ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/177/19 Справа № 212/7916/17 Суддя у 1-й інстанції - Колочко О.В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/7916/17

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Голуб О.О.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1, від імені та в інтересах якого діє представник Ковалик Марина Федорівна, на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 26 липня 2018 року, яке ухвалено суддею Колочко О.В. о 16 годині 50 хвилин у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 06 серпня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи Криворізька Північна об'єднана інспекція ГУ ДФС у Дніпропетровській області, ОСОБА_9, ОСОБА_10, про визнання договорів оренди недійсними, звільнення нерухомого майна.

Позов мотивовано тим, що відповідно до заповіту, складеному і посвідченому 15 серпня 2009 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Літвіновою І.І., ОСОБА_12 (батько позивача) розпорядився майном, яке було зареєстровано на його ім'я, наступним чином: дочці ОСОБА_9, синам ОСОБА_1, ОСОБА_10, ОСОБА_9 заповів, зокрема по 1/4 частці нежилого приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_2; сину ОСОБА_9 заповів, зокрема, нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_3.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_12 помер.

На теперішній час в судовому порядку вирішується спір стосовно спадкового майна, зокрема про визнання заповіту недійсним.

Спірне спадкове майно в 2016 році було передано ОСОБА_4 в позику ОСОБА_3, а в подальшому в жовтні 2017 року вказане майно було передано в суборенду ОСОБА_2 відповідачам ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7 Відповідно до п. 1.2 вказаних договорів суборенди зазначено, що майно, яке орендується, знаходиться в володінні та користуванні Орендаря у відповідності до договору оренди № 2 від 01.10.2017 року.

З урахуванням того, що спадщина після смерті ОСОБА_12 не прийнята і власником вказаного майна є померлий ОСОБА_12, позивач вважає, що розпорядження майном може бути здійснене лише власником, тоді як відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 такими не являються, в зв'язку з чим позивач просив суд: визнати недійсними договори оренди на житлові приміщення: договір позички нежитлових приміщень, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3; договір суборенди № 3 від 01 жовтня 2017 року, укладений між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_6 щодо приміщення «ІНФОРМАЦІЯ_3» за адресою: АДРЕСА_3, площею 20,0 кв.м., строком до 31.12.2017 року; договір суборенди № 1 від 01 жовтня 2017 року, укладений між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_5 щодо приміщення «ІНФОРМАЦІЯ_3» за адресою: АДРЕСА_3, площею 15,0 кв.м., строком до 31.12.2017 року; договір суборенди № 2 від 01 жовтня 2017 року, укладений між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_7 щодо приміщення «ІНФОРМАЦІЯ_3» за адресою: АДРЕСА_3, площею 15,0 кв.м., строком до 31.12.2017 року; зобов'язати ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7 та будь-яких інших осіб, які не мають права користування майном, повернути майно шляхом звільнення приміщення за адресою: АДРЕСА_3, та АДРЕСА_4.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 26 липня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1, від імені та в інтересах якого діє представник Ковалик М.Ф., просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неврахування того, що у разі, якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Ковалик М.Ф., яка підтримала доводи апеляційної скарги та наполягала на її задоволенні, представника відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 - адвоката Амельчишина О.В., який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_12 15 серпня 2009 року складено заповіт, який посвідчений Літвіновою І.І., приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу, реєстровий номер 2433, в якому спадкодавець заповів:

ОСОБА_14: домоволодіння та земельну ділянку, розташовані за адресою: АДРЕСА_5; 1/4 частку нежилого приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_2; 1/3 частку земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, розміром 0,36 га, яка розташована на території с. Лозуватка Лозуватської сільської Ради, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2, виданим на підставі рішення виконкому Лозуватської сільської Ради народних депутатів від 17 червня 1996 року за №112, та зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право власності на землю № 4711; 1/3 частку не завершеного будівництвом житлового будинку з господарчими спорудами по вулиці Кривбасівській, що в с. Лозуватка Криворізького району Дніпропетровській області;

ОСОБА_1: 1/4 частку нежилого приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_2; 1/3 частку земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, розміром 0,36 га, яка розташована на території с. Лозуватка Лозуватської сільської Ради, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2, виданим на підставі рішення виконкому Лозуватської сільської Ради народних депутатів від 17 червня 1996 року за №112, та зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право власності на землю № 4711; 1/3 частку не завершеного будівництвом житлового будинку з господарчими спорудами по вулиці Кривбасівській, що в с. Лозуватка Криворізького району Дніпропетровській області;

