КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Величко Т.О.
Єдиний унікальний номер справи №759/5371/18
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6069/2019
ПОСТАНОВА

Іменем України

23 квітня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мережко М.В.,

суддів: Верланова С.М., Савченка С.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 грудня 2018 року у справі за позовом акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

У квітні 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», звернулось до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування своїх вимог посилалося на те, що 19 жовтня 2011 року позивач отримала кредитну картку «Універсальна», підписавши Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.

В подальшому, 19 вересня 2013 року відповідачу було переоформлено кредитну картку «Універсальна Gold 55 днів», відповідно до Тарифів якої відповідач отримав кредит у розмірі 16 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27.60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Позивач вказував, що відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом відповідача у заяві. Також відповідач на час укладення кредитної угоди дала свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку.

Також посилався на те, що відповідач не виконує належним чином умови укладеного договору, що спричинило виникнення заборгованості за кредитом, розмір якої станом на 31 грудня 2017 року склав 117 000,00 грн., яка включає в себе тіло кредиту в сумі - 23 033,02 грн, проценти в сумі - 93 966,98 грн.

На підставі викладеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути із ОСОБА_2 вказану заборгованість на свою користь.

У відзиві на позовну заяву відповідач заперечувала проти позову та вказувала, що 09 жовтня 2011 року відкрила поточний рахунок, проте 19 вересня 2013 року кредитну картку на престижну «Універсальна Gold» не переоформляла, позику у банку не брала, заборгованості по договору від 09 жовтня 2011 року не має.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 11 грудня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «ПриватБанк» подало до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просило рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача до апеляційного суду не надходив.

За правилами ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 117 000,00 грн.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 83 ЦК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Судом встановлено, що 19 жовтня 2011 року ОСОБА_2 заповнила бланк Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (а.с. 10).

В подальшому, 19 вересня 2013 року відповідачу було переоформлено кредитну картку «Універсальна Gold 55 днів», відповідно до Тарифів якої відповідач отримала кредит у розмірі 16 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27.60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач умови укладеного договору належним чином не виконала, що спричинило виникнення заборгованості за кредитом, розмір якої станом на 31 грудня 2017 року склав 117 000,00 грн., яка включає в себе тіло кредиту в сумі - 23 033,02 грн, проценти в сумі - 93 966,98 грн (а.с.7-8).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач просила відмовити у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строків позовної давності (а.с. 61).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З наданих ПАТ КБ «ПриватБанк» виписок по карткових рахунках ОСОБА_2 вбачається, що відповідач з 21 жовтня 2011 року активно користувалася кредитними коштами, неодноразово отримувала кошти через банкомат та вносила кошти на погашення заборгованості (а.с.113-117). Востаннє відповідач здійснила поповнення своєї картки в терміналі самообслуговування 16 червня 2015 року, тобто, з цього часу позивачу стало відомо про порушення умов договору і з цього часу має відраховуватися строк позовної давності.

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду 13 квітня 2018 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції належним чином не дослідив всі обставини справи, тому дійшов необґрунтованого та передчасного висновку щодо спливу строку позовної давності.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Як видно із матеріалів справи, 19 жовтня 2011 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір шляхом підписання Анкети-заяви №б/н, згідно якого відповідач отримала кредитну картку «Універсальна» (а.с.10).

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що внаслідок невиконання відповідачем умов договору виникла заборгованість за кредитом, розмір якої станом на 31 грудня 2017 року склав 117 000,00 грн., яка включає в себе тіло кредиту в сумі - 23 033,02 грн, проценти в сумі - 93 966,98 грн (а.с.7-8).

В установленому законом порядку відповідач вказаний договір не оспорювала, він є дійсним, а відтак, вимога позивача щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 23 033,02 грн підлягає задоволенню, оскільки підтверджується належними та допустимими доказами (а.с. 10, 113-117).

Щодо вимоги позивача про стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом, суд встановив таке.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» вказувало, що сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, підписавши Заяву-анкету. Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях банку та на офіційному сайті банку.

Проте, наданий позивачем Витяг з Тарифів з обслуговування кредитних карт «Універсальна», Умов та Правил надання банківських послуг не містить підпису позичальника, а тому не може вважатися доказом на підтвердження умов надання кредиту та того, що під час підписання заяви відповідач був ознайомлений саме з цими Умовами та правилами надання банківських послуг. Надані банком Умови та Правила надання банківських послуг, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у справах № 6-16цс15, № 6-698цс15, № 6-757цс15.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 22 березня 2017 року у справі № 6-2320цс16 посилання на внутрішні документи банка (правила, положення і т. д.), які не були підписані позичальником як додаток до договору і які містять умови надання, користування банківським кредитом, не мають юридичного значення та юридичних наслідків. Такі документи не є частиною договору і не можуть бути використані судами про визнання умов кредитного договору, зокрема порядку його повернення, оскільки не можливо ідентифікувати, чи саме з цими умовами та правилами погоджувався позичальник, при отриманні банківської карти.

Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи з обслуговування кредитних карт, на які посилається позивач як на складову договору банківських послуг, укладеного 19 жовтня 2011 року з відповідачем, стосуються всього спектру фінансових послуг, що надавалися банком, у тому числі платіжних карт, вкладних операцій, кредитних карт, але не мають підпису позичальника, його реквізитів, відсутня дата їх складання або підпису сторонами, а також жодної ідентифікуючої ознаки на предмет їх невід'ємності від заяви позичальника.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для нарахування відсотків за користування кредитними коштами, згідно з наданими банком Тарифами з обслуговування кредитних карт.

Проте, під час підписання договору будь-які застереження, що він є безпроцентний відсутні, а відтак кошти за користування кредитом (проценти), відповідач має сплачувати.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частинами першою, другою статті 1056-1 ЦК України встановлено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною; тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів , їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Оскільки в Анкеті-заяві, на підставі якої відповідач отримала грошові кошти, не зазначено розмір процентів за користування коштами, суд доходить висновку про відсутність між сторонами домовленості щодо розміру процентів за користування кредитними коштами.

За таких обставин, суд вбачає за необхідне застосувати ст. 536, 1048 ЦК та визначити розмір процентів за користування кредитом у сумі 8 852,75 грн, виходячи із розміру боргу 23 033,02 грн, часу з якого відповідач припинила вносити кошти на погашення заборгованості (16 червня 2015 року) по дату закінчення строку дії картки (30 червня 2017 року), та з урахуванням облікових ставок НБУ, які діяли в цей період.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову частково.

Керуючись ст.ст. 141, 365, 367, 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 грудня 2018 року скасувати, ухвалити по справі нове судове рішення.

Позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 19 жовтня 2011 року в сумі 31 885,77 гривень, з яких:

- 23 033,02 гривень заборгованості по тілу кредиту;

- 8 852,75 гривень - заборгованості по сплаті процентів за користування кредитом.

В задоволенні іншої частини позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Реквізити сторін:

Позивач: публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, .

Відповідач: ОСОБА_2, адреса: АДРЕСА_1, ІПН: НОМЕР_1.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: С.М. Верланов

С.І.Савченко