Постанова

Іменем України

17 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 641/6645/16-ц

провадження № 61-24675св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2016 року у складі судді Курганникової О. А. та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 23 лютого 2017 року у складі суддів: Пономаренко Ю. А., Котелевець А. В., Овсяннікової А. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

треті особи: ОСОБА_3, Відділ реєстрації місця проживання у Комінтернівському районі м. Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1. Перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_2, 28 березня 2007 року зареєструвала його у спірну квартиру. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2015 року шлюб між ними розірвано. Протягомп'яти років відповідач у квартирі не проживає, комунальні платежі не сплачує, у зв'язку з чим позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що квартира АДРЕСА_1 належить сторонам у справі на праві спільної сумісної власності, а тому відсутні підстави для визнання співвласника ОСОБА_2 таким, що втратив право користування спірною квартирою.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 23 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки відповідач ОСОБА_2 є співвласником об'єкта спільної сумісної власності та має право на володіння, користування та розпорядження цим майном, тому не має підстав для визнання його втратившим право користування спірною квартирою за статтею 405 ЦК України.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що право членів сім?ї власника нерухомого майна користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на житло в особи, членами сім?ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім?ї. Відповідач вселився до спірної квартири як член її сім?ї, протягом п?яти років не проживає в ній, а тому на підставі статті 405 ЦК України підлягає визнанню таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Власником квартира є вона, а відповідач не підтвердив доказами належність йому спірної нерухомості.

15 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Суди установили, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 06 листопада 1993 року, проживали у квартирі НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1.

Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2015 року.

Згідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі заочного рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 25грудня 2015 року та договору купівлі-продажу від 23 серпня 2006 року.

Згідно довідки КП «Жилкомсервіс» № 2103 від 19 липня 2016 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_2 як чоловік позивача.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку про те, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-709цс16 від 16 листопада 2016 року.

ОСОБА_1 вважає обґрунтованим заявлений позов на підставі статті 405 ЦК України та зазначає, що вона є власником спірного житла.

Разом з тим, згідно інформації, отриманої колегією суддів із Єдиного державного реєстру судових рішень, заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 грудня 2015 року у справі № 641/11195/15, що є підставою реєстрації права власності на квартиру НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1, скасовано. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 30 січня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору дарування відмовлено. Вказаним рішенням суду встановлено, що 23 лютого 2011 року між ОСОБА_1 (дарувальником) та ОСОБА_2 (обдаровуваним) укладений договір дарування, відповідно до якого дарувальник передає безоплатно у власність, а обдаровуваний приймає у дар трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 68,7 кв. м., житловою площею 45,3 кв. м. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дорогій В. А., реєстровий № 358. Дарунок прийнятий обдаровуваним. 28 лютого 2011 року ОСОБА_2 у встановленому законом порядку зареєстрував своє право власності на отриману в дар квартиру.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (частина третя статті 61 ЦПК України 2004 року).

Рішення апеляційного суду Харківської області від 30 січня 2017 року оприлюднено 03 лютого 2017 року, тобто до постановлення оскаржуваної ухвали апеляційного суду Харківської області від 23 лютого 2017 року, а тому встановлені ним обставини є преюдиційними для вирішення цієї справи та підлягали врахуванню апеляційним судом.

З урахуванням викладеного, власником квартири НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 є ОСОБА_2

Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України).

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (частина перша статті 383 ЦК України).

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із висновками судів про те, що ОСОБА_2 не можна визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки квартира належить йому на праві власності.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Посилання судів на те, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя, не узгоджується із фактичними обставинами справи, проте не призвело до неправильного вирішення спору, а тому судові рішення у справі підлягають залишенню без змін на підставі статті 410 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги спростовуються змістом рішення апеляційного суду Харківської області від 30 січня 2017 року, яке набрало законної сили, а тому не можуть бути підставою скасування судових рішень у справі.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 23 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. В. Пророк

С. П. Штелик