при дослідженні доказів та ухваленні рішення висновки суду не можуть грунтуватися на припущеннях. Кожна сторона, у відповідності до ч.1 ст.81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, проте належних доказів ухилення відповідача ОСОБА_2 від виконання рішення суду шляхом вчинення певних дій, в тому числі і з порушенням закону, суду не надано.

При правовій оцінці факту укладення договору купівлі-продажу квартири між ОСОБА_3 та ОСОБА_10 суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові №203/1796/16-ц від 06.02.2019 року.

Так, для захисту своїх майнових інтересів власник або суб`єкт іншого речового права може використовувати вимоги про визнання недійсною угоди з відчуження належної йому речі (якщо мова йде про оспорюваний правочин) або про застосування наслідків недійсності правочину (якщо мова йде про вчинення нікчемного правочину). В обох випадках загальним наслідком вчинення недійсної угоди стане реституція, яка полягає, зокрема у поверненні конкретної речі (предмета угоди) первинному власнику. Проте застосування реституції почергово до усіх правочинів відчуження майна іншим особам в результаті позбавить добросовісного набувача гарантій дотримання його прав, закріплених у статті 388 ЦК України, що є неприпустимим.

Відповідно до статті 388 ЦК України набувач визнається добросовісним, якщо він не знав, що особа, у якої він придбав річ, не мала права її відчужувати. Отже, набувач є добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння.

За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне.

Відповідно до пунктів 21, 22, 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (що застосовується при розгляді цивільних справ у відповідності до постанови Верховного Суду №362/7939/15-ц від 04.10.2018 року) спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України.

У зв`язку з цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі.

Таким чином, виходячи з вищевикладеного відповідач ОСОБА_10 є добросовісним набувачем і зазначені обставини не спростовані належними та допустимими доказами під час розгляду справи. Отже визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним, по-перше порушить права добросовісного набувача, по-друге такий спосіб захисту інтересу позивача, передбачений ст.216 ЦК України, не є належним у випадку продажу майна третім особам.

Суд враховує пояснення позивача щодо неможливості виконання рішення суду на його користь через незаконне відчуження майна відповідачем ОСОБА_2 , проте вважає необхідним зазначити, що інтереси позивача відповідно до матеріалів справи можуть бути захищені не тільки шляхом компенсації за рахунок квартири АДРЕСА_1, а й за рахунок іншого майна, на яке було накладено арешт, а саме ще однієї квартири, торгівельного павільйону та автомобілю.

Таким чином, враховуючи наявність альтернативних засобів захисту інтересів позивача, суд приходить до висновку про пріоритетність захисту права власності добросовісного набувача, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 263, 264, 265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 відмовити в задоволенні позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рогач Вадим Вікторович, приватний нотаріус Южноукраїнського міського нотаріального округу Дмитрієва Валентина Володимирівна, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири.

Повний текст рішення буде складений протягом пяти днів з дня з оголошення вступної та резолютивної частин рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Южноукраїнського

міського суду ГА Далматова

__________________

Повний текст рішення складений 26 квітня 2019 року