Справа № 524/6117/17
Провадження №2/524/54/19
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.04.2019 року Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі: головуючого - судді - Нестеренка С.Г., при секретарі - Бельченко Н.Л., за участі позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, представників відповідачів: - Фонду соціального страхування України ОСОБА_3, - ОСОБА_4 ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області ОСОБА_6, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування України та ОСОБА_4 ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області про визнання незаконним звільнення з роботи, скасування наказу про звільнення, визнання незаконним листа, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, винагороди за результатами роботи та моральної шкоди,
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2017 року до суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України та ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України про визнання незаконним звільнення з роботи, скасування наказу про звільнення, визнання незаконним листа, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, винагороди за результатами роботи та моральної шкоди.
В обґрунтування позову зазначав, що 31 липня 2017 року наказом ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України № 01-395-к від 26 липня 2017 року його було звільнено з посади начальника відділення ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Кременчуці Полтавської області згідно п. 6 ст. 36 КЗпП України.
Наказом ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України № 713 від 26 травня 2017 року було прийнято рішення про припинення юридичної особи відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Кременчуці Полтавської області шляхом реорганізації приєднання до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Полтавській області.
Позивач зазначав, що згідно ч. 4 п. 4 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» передбачено припинення робочих органів Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України шляхом приєднання до робочих органів Фонду соціального страхування України. Крім того, вказаною нормою також встановлено, що порядок, черговість та інші питання, повязані з таким приєднанням, визначаються відповідними рішеннями правління Фонду соціального страхування України.
Вказує, що згідно п. 2 постанови правління Фонду соціального страхування України №34 від 24 травня 2017 року «ОСОБА_3 питання реорганізації фондів соціального страхування» постановлено начальника управлінь ОСОБА_5 дирекції Фонду з дотриманням норм законодавства про працю запропонувати посади працівникам робочих органів Фонду та забезпечити переведення (за згодою) цих працівників до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування до 01 серпня 2017 року.
30 червня 2017 року його (позивача) ознайомили з листом управління ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування у Полтавській області та запропонували перейти до іншої установи на іншу посаду з іншим розміром посадового окладу, а у разу відмови від переведення на нову роботу буде припинено трудові відносини.
Ознайомившись із листом він (позивач) не повідомив про відмову від переведення, а зазначив, що дане повідомлення не відповідає вимогам ст. 32 КЗпП України.
Вважає, що повинен був бути повідомлений належним чином про зміну істотних умов праці за 2 місяці до цього. З посиланням на ч. 4 ст. 36 КЗпП України вказує, що у разі реорганізації дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників.
Отже, оскільки реорганізація відділення у м. Кременчуці відбулася шляхом приєднання, вважає, що його трудові відносини не могли припинитися, за виключенням випадку скорочення чисельності та штату працівників відділення, про що роботодавець його не попередив за 2 місяці.
Вважає його звільнення за п. 6 ст. 36 КЗпП України без відмови від переведення незаконним, а тому він повинен бути поновленим на попередній посаді з виплатою середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Крім того зазначає, що при звільненні був неправомірно позбавлений премії за липень 2017 року, сам наказ про його звільнення не підписаний посадовою особою, яка прийняла таке рішення. Вказує на існування моральних страждань, які він зазнав при незаконному звільнені, оскільки, дії відповідача можуть негативно відобразитися на його здоровї. Через навмисне порушення його (позивача) прав, відповідач створив йому ситуацію, яка вимагає додаткових зусиль для організації його життя, що повязане зі зверненням до відповідача, а також до суду, він зазнав моральних страждань внаслідок порушення його прав на заробітну плату, приниження честі і гідності, втрати ділової репутації серед колег та знайомих. Спричинену моральну шкоду оцінює у 50 000 грн. (т. 1 а.с.1-4).
Просив визнати незаконним його звільнення на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України без його відмови на переведення відповідно до вимог ч. 3 ст. 32 КЗпП України та ч. 4 ст. 36 цього ж Кодексу. Скасувати наказ ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України № 01-395-к від 26 липня 2017 року про звільнення. Поновити його на посаді начальника відділення ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Кременчуці Полтавської області. Визнати незаконним лист управління ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування у Полтавській області № 31/8 від 21 червня 2017 року «Про пропозицію посади» згідно ст. 32 КЗпП України. Зобовязати відповідача сплатити йому неправомірно позбавлену премію за липень 2017 року та середній заробіток за час вимушеного прогулу. Стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.
Ухвалою судді від 23 серпня 2017 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху (т. 1 а.с. 25).
13 вересня 2017 року до суду від позивача ОСОБА_1 надійшла заява та оригінал квитанції про сплату судового збору на виконання вимог ухвали судді від 23 серпня 2017 року (т. 1 а.с. 29).
Ухвалою судді від 14 вересня 2017 року було відкрито провадження у справі та залучено до участі у справі сторін (т. 1 а.с. 30).
14 листопада 2017 року до суду від Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України надійшло заперечення на позов ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 35-40).
20 листопада 2017 року до суду від позивача ОСОБА_1 надійшло клопотання про витребування доказів (т. 1 а.с. 56-57).
Ухвалою суду від 22 листопада 2017 року було задоволено клопотання позивача ОСОБА_1 та витребувано зазначені у клопотанні документи (т. 1 а.с. 62).
Розпорядженням керівника апарату Автозаводського районного суду м. Кременчука від 10 січня 2018 року за № 42 був призначений повторний автоматичний розподіл справи у звязку із відрядженням (шляхом переведення судді Рибалка Ю.В. для здійснення правосуддя до Оболонського районного суду м. Києва строком на 6 місяців (т. 1 а.с. 69).
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 січня 2018 року було визначено суддю Нестеренко С.Г. головуючим по даній справі (т. 1 а.с. 70).
12 січня 2018 року до суду від ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування України надійшло клопотання про залучення до участі у справі управління ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області як правонаступника відділення ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Кременчуці Полтавської області (т. 1 а.с. 74-76).
18 січня 2018 року до суду від позивача ОСОБА_1 надійшли письмові пояснення по справі (т. 1 а.с. 79-80).
30 січня 2018 року до суду від відповідача виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України надійшли письмові пояснення по справі (т. 1 а.с. 81-82).
Ухвалою суду від 13 лютого 2018 року було визнано належними відповідачами по справі Фонд соціального страхування України та ОСОБА_4 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області. Задоволено клопотання позивача ОСОБА_1 та витребувано від належних відповідачів документи в оригіналах та копіях (т. 1 а.с. 90).
01 березня 2018 року до суду від відповідача ОСОБА_4 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області на виконання вимог ухвали суду від 13 лютого 2018 року надійшли витребувані документи (т.1 а.с. 97).
05 березня 2018 року до суду від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про уточнення позовних вимог. Позивач просив визнати незаконним його звільнення на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України без його відмови на переведення відповідно до вимог ч. 3 ст. 32 КЗпП України та ч. 4 ст. 36 цього ж Кодексу. Скасувати наказ ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України № 01-395-к від 26 липня 2017 року про звільнення. Поновити його на посаді начальника відділення ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Кременчуці Полтавської області. Визнати незаконним лист управління ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування у Полтавській області № 31/8 від 21 червня 2017 року «Про пропозицію посади» згідно ст. 32 КЗпП України. Зобовязати відповідача сплатити йому неправомірно позбавлену премію за липень 2017 року у розмірі 3829,41 грн. та середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 серпня 2017 року по дату ухвалення рішення суду з розрахунку 472,82 грн. середньоденної заробітної плати. Стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 50 000 грн. та судові витрати у розмірі 1280 грн. (т. 1 а.с. 152-153).
16 березня 2018 року до суду від відповідача ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування України надійшла заява про неможливість подати до суду відзив на позов у звязку із ненадходженням на їх адресу від позивача ОСОБА_1 уточненої позовної заяви (т. 1 а.с. 148).
21 березня 2018 року до суду від відповідача ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування України надійшло клопотання про оголошення перерви у судовому засіданні, надсилання їм уточненої позовної заяви та надання часу для підготовки відзиву на уточнену позовну заяву (т. 1 а.с. 162-163).
26 березня 2018 року до суду від відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування у Полтавській області надійшов відзив на позов (т. 1 а.с. 172-174).
У своєму відзиві відповідач заперечував проти позову. Вказували, що дійсно позивач працював на посаді начальника відділення ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Кременчуці Полтавської області з 06 березня 2007 року по 31 липня 2017 року.
ОСОБА_4 та відділення ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України підлягали припиненню шляхом приєднання до робочих органів ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування України відповідно до «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування».
Листом № 31/8 від 27 червня 2017 року позивачу була запропонована для зайняття за переведенням з 01 серпня 2017 року посада начальника відділу страхових виплат та матеріального забезпечення у Кременчуцькому міському відділенні ОСОБА_4 ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області. Вважають, що вимоги позивача щодо визнання незаконним листа від 21 червня 2017 року за № 31/8 не підлягають задоволенню, оскільки такого листа вони не направляли, а направляли лист № 31/8 від 27 червня 2017 року.
Вказують, що позивач із запропонованою посадою не погодився, що підтверджується його особистим підписом у відмітках про незгоду з переведенням на зворотній стороні листа від 27 червня 2017 року за № 31/8. Твердження позивача про те, що він не повідомляв про відмову від переведення на запропоновану посаду не відповідають дійсності, позивачем не було подано у визначений строк заяви про прийняття за переведенням на запропоновану посаду, що у сукупності із відмітками на зворотній стороні листа від 27 червня 2017 року свідчить про відмову. Вважають, що зважаючи на відсутність згоди позивача на переведення на запропоновану посаду, трудовий договір із позивачем підлягав припиненню і його було законно звільнено 31 липня 2017 року за п. 6 ст. 36 КЗпП України, тому позовні вимоги про поновлення його на роботі не підлягають задоволенню.
Щодо вимог позивача про його преміювання за липень 2017 року, то такі вимоги не визнаються відповідачем, оскільки питання про преміювання за результатами роботи у липні 2017 року вже вирішено наказом управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Полтавській області від 19 липня 2017 року за № 179 в межах фонду оплати праці та економії коштів, відповідно до затвердженого кошторису за відповідний минулий період. Відповідач, як правонаступник згаданого управління не має повноважень щодо вирішення питань про преміювання за липень 2017 року, кошторисні показники якого у минулі періоди не можуть переглядатись.
Звертають увагу, що оскільки не підлягають до задоволенню основні вимоги про визнання незаконним звільнення та поновлення на роботі, то похідні вимоги від них щодо стягнення компенсації за вимушений прогул, відшкодування моральної шкоди та витрат по сплаті судового збору, також не підлягають задоволенню. Просили відмовити позивачу у задоволенні позову.
29 березня 2018 року до суду від позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив (т. 1 а.с. 191-193).
У відповіді на відзив позивач заперечує щодо належного повідомлення його про зміну істотних умов праці. Вказує, що про зміни умов праці, тим паче про звільнення його із посади його повідомленням не попереджали. У разі реорганізації дія трудового договору повинна бути продовжена, а його припинення можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників. Про зміну істотних умов праці працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за 2 місяці, його не було повідомлено за 2 місяці. Вважає, що його було незаконно звільнено, а тому він повинен бути поновлений на попередній роботі. Щодо не виплати йому премії за липень 2017 року зазначив, що йому не виплатили премію за цей місяць у звязку із його звільненням, адже відповідно до п. 2.4. Положення про преміювання премії не вплачуються працівникам які звільнилися у тому місяці, за який проводиться преміювання.
12 квітня 2018 року до суду від відповідача ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування України надійшов відзив на позовну заяву (т. 1 а.с. 195-201).
У своєму відзиві вказали, що вимоги позивача не визнають у повному обсязі, вважають їх необґрунтованими та таким, що не відповідають обставинам справи.
Вказують, що Фонд соціального страхування України не є роботодавцем для відповідача, отже, Фонд не є належним відповідачем, а належним відповідачем є лише ОСОБА_4 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області. Підтверджують, що відділення ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Кременчуці було припинено, а правонаступником є ОСОБА_4 ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування України Полтавській області.
Не визнають позовні вимоги позивача щодо незаконного звільнення, вказують, що всі дії щодо звільнення позивача було проведено згідно КЗпП України. Надають аналогічні пояснення, що містяться у відзиві на позов ОСОБА_4 ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування у Полтавській області. Додатково вказують, що наказ по звільнення позивача від 26 липня 2017 року за № 01-395-к було підписано уповноваженою особою ОСОБА_7, яка була директором ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України та призначена головою комісії з припинення Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Щодо відшкодування позивачу спричинено моральної шкоди зазначили, що позивачем документально не підтверджено факту наявності такої моральної шкоди та підстав визначення її розміру.
Просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
18 квітня 2017 року до суду від позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив (т.1 а.с. 230-232).
У даній відповіді на відзив позивач ОСОБА_1 надав аналогічні пояснення, що надавалися ним раніше до відповіді на відзив ОСОБА_4 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Полтавській області.
03 травня 2018 року до суду від відповідача - ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування України надійшло заперечення проти відповіді на відзив (т. 1 а.с. 239-240).
22 травня 2018 року до суду від позивача ОСОБА_1 було надано копію заяви про його пропозицію до директора ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування щодо укладення мирової угоди (т. 1 а.с. 244-249).
25 травня 2018 року до суду від відповідачів про справі було подано проект мирової угоди, підписаної з боку відповідачів ( т. 2 а.с. 1-3).
01 серпня 2018 року до суду від позивача ОСОБА_1 було подано відповідь ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування України на заяву ОСОБА_1 щодо укладення мирової угоди (т. 2 а.с. 9-10).
13 серпня 2018 року до суду від відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування у Полтавській області були подані пояснення по справі та копії витребуваних документів, згідно ухвали суду від 06 серпня 2018 року (т. 2 а.с. 36-71).
28 серпня 2018 року до суду від відповідача ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування України були подані додаткові пояснення по справі та копії витребуваних документів згідно ухвали суду від 06 серпня 2018 року (т. 2 а.с. 77-134).
04 вересня 2018 року до суду від позивача ОСОБА_1 було подано заперечення та додаткові письмові пояснення (т. 2 а.с. 34-35).
17 вересня 2018 року до суду від позивача ОСОБА_1 були подані додаткові пояснення по справі (т. 2 а.с. 144-146).
25 вересня 2018 року до суду від відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування у Полтавській області було подано заперечення на позов (т. 2 а.с. 147-148).
26 вересня2018 року до суду від відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування у Полтавській області було подано заперечення на позов (т. 2 а.с. 155-156).
28 вересня 2018 року до суду від відповідача виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України були подані додаткові докази по справі (т. 2 а.с. 167-168).
17 грудня 2018 року до суду від позивача ОСОБА_1 були подані письмові пояснення по справі (т. 2 а.с. 183-184).
17 січня 2019 року до суду від позивача ОСОБА_1 були подані додаткові письмові пояснення по справі (т. 2 а.с. 195-199).
30 січня 2019 року до суду від відповідача ОСОБА_4 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Полтавській області було подане заперечення проти пояснень позивача від 13 грудня 2018 року та від 16 січня 2019 року (т. 2 а.с. 205-207).
30 січня 2019 року до суду від відповідача ОСОБА_4 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України були подані додаткові пояснення по справі (т. 2 а.с. 209-212).
18 лютого 2019 року до суду від позивача ОСОБА_1 надійшли додаткові письмові пояснення по справі (т. 2 а.с. 236-240).
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник - ОСОБА_2 уточнений позов підтримали, просили задовольнити, посилаючись на обставини та підстави, викладені в первісній та уточненій позовних заявах.
Представники відповідачів: Фонду соціального страхування України ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування у Полтавській області ОСОБА_6 проти позову заперечували, посилаючись на обставини та підстави, викладені у відзиві на позов та письмових запереченнях, доданих до матеріалів справи. Просили відмовити у задоволенні позову.
Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, представників відповідачів, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку щодо часткового задоволення позову за наступних обставин та підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію [про захист прав людини і основоположних свобод] та практику Європейського Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
Судом достовірно встановлено, що наказом ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 01 березня 2007 року за № 01-07-к, позивача ОСОБА_1 з 06 березня 2007 року було призначено на посаду начальника відділення ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Кременчуці Полтавської області (т. 1 а.с. 135). Даний факт не оспорювався сторонами, а також підтверджується записом у трудовій книжці позивача (т. 1 а.с. 8-12).
Відповідно до ч. ч. 4, 5 п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (із змінами та доповненнями), було припинено всі відокремлені підрозділи Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України та/або їх робочих органів та відділень із забезпеченням повного правонаступництва таких відокремлених підрозділів юридичними особами, які їх створили, а за їх відсутності - Фондом соціального страхування України, у тому числі щодо всіх прав, обов'язків та майна.
Відповідно до п. 6 Прикінцевих та перехідних положень цього ж Закону, рішення про припинення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, управлінь та відділень виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та про утворення комісій з їх реорганізації, затвердження персонального складу цих комісій приймає виконавча дирекція Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.
Постановою Правління Фонду соціального страхування України від 08 лютого 2017 року № 13 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України, структури органів Фонду та створення робочих органів», затверджено граничну чисельність працівників Фонду у кількості 7988 штатних одиниць, у тому числі граничну чисельність працівників виконавчої дирекції фонду 267 штатних одиниць (т. 2 а. с. 38-39).
Відповідно до штатного розпису Кременчуцького відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області була наявна посада начальника відділу -1 посада (т. 2 а.с. 52).
Наказом ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України «Про припинення відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Кременчуці Полтавської області» від 26 травня 2017 року за № 713 було припинено юридичну особу відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Кременчуці Полтавської області шляхом реорганізації приєднання Відділення до ОСОБА_4 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області (т. 1 а.с. 14-15).
Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 11 вересня 2017 року внесено запис про припинення Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Кременчуці Полтавської області, правонаступником є ОСОБА_4 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Полтавській області (т. 1 а. с. 46-49).
Зазначеним вище наказом № 713 від 26 травня 2017 року було призначено комісію з припинення, якій доручено вжити заходів щодо попередження в установленому порядку працівників Відділення про припинення шляхом приєднання та забезпечити дотримання їх соціально-трудових гарантій у порядку, визначеному законодавством (п. 4.4. наказу № 713 від 26 травня 2017 року).
31 травня 2017 року головою комісії з припинення, заступником начальника ОСОБА_4 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Полтавській області - ОСОБА_8, ОСОБА_1 було персонально попереджено про припинення відділення виконавчої дирекції Фонду у м. Кременчуці шляхом його приєднання до 01 серпня 2017 року (т. 1 а.с. 175).
У попередженні також містилося, що не раніше, чим після закінчення 2-х місячного терміну з моменту одержання цього попередження, позивач підлягатиме переведенню на роботу в іншу установу до 01 серпня 2017 року за його згодою згідно вимог ст. 32 КЗпП України.
Позивач був ознайомлений з цим попередженням, на якому ним особисто було зроблено відмітку про те, що він призначений на посаду начальника відділення наказом директора ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України за № 01-07-к від 01 березня 2007 року.
Відповідно до ст. 18 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV, керівників управлінь і відділень Фонду соціального страхування від нещасних випадків призначає директор ОСОБА_5 дирекції Фонду за погодженням з правлінням Фонду.
Суд звертає увагу, що згідно з Положенням про відділення ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Кременчуці Полтавської області, затвердженого наказом ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Полтавській області від 04 лютого 2015 року за № 42, відділення очолює начальник, який призначається на посаду та звільняється з посади директором ОСОБА_5 дирекції Фонду. Начальник відділення призначається на посаду за погодженням з правлінням Фонду (т. 1 а.с. 98-101).
З Положення про Кременчуцьке міське відділення ОСОБА_4 ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області, затвердженого наказом ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування України від 31 липня 2017 року за № 81-ос постає, що відділення очолює начальник, який призначається начальником ОСОБА_4 за погодженням із директором ОСОБА_5 дирекції Фонду (т. 1 а.с. 119-122).
Наказом ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 26 липня 2017 року № 01-395-к, за підписом голови комісії з припинення - директора ОСОБА_5 дирекції Фонду ОСОБА_7, ОСОБА_1 було звільнено з 31 липня 2017 року з посади начальника відділення ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Кременчуці Полтавської області у звязку із відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці за п. 6 ст. 36 КЗпП України (т.1 а.с. 13).
Цим наказом також було зобовязано ОСОБА_4 ОСОБА_5 лирекції Фонду у Полтавській області здійснити виплати позивачеві належних йому сум при звільненні, а також вихідну допомогу в розмірі середньомісячної заробітної плати, здійснити нарахування та виплату всіх сум, належних йому при звільненні, з урахуванням норм Положення про умови оплати та стимулювання праці працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України та її робочих органів, затвердженого постановою правління Фонду від 24 лютого 2004 року за № 12 (із змінами) (п.п. 2.1., 2.2. наказу).
Суд звертає увагу, що прийняття на роботу на посаду начальника відділення ОСОБА_1 з 06 березня 2007 та його звільнення з 31 липня 2017 року відбулося на підставі наказів саме ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, в особі його директора, як це передбачено Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».
Лист «Про пропозицію посади» від 27 червня 2017 року за № 31/8 був підписаний начальником ОСОБА_4 ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області ОСОБА_9, а не ОСОБА_5 дирекцією Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в особі його директора та/або голови комісії з припинення - директора ОСОБА_5 дирекції Фонду ОСОБА_7, або ОСОБА_4 ОСОБА_5 дирекції цього Фонду у Полтавській області (т. 1 а.с. 21).
Крім того, даний лист від 27 червня 2017 року за № 31/8 містив інформацію про запропоновану позивачу посаду: начальника відділу страхових виплат та матеріального забезпечення з 01 серпня 2017 року та пропозицію щодо надання згоди (чи незгоди) про переведення на роботу та можливість подати відповідну заяву на імя начальника Кременчуцького відділення ОСОБА_4 ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області ОСОБА_10 в строк до 30 червня 2017 року.
З наявного в матеріалах справи наказу «Про прийняття на роботу за контрактом» від 29 червня 2017 року за № 12-к постає, що ОСОБА_10 було призначено на посаду начальника Кременчуцького міського відділення ОСОБА_4 ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області лише з 01 серпня 2017 року (т. 2 а.с. 69), що означало відсутність реальної фактичної можливості у позивача взагалі подати на її імя заяви в строк до 30 червня 2017 року, оскільки на той час вона ще не працювала на цій посаді та не мала взагалі відповідних повноважень щодо прийняття чи звільнення з посад.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина та їх гарантії, основні обов'язки громадянина визначаються виключно законами України, згідно з ч. 6 ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Однією із правових гарантій захисту громадян від незаконного звільнення з роботи є встановлений законами України вичерпний перелік підстав для звільнення працівників.
Підстави припинення трудового договору визначені ст. 36 КЗпП України, за приписами п. 6 якої припиняється трудовий договір у разі відмови працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмови від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.
Зазначений пункт має застосовуватися за наявності однієї з підстав: 1) відмови працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією; 2) відмови від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.
З досліджених в судовому засіданні матеріалів справи і обставин, визнаних представниками відповідачів, вбачається, що після здійсненої реорганізації в новому штатному розписі Кременчуцького міського відділення ОСОБА_4 ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області, затвердженого начальником управління ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області ОСОБА_9 (т. 2 а.с. 51), була наявна посада начальника відділення, яка за своїми функціональними обов'язками тотожна до обов'язків тієї посади, яку обіймав ОСОБА_1 та на яку мав право претендувати.
05 липня 2017 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до Голови Правління Фонду соціального страхування України ОСОБА_11 (т. 1 а.с. 22) в якій повідомив, про те, що йому 30 червня 2017 року була запропонована посада начальника відділу страхових виплат та матеріального забезпечення Кременчуцького міського відділення ОСОБА_4 ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області, замість посади начальника цього відділу, на яку з 01 серпня 2017 року була призначена ОСОБА_10 та яка працювала начальником відділення ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Кременчуцького району з посиланням на те, що він має більший досвід роботи, ніж ОСОБА_10
Однак, заява ОСОБА_1 залишилася поза увагою Голови Правління Фонду соціального страхування України ОСОБА_11
Як вбачається із Персонального повідомлення від 31 травня 2017 року, позивача було попереджено про зміни в організації виробництва і праці (т. 1 а.с. 175), також позивачу було запропоновано перейти на посаду начальника відділу страхових виплат та матеріального забезпечення Кременчуцького міського відділення ОСОБА_4 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області (т. 1 а.с. 21).
При цьому, як встановлено судом, позивач звертався до відповідача із заявою про прийняття його на посаду начальника відділу Кременчуцького міського відділення ОСОБА_4 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області, але відповіді так і не отримав.
Відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.
Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.
Постановою Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено судам, що припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо).
Згідно з ч. 3 ст. 32 КЗпП в межах спеціальності, кваліфікації і посади, обумовленої трудовим договором, зміна істотних умов праці: систем і розмірів оплати, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміни розрядів і найменування посад та інших - допускається за умови, що це викликано змінами в організації виробництва і праці та що про ці зміни працівник був повідомлений не пізніше ніж за 2 місяці (п. 31 цієї Постанови).
Аналізуючи наведені норми, слід дійти висновку, що зміна істотних умов праці відбувається за тією самою посадою, у тій самій установі, де працівник працював до такої зміни. Пропозиція обійняти інші посади у іншій установі не є зміною істотних умов праці.
За таких обставин суд вважає, що відповідачем у ході розгляду справи не було доведено суду наявності змін істотних умов праці та наявності підстав, передбачених п. 6 ст. 36 КЗпП України для припинення трудового договору з позивачем.
Отже, звільнення позивача на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України у зв'язку із реорганізацією та зміною істотних умов праці є незаконним, а тому оскаржуваний наказ щодо звільнення позивача є протиправним.
Крім того суд вважає, за необхідне зазначити, що в даній ситуації звільнення позивача, за наявності підстав, повинно було здійснюватися на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.
