ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/5028/18 Номер провадження 22-ц/814/1202/19Головуючий у 1-й інстанції Бугрій В. М. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Пікуль В.П., Триголов В.М.

за участю секретаря Ачкасової О.Н.

розглянув у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 04 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Полтавський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» про стягнення грошових коштів, 3% річних та пені, третя особа - Державне агентство водних ресурсів України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, після уточнення вимог просив стягнути з Державного підприємства «Полтавський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» отримані за договором на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 18 квітня 2008 року кошти в сумі 690 грн. 68 коп., 187 грн. 96 коп. - 3 % річних, 1 283 грн. 97 коп. - збитки від інфляції, пені за кожен день прострочення, починаючи з 30 травня 2009 року по 22 червня 2018 року у розмірі 68 605 грн. 24 коп., а всього 70 767 грн. 85 коп.

В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що 18 квітня 2008 року між позивачем і ДНВП «Полтавський геодезичний центр», правонаступником якого є Державне підприємство «Полтавський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», укладено Договір №591 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. ДНВП «Полтавський геодезичний центр» допустив істотні порушення договору щодо строку виконання робіт та протягом десяти років з моменту оплати вартості робіт свої зобов'язання не виконав.

Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 04 лютого 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, постановити нове, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції всупереч вимогам законодавства, що регулює правовідносини із захисту прав споживачів, та сталої судової практики безпідставно стягнув з позивача судовий збір.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції не звернув уваги на той факт, що ДНВП «Полтавський геодезичний центр» при виготовленні проекту надавало недостовірну інформацію, що стало підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

У відзиві на апеляційну скаргу ДП «Полтавський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» навів свої заперечення на доводи апеляційної скарги. посилаючись, зокрема на факти, встановлені судовими рішеннями, які набрали законної сили. Окрім того, звернута увага на заяву відповідача про застосування строків давності по заявленим вимогам.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав:

Відповідно п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що 18 квітня 2008 року між ДНВП «Полтавський геодезичний центр» та ОСОБА_2 укладено договір №591 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а.с.11).

Відповідно до п.1.1. вказаного Договору замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов'язання на виконання робіт із розробки проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на території м.Полтави по вул.Горіховій, 4. Відповідно до п.2.1. Договору вартість робіт за цим договором складає: 690,68 грн. в т.ч. ПДВ 115,11 грн. Замовник у 10 денний термін зобов'язується здійснити авансовий платіж Виконавцю у розмірі 100% вартості робіт по даному договору (п.2.2. Договору).

На виконання умов договору позивач ОСОБА_2 30.05.2008р. здійснив оплату відповідачеві 690,68 грн. (а.с.12).

Згідно листа від 24.05.2017 року № 294-05/17 Державного науково-виробничого підприємства «Полтавський геодезичний центр», адресованого Управлінню Північно-східного офісу Держаудитслужби в Полтавській області, вбачається, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки по вул.Горіховій,4 у м.Полтаві виготовлявся ДНВП «Полтавагеодезцентр» у 2008 році, 2010 році та у 2015 році в зв'язку з неодноразовими вимогами ОСОБА_2 та змінами і доповненнями до Земельного законодавства України (а.с.12).

Згідно висновку державної санітарно-епідеміологічної експертизи № 1466-кг від 22.12.2009 року проект землеустрою щодо розширення земельної ділянки для розташування лазні та бару з готелем по вул.Горіховій, 4 в м.Полтаві не відповідає вимогам діючого санітарного законодавства України і погоджується (а.с.93).

Відповідно до висновків Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Полтавській області № 18-816 від 12.12.2008 року та № 18-1145 від 04.11.2009 року погоджено матеріали щодо вибору земельної ділянки під розширення для обслуговування лазні та бар з готелем по вул. Горіховій 4 у м.Полтаві загальною площею 560 кв.м., поза межами прибережно-захисної смуги та при умові дотримання вимог, зазначених у висновках, і загальних вимог чинного та природоохоронного законодавства (а.с.94,95).

Матеріали справи містять один з проектів, виготовлених ДНВП «Полтавагеодезцентр» у 2010 році (а.с.84-90).

Зі змісту проекту вбачається, що ДНВП «Полтавагеодезцентр» повністю виконано проект, але його не було погоджено комісією з розгляду питань, пов'язаних з погодженням документації із землеустрою в зв'язку з негативним висновком Полтавського обласного виробничого управління водного господарства «Полтававодгосп» від 29.07.2010 р. № 01-2/1152 та Управління Держкомзему у м.Полтава від 06.08.2010 р. № 03 12/6586а.

У рішення двадцять другої сесії Полтавської міської ради п'ятого скликання 06.12.2007 року «Про погодження розташування лазні і бару з готелем та надання дозволу розширення і виготовлення проекту відведення зі зміною цільового призначення земель ділянки по вул.Горіховій,4» неодноразово вносилися зміни в 2013 та в 2014 роках.

Державним агентством водних ресурсів України неодноразово у своїх висновках зазначалось, що виготовлений проект не відповідає вимогам частини четвертої статті 59 Земельного кодексу України та статті 89 Водного кодексу України в частині можливості надання в оренду земель водного фонду для будівництва та обслуговування об'єктів рекреаційного призначення та обмеження господарської діяльності в прибережних захисних смугах (а.с.14).

ОСОБА_2 звертався з адміністративним позовом до Полтавського обласного управління водних ресурсів, яке в той час було компетентним органом на погодження проекту, з вимогами визнати протиправним і скасувати висновок останнього від 11.10.2013 року № 01-2/1847 про відмову в погодженні «Проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_2 для розташування лазні та бару з готелем в м. Полтава по вул. Горіхова, 4»; зобов'язати відповідача повторно розглянути проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_2 для розширення земельної ділянки для розташування лазні та бару з готелем у м. Полтава по вул.Горіховій,4, яка відповідає вимогам рекреаційного призначення. Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 03.06.2014 року в адміністративній справі № 816/626/14, залишеною без змін Вищим адміністративним судом України від 21.05.2015 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка, відносно якої позивачем було замовлено проект, передана йому для розташування лазні та бару з готелем, а не для цілей, визначених частиною четвертою статті 59 Земельного кодексу України, то, вважати, що саме внаслідок дій чи бездіяльності ДНВП «Полтавагеодезцентр» не відбулося погодження Проекту підстав немає.

Також виходив з того, що проект ДНВП «Полтавагеодезцентр» на замовлення позивача виготовлявся, та він не був затверджений не з вини виконавця робіт, про що позивачеві було відомо, а тому позивачем не доведено, що відповідачем не виконано або неналежним чином виконано зобов'язання, що виключає тлумачення дій відповідача як порушення зобов'язання в розумінні ст. 610 Цивільного кодексу України.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

Згідно з ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як на правову підставу заявлених вимог ОСОБА_2 посилається на загальні норми, що регулюють виконання зобов'язань (ЦК України), а також на спеціальні норми, якими врегульовані правовідносини щодо захисту прав споживачів.

Нормами Глави 51 ЦК України, зокрема ст.610, ст.611 і ст.614, визначені зміст порушення зобов'язання, його правові наслідки і підстави відповідальності за порушення зобов'язання.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:

1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

2) зміна умов зобов'язання;

3) сплата неустойки;

4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Правочин, яким скасовується чи обмежується відповідальність за умисне порушення зобов'язання, є нікчемним.

Відповідно до ч.5 і ч.6 ст.10 ЗУ «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі.

Виконавець не несе відповідальності за невиконання, прострочення виконання або інше неналежне виконання зобов'язання та недоліки у виконаних роботах або наданих послугах, якщо доведе, що вони виникли з вини самого споживача чи внаслідок дії непереборної сили.

За змістом наведених правових норм підставою відповідальності виконавця послуг є його вина, виконавець звільняється від відповідальності за невиконання або ж неналежне виконання робіт, якщо доведе, що таке невиконання (неналежне виконання, прострочення виконання) сталося не з його вини.

Договір №591 від 18 квітня 2008 року не містить положень про безвинну відповідальність виконавця за неналежне виконання, у тому числі прострочення свого обов'язку з виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Наявними у справі належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами (ст.77 - ст.80 ЦПК України) підтверджено, що ДНВП «Полтавагеодезцентр» виготовило (неодноразово) проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для розташування лазні та бару з готелем в м.Полтаві по вул.Горіховій, 4, проте він не погоджувався уповноваженими державними органами з тих підстав, що спірна земельна ділянка відноситься до земель водного фонду (прибережна захисна смуга водоймища) і розміщення на ній лазні, бару з готелем суперечить приписам ст.61 Земельного Кодексу України і ст.89 Водного Кодексу України.

Зазначені факти не заперечуються позивачем.

Є очевидним і таким, що не підлягає окремому доказуванню (ч.3 ст.82 ЦПК України), є те, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки не може бути реалізований без його погодження уповноваженими державними органами і установами, а таке погодження знаходиться поза межами повноважень виконавця робіт - ДНВП «Полтавагеодезцентр».

Твердження апеляційної скарги про те, що підставами для відмови у погодженні проекту, виготовленого ДНВП «Полтавагеодезцентр» були недоліки самого проекту, а також внесення у нього недостовірних даних щодо саме розширення земельної ділянки, на якій вже існують будівлі, що належать на праві власності замовнику ОСОБА_2, спростовуються наявними у справі доказами, зокрема світлокопією проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а.с.84 - 126) і висновками Державного агентства водних ресурсів України (а.с.14-17).

Зі змісту зазначених документів слідує, що єдиною і основною підставою відмови у погодженні проекту є саме те, що земельна ділянка розташована на землях водного фонду (прибережна захисна смуга водоймища), при цьому проект містив відомості про розширення земельної ділянки, на якій розташовані самочинно збудовані об'єкти, право власності на які визнане судовим рішенням. Цей факт встановлений також судовим рішенням - постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 03 червня 2014 року (а.с.121).

Враховуючи встановлене, апеляційний суд погоджується з висновком про відсутність вини ДНВП «Полтавський геодезичний центр», правонаступником якого є Державне підприємство «Полтавський науково-дослідний проектний інститут землеустрою», у неповному виконанні зобов'язань за договором № 591 від 18 квітня 2008 року.

Доводи апеляційної скарги про незаконність стягнення з позивача судового збору апеляційний суд визнає обґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

У статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, встановленому (стаття 5 Закону України «Про судовий збір»), не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

За основу приймається те, що стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред'явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову зазначив, що вони звільняються з метою захисту своїх порушених прав (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов'язаними з порушенням їх прав.

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судовий збір» у частині третій статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» (Відомості Верховної Ради України, 2006 року, № 7, стаття 84) слова «державного мита» замінені словами «судового збору».

Отже, при прийнятті Закону України «Про судовий збір» законодавець передбачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» при визначенні пільг певних категорій осіб щодо сплати судового збору.

Таким чином, порушені права можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред'явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу, а саме при апеляційному перегляді. Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завдання якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права.

Зазначені висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року (справа №761/24881/16-ц, провадження № 14-57цс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 04 лютого 2019 року підлягає скасуванню в частині стягнення з ОСОБА_2 судового збору на користь держави. В даній частині слід постановити нове рішення про віднесення судового збору у розмірі 704 грн. 80 коп. за рахунок держави.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 04 лютого 2019 року скасувати в частині стягнення на користь держави судового збору, постановити в цій частині нове рішення.

Віднести судові витрати за рахунок держави.

В іншій частині судове рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 04 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 02.05.2019 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: В.П.Пікуль

В.М. Триголов