ОСОБА_10: 1/4 частку нежилого приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_2; 1/3 частку земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, розміром 0,36 га, яка розташована на території с. Лозуватка Лозуватської сільської Ради, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2, виданим на підставі рішення виконкому Лозуватської сільської Ради народних депутатів від 17 червня 1996 року за №112, та зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право власності на землю № 4711; 1/3 частку не завершеного будівництвом житлового будинку з господарчими спорудами по вулиці Кривбасівській, що в с. Лозуватка Криворізького району Дніпропетровській області;

ОСОБА_9: квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1; нежиле приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_3; 1/4 частку нежилого приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_2;

ОСОБА_4: автомобіль марки (моделі) ДЕУ ЛАНОС, рік випуску 2002, який на день складання заповіту має № шасі (кузов, рами) НОМЕР_3, реєстраційний номер НОМЕР_1.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_12 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 (т.1, а.с. 10).

В провадженні Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу з грудня 2009 року перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_10, ОСОБА_14, ОСОБА_9, Приватний нотаріус Криворізького нотаріального округу Літвінова І.І. про встановлення факту проживання однією сім'єю, про визнання права власності на 1/2 частину спільного сумісного майна подружжя, визнання заповіту частково недійсним; за позовом ОСОБА_16 до ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_10, ОСОБА_14, треті особи ОСОБА_17, Приватний нотаріус Криворізького нотаріального округу Літвінова І.І., про виділення частки з спільного майна подружжя, про визнання права власності на 1/2 частину спільного сумісного майна подружжя, визнання заповіту частково недійсним, визнання договору купівлі-продажу, дарування квартири недійсним, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, треті особи ОСОБА_18, ОСОБА_14, ОСОБА_16, Приватний нотаріус Криворізького нотаріального округу Літвінова І. І., про встановлення факту придбання нерухомого майна для спільної діяльності, визнання права власності та визнання заповіту недійсним (т.1, а.с. 18, 93).

02 січня 2015 року між ОСОБА_4, яка представляє інтереси свого неповнолітнього сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, (далі-Позичкодавець) та ФОП ОСОБА_19 (далі-Користувач), був укладений Договір позички нежитлового приміщення, відповідно якому Позичкодавець передає в безоплатне користування Користувачу нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2, яке належить ОСОБА_12, і знаходиться на першому поверсі триповерхового будинку і складається з 83,1 кв.м., нежитлове приміщення передається в безоплатне користування з 02.01.2015 по 31.12.2015, з метою продажу автозапчастин у даному приміщенні (т.1, а.с. 24).

01 жовтня 2017 року між ФОП ОСОБА_2, в особі ОСОБА_2 (далі- Орендар) та ФОП ОСОБА_5 (далі-Суборендар) був укладений Договір суборенди № 1, відповідно до умов якого Орендар передає, а Суборендар бере у тимчасове володіння та користування приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_3, площею 15,0 кв.м., яке перебуває у володінні та користуванні Орендаря у відповідності до Договору № 1 від 01.10.2017 між Орендарем, названим в подальшому Орендодавець. Приміщення передається в суборенду для розміщення перукарні, строк оренди складає по 31.12.2017 року, з орендною платою у розмірі 200,0 грн. (т.1, а.с. 25).

01 жовтня 2017 року між ФОП ОСОБА_2, в особі ОСОБА_2 (далі- Орендар) та ФОП ОСОБА_7 (далі-Суборендар) був укладений Договір суборенди № 2, відповідно до умов якого Орендар передає, а Суборендар бере у тимчасове володіння та користування приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_3, площею 15,0 кв.м., яке перебуває у володінні та користуванні Орендаря у відповідності до Договору № 1 від 01.10.2017 між Орендарем, названим в подальшому Орендодавець. Приміщення передається в суборенду для розміщення перукарні, строк оренди складає по 31.12.2017 року, з орендною платою у розмірі 200,0 грн. (т.1, а.с. 26).

01 жовтня 2017 року між ФОП ОСОБА_2, в особі ОСОБА_2 (далі- Орендар), та ФОП ОСОБА_6 (далі-Суборендар) був укладений Договір суборенди № 3, відповідно до умов якого Орендар передає, а Суборендар бере у тимчасове володіння та користування приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_3, площею 20,0 кв.м., яке перебуває у володінні та користуванні Орендаря у відповідності до Договору № 1 від 01.10.2017 між Орендарем, названим в подальшому Орендодавець. Приміщення передається в суборенду для розміщення перукарні, строк оренди складає по 31.12.2017 року, з орендною платою у розмірі 200,0 грн. (т.1, а.с. 27).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договорів, як оспорюваних, позивач не заявив вимоги про застосування наслідків недійсності правочину та окремої вимоги про встановлення нікчемності правочину. При цьому, суд першої інстанції з власної ініціативи наслідки недійсності правочину в порядку абз. 2 ч. 5 ст. 216 ЦК України не застосовував.

Вказані висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, зібраним у справі доказам та узгоджуються з нормами матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до змісту ст.ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають із дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально - правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення, визнання порушених, оспорюваних прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Власник порушеного права може скористатися конкретним способом захисту свого права.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як закріплено в ч. 2 ст. 76 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України).

Положеннями ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 215 ЦК України проводиться розмежування видів недійсності правочинів на нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (статті 219, 220, 224 ЦК України тощо), та на оспорювані, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (статті 222, 223, 225 ЦК України тощо).

Як роз'яснено у п.п. 4, 5, 6, 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, «нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину розглядаються у позовному провадженні в порядку цивільного судочинства.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його не дійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК України тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК України не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації».

Відповідно до ст. 827 ЦК України договір позички нерухомого майна за своєю правовою природою є різновидом договору найму (оренди) з певною відмінністю, а саме щодо безоплатності даного правочину, а тому до правовідносин щодо позики нежитлового приміщення застосуються положення Глави 58 Цивільного кодексу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 759, ч. 3 ст. 760 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

Статтею 761 ЦК України передбачено, що право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

За змістом ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч.1, 2, 3 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Статтями 1216-1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України, ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини - дня смерті особи або дня, з якого вона оголошується померлою.

Разом із тим, згідно зі ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім'я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.

Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не опорюється в суді апеляційної інстанції, відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не є власниками спірного майна, а тому у них відсутне право розпоряджатися спадковим майном, а саме передавати його в позичку та найм (оренду, суборенду), у зв'язку з чим договір позички нежитлових приміщень від 02.01.2015 року, укладений між ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_3 щодо нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2; договір суборенди № 3 від 01 жовтня 2017 року, укладений між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_6 щодо приміщення «ІНФОРМАЦІЯ_3» за адресою: АДРЕСА_3, площею 20,0 кв.м., строком до 31.12.2017 року; договір суборенди № 1 від 01 жовтня 2017 року, укладений між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_5 щодо приміщення «ІНФОРМАЦІЯ_3» за адресою: АДРЕСА_3, площею 15,0 кв.м., строком до 31.12.2017 року; договір суборенди № 2 від 01 жовтня 2017 року, укладений між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_7 щодо приміщення «ІНФОРМАЦІЯ_3» за адресою: АДРЕСА_3, площею 15,0 кв.м., строком до 31.12.2017 року, є нікчемними.

Оскільки, позивач на власний розсуд обрав спосіб захисту свого порушеного права та поставив перед судом питання щодо визнання договорів недійсними, як оспорюваних, суд першої інстанції не мав правових підстав для задоволеня позовних вимог, у зв'язку з чим обмежився констатацією факту нікчемності цих договорів у мотивувальній частині рішення суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що у разі, якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину, колегією суддів відхиляються, оскільки позивачем не було заявлено позовних вимог саме про застосування наслідків недійсності договору позички нежитлових приміщень від 02.01.2015 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3; договору суборенди № 3 від 01 жовтня 2017 року, укладеного між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_6 щодо приміщення «ІНФОРМАЦІЯ_3» за адресою: АДРЕСА_3, площею 20,0 кв.м., строком до 31.12.2017 року; договору суборенди № 1 від 01 жовтня 2017 року, укладеного між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_5 щодо приміщення «ІНФОРМАЦІЯ_3» за адресою: АДРЕСА_3, площею 15,0 кв.м., строком до 31.12.2017 року; договору суборенди № 2 від 01 жовтня 2017 року, укладеного між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_7 щодо приміщення «ІНФОРМАЦІЯ_3» за адресою: АДРЕСА_3, площею 15,0 кв.м., строком до 31.12.2017 року, як оспорюваних договорів, що могло бути єдиною підставою для застосування судом з власної ініціативи наслідків недійсності нікчемного правочину.

При цьому, позовна вимога про зобов'язання ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7 та будь-яких інших осіб, які не мають права користування майном, повернути майно шляхом звільнення приміщення за адресою: АДРЕСА_3, та АДРЕСА_4, не є вимогою щодо застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину, оскільки не містить положень про повернення сторін такого правочину у первісний стан, який існував до його укладення, зокрема, щодо повернення сторонам правочину набутого за цими договорами.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1, від імені та в інтересах якого діє представник Ковалик Марина Федорівна, - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 26 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: