ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача КрижанівськоїГ.В.,

суддів Оніщука М.І., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Кибукевич О.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 січня 2019 року, ухваленого в складі судді Волошина В.О., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання договору, повернення сторін у первісний стан, зняття з реєстрації,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання договору, повернення сторін у первісний стан, зняття з реєстрації.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що 30 грудня 2013 року між нею та відповідачем, яка є її онукою, був укладений договір довічного утримання, відповідно до умов якого позивач передала у власність ОСОБА_3належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1, а відповідач взяла на себе зобов'язання довічно її утримувати, забезпечувати харчуванням, одягом, ліками, необхідною медичною, іншою допомогою та доглядом, зберігаючи її право довічного безкоштовного проживання в квартирі, надавати позивачу довічне матеріальне забезпечення.

Вартість матеріального забезпечення визначено сторонами в розмірі 500,00грн.,з подальшою індексацією.

Позивач вказувала, що з 2014рокувідповідач не підтримує з нею жодного зв'язку, позивач проживає в дачному будинку, а розмір пенсії, яку вона отримує,є недостатнім.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 не виконує зобов'язання за договором, позивач, з урахуванням уточнень позовних вимог, просила розірвати договір довічного утримання (догляду), укладений 30.12.2013 між сторонами, повернути сторони в первісний стан, зняти з реєстрації відповідача.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 31 січня 2019 року позов залишено без задоволення. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності обставин, на які посилалася позивач при зверненні до суду.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, мотивуючи її тим, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Справа № 761/3619/18
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/5622/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Волошин В.О. .
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
Вказувала, що суд першої інстанції не навів обґрунтування критичного ставлення до доводів позову.

Зазначала, що суд взяв до уваги докази відповідача, проте відповідач оплачувала комунальні послуги та здійснювала покупки у власних інтересах, що не було обумовлено умовами договору. Жодного матеріального забезпечення, яке передбачено договором, позивач не отримувала.

Таким чином, позивач просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні позивач та її представник просили апеляційну скаргу задовольнити з наведених у ній підстав.

Відповідач та її представник проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили скаргу залишити без задоволення з огляду на її безпідставність, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, заслухавши пояснення учасників справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 30 грудня 2013 рокуміж ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір довічного утримання.

За змістом вказаного договору позивач передала у власність відповідачеві квартиру АДРЕСА_1

Згідно ч. 1 п. 7 вказаного договору відповідач взяла на себе обов'язок щодо довічного, повного утримування ОСОБА_2 у вигляді забезпеченняхарчуванням, одягом, лікуванням, доглядом, необхідною допомогою, в тому числі медичною, надання побутових послуг, оплати комунальних платежів - грошова оцінка такого матеріального забезпечення складає 500,00 грн., яку щомісячно набувач буде передавати готівкою відчужувачу.

Відповідно до ч. 2, 3 п. 7 договору ОСОБА_3 зобов'язалася забезпечити ОСОБА_2 безоплатним довічним проживанням у квартирі номер АДРЕСА_1 проживати з позивачем в зазначеній квартирі з метою надання необхідної допомоги в разі потреби.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилалася на невиконання відповідачем обов'язків, які остання взяла на себе за договором довічного утримання. При цьому позивач наголошувала на тому, що відповідач не виконує умови договору з 2014 року.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, в 2016 році позивачка проходила лікування у Волинській дитячій клінічній лікарні (т. 1, а.с. 215). Вказаний медичний заклад вона відвідувала у супроводі онуки, яка частково оплатила вартість лікування в розмірі 3000,00 грн., що не заперечувалося сторонами в судовому засіданні.

Таким чином, відповідачка виконувала умови договору в частині надання позивачці медичної допомоги та лікування.

Крім того, вказаним фактом спростовуються доводи позивачки про те, що вона не спілкується з онукою з 2014 року.

Спростовуючи доводи позивачки про невиконання відповідачкою умов договору, остання надала суду квитанції про сплату рахунків за житлово-комунальні послуги у спірній квартирі, що підтверджує факт виконання нею своїх обов'язків за договором.

У той же час позивачка не виконала умови договору, оскільки з власної волі не проживає у спірній квартирі, що визнала у судовому засіданні, а відтак, позбавила відповідачку можливості надавати їй побутові та інші послуги, передбачені договором.

Також позивачка визнала в судовому засіданні факт умисного ухилення від одержання грошових поштових переказів, що направлялись їй відповідачкою на виконання умов договору.

Суд також звертає увагу на ту обставину, що з дати укладання договору і до дати звернення до суду позивачка не направляла відповідачці жодних претензій щодо невиконання останньою умов договору.

Положеннями ст. 755 ЦК України передбачено, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, в ході розгляду справи судом не встановлено обставин, які б могли бути підставою для розірвання договору довічного утримання від 30.12.2013, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку доказам, правильно визначив правову природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, і прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, про що ухвалив відповідне рішення.

Доводи скарги цих висновків не спростовують, не впливають на правильність прийнятого судом рішення і, з огляду на вимоги ст. 375 ЦПК України, не можуть бути визнані підставою для його скасування, тому підлягають відхиленню.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 24 квітня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді