ПОСТАНОВА
Іменем України

27 травня 2019 року м. Кропивницький

справа № 403/343/18

провадження № 22-ц/4809/183/19

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Дьомич Л. М., Єгорової С. М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,
відповідач Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця»,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору:

Устинівський районний військовий комісаріат,
начальник виробничого підрозділу «Долинська дистанція колії» регіональної
філії «Одеська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська
залізниця» Богащенко І.Г.,
орган первинної профспілкової організації виробничого підрозділу
«Долинська дистанція колії» регіональної філії «Одеська залізниця»
Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Устинівського районного суду Кіровоградської області (суддя Годованця І. А.) від 05 вересня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

25 травня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональна філія «Одеська залізниця» про поновлення строку звернення до суду, визнання незаконним і скасування наказу від 26 квітня 2018 року № 109/ос про звільнення його з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що він перебував відповідачем у трудових відносинах і працював на посаді монтера колії. 03 жовтня 2016 року його прийнято на строкову військову службу під час якої, 02 лютого 2017 року, він уклав контракт на проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посаді рядового складу строком на три роки. Наказом від 26 квітня 2018 року № 109/ос відповідач звільнив його із займаної посади з 01 лютого 2017 року з підстав передбачених п. 3 ст. 36 КЗпП України. Позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки, відповідно до норми ч. 3 ст. 119 КЗпП України, за ним на час проходження військової служби мало зберігатись місце роботи і середній заробіток.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Устинівського районного суду Кіровоградської області від 05 вересня 2018 року позов задоволено. Суд визнав незаконним звільнення ОСОБА_1 з роботи, скасував наказ (розпорядженням) начальника виробничого підрозділу «Долинська дистанція колії» регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» Богащенко І. Г. № 109/ос від 26 квітня 2018 року ОСОБА_1 з 01 лютого 2017 року з роботи відповідно до п.3 ст.36 КЗпП України, поновив ОСОБА_1 на роботі монтером колії 2 розряду околотку №5 (станція Седнівка), дільниці 2 (83 км - 128 км, 1 км - 4 км, 1 км - 5 км, станція Червоне Озеро, Седнівка) виробничого підрозділу «Долинська дистанція колії» регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця», стягнув на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 21631 грн. 50 коп., допустив рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць до негайному виконанню.

Суд мотивував своє рішення тим, що на час звільнення позивача з роботи він перебував на віськовій службі за контрактом в особливий період, а тому на нього поширюються гарантії збереження місця роботи і середнього заробітку за місцем роботи, що передбачено ч. 3 ст. 119 КЗпП України та ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок».

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Відповідач оскаржив рішення суду в апеляційному порядку і просить суд скасувати його і ухвалити нове рішення, яким в задоволені позовних вимоги відмовити у повному обсязі.

Відповідач обґрунтовує вимоги апеляційної скарги тим, що рішення суду ухвалене з порушенням норм процесуального і неправильним застосуванням норм матеріального права. Він стверджує, що суд невірно визначився в питанні наявності особливого станів в країні. В умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації, закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє. За таких обставин на позивача не поширюються законодавчі гарантії збереження місця оботи і середнього заробітку в разі його вступу на військову службу.

Узагальнені доводи і заперечень інших учасників справи

Відзиви на апеляційну скаргу від учасників справи до суду не надійшли.

Суд першої інстанції встановив такі неоспорювані обставини:

ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ПАТ «Українська залізниця» де працював монтера колії 2 розряду околотку №5 (станція Седнівка), дільниці 2 (83 км - 128 км, 1 км - 4 км, 1 км - 5 км, станція Червоне Озеро, Седнівка) виробничим підрозділом «Долинська дистанція колії» регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

03 жовтня 2016 року ОСОБА_1 був призваний на строкову військову службу до Збройних Сил України.

02 лютого 2017 року ОСОБА_1 уклав з Міністерством оборони України, в особі Т.В.О. командира військової частини п/п НОМЕР_1 , контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу строком на три роки.

Відповідно до довідки ОСОБА_2 командира військової частини «Про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захист незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України» за № 630 від 05 травня 2018 року, ОСОБА_1 з 06 лютого 2018 року безпосередньо бере участь в антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захист незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецької та Луганської областей (наказ командира військової частини за №29 від 07 лютого 2018 року).

Наказом начальника виробничого підрозділу «Долинська дистанція колії» регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» Богащенко І.Г. «По особовому складу» № 104/ос від 19 квітня 2018 року ОСОБА_1 , монтера колії 2 розряду околотку №5 (станція Седнівка), дільниці 2 (83 км - 128 км, 1 км - 4 км, 1 км - 5 км, станція Червоне Озеро, Седнівка), увільнено від виконання трудових обов`язків з 19 квітня 2018 року на час проходження військової служби в Збройних Силах України за контрактом, строком на три роки, зі збереженням місця роботи і середнього заробітку відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України та ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Наказом (розпорядженням) начальника виробничого підрозділу «Долинська дистанція колії» регіональної філії «Одеська залізниця» Публічного Акціонерного Товариства «Українська залізниця» Богащенко І.Г. за №109/ос від 26 квітня 2018 року, ОСОБА_1 , монтера колії 2 розряду околотку №5 (станція Седнівка), дільниці 2 (83 км - 128 км, 1 км - 4 км, 1 км - 5 км, станція Червоне Озеро, Седнівка), з 01 лютого 2017 року звільнено з роботи, відповідно до п.3 ст.36 КЗпП України (вступ на військову службу), підстава: довідка Міністерства оборони України, довідка військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 , витяг з наказу командира військової частини та копія контракту «Про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захист незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України».

Порядок розгляду справи судом апеляційної інстанції

Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 19, п. 2 ч. 1 ст. 274, ч. 5 ст. 279, ст. 368, ст. 369 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справ в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Згідно п. 13 ст. 7, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи судове засідання не проводиться і фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Крім того, згідно ч.ч. 4, 5 ст. 268 та ст. 383 ЦПК України, постанова не проголошується, а датою її ухвалення є дата складання повного тексту судового рішення.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній матеріалами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд робить висновок, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно ч. 1, ч. 3 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.
Отже, за загальним правилом, сформульованим у п. 3 ст. 36 КЗпП України, вступ працівника на військову службу є підставою для припинення укладеного з ним трудового договору, але винятки з цього правила окремо визначені у відповідних частинах ст. 119 КЗпП України.
Статтею 119 КЗпП України передбачено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.
Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
Згідно з ч. 3 вказаної статті, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Частиною 2 ст. 39 вказаного Закону (чинної на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що громадяни України, призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57 частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».
З положень зазначених норм законів вбачається, що гарантії, передбачені ч. 3 ст. 119 КЗпП України надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, але і тим, що були прийняті на військову службу за контрактом в особливий період.

Позивач був призваний на строкову військову службу під час якої уклав з Міністерством оборони України контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу і зобов`язаний проходити військову службу протягом строку контракту, а в разі настання особливого періоду понад установлений строк контракту відповідно до вимог, визначених законодавством, що регулює порядок проходження військової служби, та цим контрактом.

З матеріалів справи вбачається, що позивач являється безпосереднім учасником антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей.

Згідно ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період, це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Особливий період діє в Україні від 17 березня 2014 року, після оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 17 березня 2014 року №1126-VI.

Президент України рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу не приймав.

Указ Президента України від 26 вересня 2016 року № 411/2016 «Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних під час третьої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15», на який відповідач посилається в апеляційній скарзі, не містить положень, які скасовують дію особливого періоду в Україні, та стосується лише проведення у вересні - жовтні 2016 року звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, крім тих, які висловили бажання продовжувати військову службу.

Таким чином, особливий період України розпочався 17 березня 2014 року та продовжував діяти на час призову позивача на строкову військову службу, на час укладення ним контракту з Міністерством оборони України та на час винесення відповідачем наказу про звільненні позивача.

Доводи апеляційної скарги про відсутність особливого періоду на час проходження позивачем військової служби за контрактом являються хибними.

Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України та ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» вступ позивача на військову службу за таких обставин надає йому право на збереження місця роботи, посади і середнього заробітку на підприємстві.

Відповідно до припису ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Встановивши, що позивач був звільнений відповідачем з роботи з порушенням з порушенням п. 3 ст. 36 КЗпП України, обґрунтовано задовольнив позовні вимоги про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення та поновлення позивача на попередній роботі.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що позивач був звільнений з роботи, так би мовити, «заднім числом», що не передбачено законодавством.
При винесенні рішення про поновлення позивача на роботі суд правильно застосував положення ч. 2 ст. 235 КЗпП України та задовольнив вимогу про виплату позивачеві середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Правильність здійсненого судом розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідачем в апеляційній скарзі не оспорються.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд першої інстанції на підставі доказів, поданих сторонами, що були належним чином оцінені, вірно виходив із того, що позивач уклав контракт під час дії особливого періоду, тому як військовослужбовець користується пільгами, передбаченими ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та ч. 3 ст. 119 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з висновками районного суду, оскільки звільнення позивача із займаної посади було проведено з порушенням вимог статей 36, 119 КЗпП України, тому, відповідно до положень статті 235 КЗпП України, він підлягає поновленню на роботі, а з відповідача на його користь підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Залишити вимоги апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» без задоволення, а рішення Устинівського районного суду Кіровоградської області від 05 вересня 2018 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду з підстав передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 3 ст. 394 ЦПК України.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: Л. М. Дьомич

С. М. Єгорова