ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2019 року м. Чернівці

Справа №714/432/18

Чернівецький апеляційний суд у складі суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Владичана А.І.

суддів: Височанської Н.К., Лисака І.Н.

секретар Андрушків С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 11 березня 2019 року, (головуючий у 1-й інстанції Козловська Л.Д.),

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що з 21 квітня 1993 року по даний час зареєстровані та проживають у домоволодінні АДРЕСА_1 .

У вересні 2016 року їм стало відомо, що власником вказаного житлового будинку є ОСОБА_3 відповідно до Свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 1981 року, яка проживає та має господарство по АДРЕСА_1 .

Вважають, що добросовісно, відкрито та безперервно володіють та користуються спірним житловим будинком, проводили ремонти без заперечень власника, сплачували комунальні платежі.

Посилаючись на викладене, згідно уточнених позовних вимог просили визнати за ними право приватної власності на домоволодінні АДРЕСА_1 , яке складається з: житлового будинку літ. «А», площею 40,10 кв.м., вбиральні літ. «Б», криниці за набувальною давністю.

Рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області від 11 березня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

_____________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/470/19 Категорія

На вказане рішення ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норми матеріального і процесуального права.

Посилається на те, що протягом всього часу володіння нерухомим майном їй не було відомо про наявність права власності на нього, матеріали справи не містять доказів згоди відповідача на її вселення та реєстрацію у спірний будинок, володіння є добросовісним та відкритим.

Просить скасувати рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 11 березня 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить рішення суду залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відсутні правові підстави для визнання права власності позивачів на будинковолодіння за набувальною давністю, оскільки власником спірного майна є відповідач, а відкритість і безперервність користування нерухомим майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Колегія суддів вважає правильними зазначені висновки суду.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані та проживають у житловому будинку, розташованому в АДРЕСА_1 , що підтверджується довідками виконавчого комітету Лунківської сільської ради Герцаївського району Чернівецької області №782, №783 від 03 травня 2018 року (а.с.13-14).

Позивач ОСОБА_1 з 2004 року здійснювала та надалі здійснює оплату за спожиту електроенергію, використану на обслуговування вказаного вище домоволодіння, що вбачається з довідки Герцаївського РЕМ АТ «Чернівціобленерго» №188-вих від 08 травня 2018 року (а.с.19).

Відповідачем даний факт не оспорювався, як і факт здійснення позивачами періодичних та капітальних ремонтів у відповідному домоволодінні, що свідчить про відкрите володіння ними вказаним житловим будинком.

Судом установлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 успадкований відповідачем ОСОБА_3 на підставі заповіту після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 09 березня 1988 року (а.с.16). Відповідач не зареєструвала у встановленому законом порядку право власності на успадкований нею будинок.

Стаття 1268 ЦК України визначає, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (стаття 1296 ЦК України).

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Згідно із пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідно враховувати, зокрема, наступне: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.

Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.

Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного законодавства і цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення добросовісність поведінки заявника на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Також, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановивши, що власником домоволодіння, яке є предметом спору, є відповідач, яка набула право власності в порядку спадкування, однак не зареєструвала його у встановленому законом порядку та не відмовилась від права власності на відповідне нерухоме майно, суд першої інстанцій правильно застосував до спірних правовідносин статтю 344 ЦК України та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки за набувальною давністю не може визнаватися право власності на майно, власник якого відомий і не відмовився від своїх прав на це майно.

Тривалий час проживання, відкритість володіння, догляд та утримання спірного будинку не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог з підстав, передбачених статтею 344 ЦК України.

Посилання апелянта на відсутність доказів про те, що позивачі знали чи відповідач повідомила їм про наявність свого права на спірне майно не спростовують правильності висновків суду про відмову у позові. Позивачами не надано доказів на підтвердження того, що житловий будинок не має власника, вибув із комунальної власності або ж він є безхазяйним.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. Рішення суду ухвалено відповідно до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 11 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення або з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 травня 2019 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: Н.К. Височанська

І.Н. Лисак