Таким чином, правові підстави для припинення з ОСОБА_1 трудового договору за пунктом 6 статті 36 КЗпП України відсутні.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
За положеннями ст. 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Виходячи з вищевказаних обставин, суд вважає що наказ № 01-395-к від 26 липня 2017 року про звільнення ОСОБА_1 є незаконним, протиправним та підлягає скасуванню.
Що стосується вимог позивача про поновлення на роботі, суд виходить з наступного.
За змістом п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Вимогами ст. 240-1 КЗпП України передбачено, що у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Одночасно орган, який розглядає трудовий спір, визнає працівника таким, якого було звільнено за пунктом 1статті 40 цього Кодексу. На такого працівника поширюються пільги і компенсації, передбачені статтею 49-3 цього Кодексу для вивільнюваних працівників, а його зайнятість забезпечується відповідно до Закону України «Про зайнятість населення».
Зі змісту положень п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» за №9 від 06 листопада 1992 року (з наступними змінами) вбачається, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. У випадку, коли працівника звільнено без законних підстав або з порушенням встановленого порядку, але поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, суд визнає звільнення неправильним і зобов'язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника)виплатити цьому працівникові заробітну плату за час вимушеного прогулу (ч. 2 ст. 235 КЗпП). Одночасно суд визначає працівника звільненим за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації.
Як вбачається з відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (т. 3 а.с. 3-5), 11 вересня 2017 року внесено запис про припинення відділення ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Кременчуці Полтавської області.
З урахуванням викладеного, суд вважає, що в цій частині вимоги позивача не підлягають задоволенню у зв'язку з неможливістю такого поновлення на роботі, оскільки відділення ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Кременчуці Полтавської області, де позивач займав посаду начальника відділення, припинило свою діяльність як юридична особа.
При цьому, суд вважає за необхідне визнати незаконним та скасувати наказ голови комісії з припинення директора ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 26 липня 2017 року за № 01-395-к про звільнення позивача з 31 липня 2017 року з посади начальника відділення ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Кременчуці Полтавської області за п. 6 ст. 36 КЗпП України у звязку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці.
Згідно ст. 240-1 КЗпП України ОСОБА_1 слід визнати таким, що звільнений 11 вересня 2017 року з посади начальника відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Кременчуці Полтавської області за п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку з реорганізацією Фондів соціального страхування.
Щодо вимоги позивача про визнання незаконним листа управління ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування у Полтавській області за № 31/8 від 21 червня 2017 року «Про пропозицію посади» згідно ст. 32 КЗпП України, суд зазначає, що дана вимога є надмірно деталізованою, враховуючи, що даний лист було направлено не ОСОБА_5 дирекцією Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України та/або її управлінням у Полтавській області, а новоствореним управлінням ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування у Полтавській області з яким позивач не перебував у трудових відносинах.
З приводу питання про стягнення з відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області на користь позивача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого1995 року № 100 (далі Порядок).
Відповідно до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, а якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Згідно з п. 8 цієї Постанови нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин.
Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 п. 8 Порядку).
Згідно довідки про розмір середньої заробітної плати № 01-02-494 від 23 лютого 2018 року, наданої ОСОБА_4 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Полтавській області, середньомісячна заробітна плата, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи перед звільненням ОСОБА_1 складає 9456,40 гривень, середньоденний заробіток позивача складає 472,82 гривень (т. 1 а.с. 154).
Отже, на підставі ч. 2 ст. 235 КЗпП з відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування у Полтавській області на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.08.2017 року по 31.07.2018 року, тобто не більше одного року в розмірі 118 677,82 (251 х 472,82 грн.), де 251 кількість робочих днів за вказаний проміжок часу з відрахуванням від календарних днів святкових та вихідних днів. При цьому, суд, застосовуючи таке обчислення середнього заробітку із застосуванням однорічного строку, врахував обставини, які явно свідчили про зловживання позивачем та його представником своїми процесуальними правами щодо затягування розгляду справи з різних підстав, як то неодноразове ознайомлення з матеріалами справи, необхідності надання часу для підготовки додаткових письмових пояснень, вирішення спору у добровільному порядку, неявкою у судове засідання, незважаючи на узгодження часу та дат судових засідань.
Не підлягає задоволенню вимога позивача про стягнення винагороди (премії) за результатами роботи за липень 2017 року у розмірі 3829,41 грн., оскільки питання про преміювання позивача за результатами роботи у липні 2017 року було вирішено наказом управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Полтавській області від 19 липня 2017 року за № 179 в межах фонду оплати праці та економії коштів, відповідно до затвердженого кошторису за відповідний минулий період. До того ж, винагорода була обчислена у розмірі 4254,90 грн., яка ввійшла як складова частина до розрахункових сум при звільненні та була виплачена ( т.1 а.с.142).
Щодо вимог про стягнення 50 тис. гривень моральної шкоди, то суд дійшов висновку, що позивачем не доведено завдання йому моральної шкоди та зокрема такого її розміру за обставин встановлених судом.
Відповідно до положення статті 237-1 КЗпП України, на яку посилається позивач, відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
На обґрунтування вимог про відшкодування 50 тис. гривень моральної шкоди, позивач зазначив, що порушення його трудових прав призвели до моральних страждань, втрати душевного спокою, роздратованості, втрати засобів для забезпечення належного рівня життя для своєї родини, вжиття додаткових зусиль для організації його життя, що повязане з оформленням документів, листів, звернень до відповідача, а також приниження його честі і гідності, втрату часу, що повязане зі зверненням до суду за захистом порушених прав.
Разом із тим, позивачем не надано належні і допустимі докази та не доведено наявність вказаних ним фактів, а саме наявності моральних страждань, погіршення його фізичного стану здоров'я, що пов'язано з моральними стражданнями, не доведено, що моральні страждання спричинені внаслідок порушення його трудових прав.
Виходячи із цього, суд вважає, що у задоволенні позову в частині вимог про відшкодування моральної шкоди слід відмовити.
Відповідачі в особі їх адміністрацій та їх представників не подали суду належні і допустимі докази на спростування встановлених обставин, підтвердження законності звільнення позивача з роботи.
До того ж, суд враховує, що відповідно до статті 9 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 від 22 червня 1982 року «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця», тягар доведення наявності законної підстави звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавці.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує наступне.
Згідно ст. 133 ЦПК України:
1. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.
2. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
3. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) повязані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;
3) повязані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
4) повязані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.
З відповідача, відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, на користь держави підлягає стягненню судовий збір за ставками станом на день подання позову відповідно п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за вимогою майнового характеру (стягнення середнього заробітку) 1780,17 грн. (1,5% від 118677,82 грн.) та за вимогою немайнового характеру (визнання незаконним наказу про звільнення, зміна підстав та дати звільнення) 1600 грн., а всього на суму 3380,17 грн.
Позивачем було сплачено судовий збір на суму 1280 грн. в частині вимог про визнання листа незаконним та стягнення моральної шкоди, які не підлягають задоволенню, а звідси кошти у повернення сплаченого судового збору позивачем не підлягають стягненню (т. 1 а.с. 25, 28, 156).
Про понесення та оплату інших судових витрат сторони у справі не заявляли будь-які вимоги.
Керуючись нормами ст. 235 КЗпП України та ст. 430 ЦПК України вважає за необхідне рішення суду в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць в розмірі 9456,40 грн. допустити до негайного виконання.
Керуючись ст. 43 Конституції України, ст. ст. 36, 40, 117, 221, 231, 233, 235, 237, 237-1, 238 КЗпП України, ст. ст. 4, 5, 10-13, 18, 76-81, 83, 133, 141, 142, 258, 259, 263-265, 273, 352, 354, 430 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати незаконним та скасувати наказ голови комісії з припинення директора ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 26 липня 2017 року за № 01-395-к про звільнення ОСОБА_1 з 31 липня 2017 року з посади начальника відділення ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Кременчуці Полтавської області за п. 6 ст. 36 КЗпП України у звязку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці.
Визнати ОСОБА_1 таким, що звільнено 11 вересня 2017 року з посади начальника відділення ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Кременчуці Полтавської області за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку з реорганізацією Фондів соціального страхування.
Стягнути з ОСОБА_4 ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу 118677,82 грн. та на користь держави судовий збір в розмірі 3380,17 грн.
Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову в іншій частині вимог.
Рішення в частині присудження до стягнення (сплати) середнього заробітку в розмірі 9456,40 грн. - виконати негайно.

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП: НОМЕР_1, зареєстрований та проживає: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідач: Фонд соціального страхування України, , юридична адреса: м. Київ, вул. Боричів Тік, буд. № 28.

Відповідач: ОСОБА_4 ОСОБА_5 дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області, , юридична адреса: м. Полтава, вул. Гоголя, буд. № 34.

Повний текст рішення виготовлено 26 квітня 2019 року.

Рішення може бути оскаржено до Полтавського Апеляційного суду через Автозаводський районний суд м. Кременчука протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення суду.

Рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подана апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: