Постанова

Іменем України

24 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 285/4671/15-ц

провадження № 61-32803св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Житомирської області від 04 липня 2017 року та додаткового рішення Апеляційного суду Житомирської області від 25 липня 2017 року, у складі суддів: Павицької Т. М., Миніч Т. І., Трояновської Г. С.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що сторони перебували у шлюбі з 13 вересня 2003 року, який було розірвано 02 жовтня 2015 року. Під час шлюбу сторонами у період з 2004 року по 2010 рік на земельній ділянці по АДРЕСА_1, за спільні кошти побудовано житловий будинок загальною площею 104,4 кв. м, який у 2010 році введено в експлуатацію та оформлено свідоцтво про право власності на ім`я відповідача. На земельну ділянку видано державний акт на право власності також на ім`я відповідача.

Враховуючи наведене, ОСОБА_4 просила визнати житловий будинок та господарські будівлі, а саме: гараж, літню кухню, сарай, колодязь, а також земельну ділянку площею 0,2450 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 об'єктами спільної сумісної власності та визнати за позивачем право власності на 1/2 частку житлового будинку із господарськими будівлями, а саме: гаражем, літньою кухнею, сараєм, колодязем, а також право власності на 1/2 частку земельної ділянки загальною площею 0,2450 га., що знаходяться за вищевказаною адресою.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 06 квітня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано житловий будинок та господарські будівлі, а саме: гараж, літню кухню, сарай, колодязь, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, об'єктами спільної сумісної власності подружжя.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину житлового будинку із господарськими будівлями, а саме: гараж, літню кухню, сарай, колодязь, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині визнання земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1, за адресою: АДРЕСА_1, об'єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на 1/2 цієї земельної ділянки.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2066,02 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірний будинок було побудовано сторонами за час перебування у шлюбі, а тому відповідно до вимог статей 60, 61 СК України він є спільною сумісною власністю подружжя.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 04 липня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що спірний житловий будинок по АДРЕСА_1 згідно з договором дарування від 21 квітня 2004 року, і є тим самим недобудованим будинком, який був подарований ОСОБА_5 його матір'ю ОСОБА_6 Сторонами у справі під час шлюбу спірний будинок був добудований повністю, однак доказів того, що за участі ОСОБА_4 була збільшена житлова площа будинку, змінилася якісна характеристика будинку до суду не надано. Вартість частки ОСОБА_4 в будинку складає лише 93678,00 грн від загальної вартості будинковолодіння в сумі 360700,00 грн, а тому підстав визнавати спірний жилий будинок спільною сумісною власністю відповідно до статті 62 СК України немає.

Додатковим рішенням Апеляційного суду м. Києва від 25 липня 2017 року розподілено судові витрати у справі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У касаційних скаргах, поданих у липні та серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, просить скасувати рішення та додаткове рішення суду апеляційної інстанції у справі та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції. Так, на момент укладення договору дарування ступінь готовності будинку склав 65 %, що в силу положень статті 331 ЦК, в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, таке майно не могло бути об'єктом права власності. Також, предметом дарування є земельна ділянка, що не перебуває у власності особи, яка здійснила її відчуження. Крім того, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

28 липня 2017 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних кримінальних справ надійшов відзив ОСОБА_5 на касаційну скаргу, в якому він зазначав те, що оскаржувані судові рішення суду апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.

Справу № 285/4671/15-ц за позовом позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя та матеріали касаційного провадження Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Фактичні обставини справи встановлені судами

Судами встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 13 вересня 2003 року по 02 жовтня 2015 року. На підставі рішення Суслівської сільської ради №43 від 14 червня 2010 року ОСОБА_5 01 липня 2010 року видано свідоцтво про право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1.

Згідно з договором дарування від 21 квітня 2004 року, посвідченим приватним нотаріусом Новоград-Волинського районного нотаріального округу Житомирської області та зареєстрованим в реєстрі за № 1329, ОСОБА_5 отримав в дар від ОСОБА_6 майнове право на будівництво (створення) житлового будинку, та сам недобудований житловий будинок, готовністю 65 %, який розташований на неприватизованій земельній ділянці, що знаходиться по АДРЕСА_1.

Рішенням виконавчого комітету Суслівської сільської ради Новоград-Волинського району Житомирської області №43 від 14 червня 2010 року оформлено право власності на житлові будинки та видано свідоцтво про право вланості ОСОБА_5 - АДРЕСА_1 та ОСОБА_7 - АДРЕСА_1.

Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №366/11-2016 від 18 листопада 2016 року, проектне рішення та фізичне зношення конструктивних елементів житлового будинку АДРЕСА_1, зокрема фундаменту (цокольної частини), зовнішніх стін, конструкцій даху та покрівлі, характерне конструкціям з терміном експлуатації понад 20 років. Конструктивні та планувальні характеристики житлового будинку АДРЕСА_1 подібні до характеристик наведених в матеріалах інвентаризації №335 від 11 березня 2004 року на будинок АДРЕСА_1. Фактично розташований житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 не відповідає матеріалам технічної інвентаризації №335 від 11 березня 2004 року на будинок АДРЕСА_1.

Експерт Свістунов І. С., що проводив судову будівельно-технічну експертизу №366/11-2016 від 18 листопада 2016 року в суді апеляційної інстанції пояснив, що обстеження об'єкту досліждення житлового будинку по АДРЕСА_1 18 червня 2016 року відбувалося в присутності представника позивача ОСОБА_4 та відповідача ОСОБА_5, а 02 лютого 2017 року таке обстеження відбулося за участю представника позивача ОСОБА_9 та відповідача ОСОБА_5 Зі сторони представників позивача не було заперечень щодо об'єкту дослідження.

Отже, об'єктом дослідження експерта за участю представників позивача був будинок, який 21 травня 2004 року ОСОБА_6 подарувала своєму синові ОСОБА_5

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі статтею 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною першою статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналізуючи вказану норму закону можна дійти висновку про те, що дружина або чоловік набуває право на майно іншого за наявності трудових чи грошових затрат лише у випадку істотного збільшення цього майна.

При цьому, збільшення вартості майна повинно відбуватися внаслідок затрат подружжя незалежно від інших факторів (зокрема, тенденцій до загального подорожчання конкретного майна) і суттєвою ознакою повинно бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягають з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначена на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що у спірному будинку після укладення шлюбу сторонами були проведені будівельні роботи направлені на будівельну готовність 100 %, побудовано гараж - літня кухня -сарай, колодязь. Розмір будинку та житлова площа будинку не збільшувалися.

Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №468/05-2017 від 19 травня 2017 року станом на дату проведення інвентаризації (11 березня 2004 року) відповідно до наданих на дослідження матеріалів технічної інвентаризації на будинок АДРЕСА_1, були влаштовані наступні конструктивні елементи: фундамент, стіни (без оздоблюючого покриття), перекритття, дах та покрівля, заповнення віконних та дверних ( крім внутрішніх) прорізів. Вартість поліпшення житлового будинку направленого на завершення виконання будівельно-монтажних робіт в період з 11 березня 2004 року до дати проведення дослідження, в цінах на дату проведення дослідження становить 93339,00 грн. Дійсна (ринкова) вартість будинковолодіння АДРЕСА_1, в цінах на дату проведення дослідження без урахування вартості земельного компоненту, становить 360700,00 грн, в тому числі житловий будинок (літера «А» - 266684,00 грн; гараж - літня кухня - сарай ( літера «Б» ) - 90713,00 грн; колодязь ( №2) - 3304,00 грн.

Отже, вартість поліпшення житлового будинку направленого на завершення виконання будівельно-монтажних робіт в сумі 93339,00 грн становить 35 % всього будинку. Відповідно частка будинку, що належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності складає 35 % (100% - 65 %). Вартість 65 % будівельної готовності становить 173345,00 грн. (266684,00 грн - 93339,00 грн).

Таким чином, вартість частки ОСОБА_4 у спірному будинку складає 93678,00 грн ( 93339,00 грн+ 90713,00 грн + 3304,00 грн : 2).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що, спірний житловий будинок по АДРЕСА_1 згідно з договором дарування від 21 квітня 2004 року, і є тим самим недобудованим будинком, який був подарований ОСОБА_5 його матір'ю ОСОБА_6 Оскільки житлова площа будинку збільшена не була, не змінилася й якісна характеристика будинку, вартість частки ОСОБА_4 в будинку складає лише 93678,00 грн від загальної вартості будинковолодіння в сумі 360700,00 грн, а тому визнавати спірний жилий будинок спільною сумісною власністю відповідно до статті 62 СК України немає підстав.

Такий висновок суду апеляційної інстанції відповідає фактичним обставинам справи та нормам Цивільного кодексу України.

Доводи касаційної скарги про те, що на момент укладення договору дарування ступінь готовності будинку склав 65 %, що в силу положень статті 331 ЦК України в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, таке майно не могло бути об'єктом права власності не спростовують висновків суду та не можуть бути підставою для задоволення позову, оскільки суд належним чином дослідив надані у справі докази та дав їм належну оцінку.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідачем не надано жодного доказу про те, що спірний будинок АДРЕСА_1 будувався його матір'ю до 2004 року у відповідності до вимог чинного законодавства є необґрунтованими, оскільки спростовуються договором дарування земельної ділянки та незакінченого будівництвом житлового будинку від 21 квітня 2004 року та висновком судової будівельно-технічної експертизи №366/11-2016 від 18 листопада 2016 року,згідно з яким фізичне зношення конструктивних елементів житлового будинку АДРЕСА_1, зокрема фундаменту (цокольної частини), зовнішніх стін, конструкцій даху та покрівлі, характерне конструкціям з терміном експлуатації понад 20 років.

Інші доводи касаційної скарги є аналогічними викладеним в апеляційній скарзі та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанційї норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, висновки суду апеляційної інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, доказам у справі надана належна правова оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування додаткового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки зазначене рішення прийнято з урахуванням норм процесуального права.

Справа в частині вимог про визнання земельної ділянки об'єктом спільної сумісної власності та визнання за позивачем права власності на Ѕ її частину не була предметом перегляду в суді апеляційної інстанції, у зв'язку із чим не переглядається судом касаційної інстанції в указаній частині.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційні скарги ОСОБА_4, залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Житомирської області від 04 липня 2017 року та додаткове рішення Апеляційного суду Житомирської області від 25 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик