ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 161/2429/16-ц

провадження № 61-11323св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., ПогрібногоС. О.,Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, -Управління Державної міграційної служби України у Волинській області,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову апеляційного суду Волинської області від 26 грудня 2017 року, прийняту колегією у складі суддів: Осіпука В. В., Матвійчук Л. В., Русинчука М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулась з позовом до ОСОБА_5 і ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Управління Державної міграційної служби України у Волинській області, про усунення перешкод у користуванні житловим будинком.

В обґрунтування позову вказувала, що згідно з договором купівлі-продажу від 25 січня 2009 року вона є власником житлового будинку по АДРЕСА_1, у якому зареєстрована і проживає ОСОБА_5 зі своїм сином ОСОБА_6

Зазначала, що вона має намір самостійно користуватися будинком та відчужити його, тому 16 жовтня 2015 року та 11 листопада 2015 року письмово повідомляла ОСОБА_5 про необхідність звільнити вказане житло у добровільному порядку.

Вказувала, що ОСОБА_5 і ОСОБА_6 зареєстровані і проживають у спірному житловому будинку, добровільно звільнити житло не бажають, чим порушують її право власності.

За таких обставин просила усунути перешкоди у користуванні належним їй житловим будинком шляхом виселення з нього відповідачів зі зняттям їх з реєстрації та відшкодувати понесені судові витрати.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 серпня 2017 року, ухваленим у складі судді Крупінської С. С., позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Виселено ОСОБА_5 і ОСОБА_6 з житлового будинку

АДРЕСА_1.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Додатковим рішенням цього ж суду від 9 жовтня 2017 року у задоволенні позову в частині вирішення позовних вимог про зняття з реєстрації місця проживання відмовлено.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що проживання відповідачів ОСОБА_5 і ОСОБА_6 у житловому будинку, який належить на праві власності ОСОБА_4, порушує права власника на безперешкодне користування, володіння і розпорядження своїм нерухомим майном.

Постановою апеляційного суду Волинської області від 26 грудня 2017 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 серпня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 і ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Управління Державної міграційної служби України у Волинській області, в частині вирішення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні житловим будинком відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд не погодився із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову та вважав, що незвільнення відповідачами житлового будинку з моменту його відчуження і тривале у ньому проживання зі згоди нового власника, сплата ними комунальних платежів за його обслуговування та охорону, непроживання самого власника та членів його сім'ї у даному будинку, надіслання позивачемписьмових повідомлень про необхідність звільнення житлового будинку свідчать про те, що між сторонами спору склалися і тривалий час існують незаборонені законом договірні зобов'язання щодо користування відповідачами вказаним житлом без визначення строку такого користування. Тому посилання лише на те, що позивач є власником житлового будинку і має охоронюване законом право володіння, користування і розпорядження належним їй майном, не може бути самостійною і достатньою підставою для виселення відповідачів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У лютому 2018 року ОСОБА_4 звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову апеляційного суду Волинської області від 26 грудня 2017 року та залишити в силі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 серпня 2017 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено із неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник вказує, що суд апеляційної інстанції дійшов безпідставного висновку про існування між нею та відповідачами договірних відносини найму житлового будинку, оскільки в матеріалах справи відсутні докази укладення сторонами такого договору, який згідно з частиною першою статті 811 ЦК України укладається в письмовій формі.

Зазначила, що нею не вчинялись дії, які можна тлумачити як виникнення зобов'язання щодо найму житлового будинку, питання щодо визнання договору найму дійсним відповідачі не порушували.

Заперечення на касаційну скаргу

У травні 2018 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_7 подав відзив на касаційну скаргу, у якому вказував на обґрунтованість висновку апеляційного суду щодо існування між сторонами відносин найму житлового будинку, у зв'язку з чим просив залишити касаційну скаргу без задоволення.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 7 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього ж суду від 7 лютого 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 є власником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого по АДРЕСА_1, який 25 січня 2009 року за договором купівлі-продажу вона придбала у відповідача ОСОБА_5

Апеляційний суд встановив, що позивач ОСОБА_4 та члени її сім'ї з моменту купівлі вказаного будинку у ньому не проживали та не зареєстровані, а проживають у АДРЕСА_2, яка належить ОСОБА_4 на праві приватної власності.

Також апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_4, маючи намір відчужити вказаний будинок, 15 жовтня та 11 листопада 2015 року зверталась із письмовими вимогами до ОСОБА_5 про необхідність звільнення даного житла у добровільному порядку, однак вказані вимоги не виконані.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі статтею 386 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає майно та документи, які стосуються товару і підлягають переданню разом із товаром, у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає майно і сплатити за нього певну грошову суму (статті 655, 662 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Частиною першою статті 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

У статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Суд першої інстанції, оцінивши зібрані у справі докази, дійшов висновку про те, що реєстрація і проживання відповідачів у вказаному будинку, що належить на праві приватної власності позивачу, перешкоджає останній у здійсненні права користування, володіння і розпорядження своєю власністю.

В свою чергу апеляційний суд, встановивши, що позивач не проживає у спірному будинку, вважав, що незвільнення відповідачами житлового будинку з моменту його відчуження і тривале у ньому проживання зі згоди нового власника, сплата ними комунальних платежів за його обслуговування та охорону за непереоформленими з надавачами послуг на нового власника будинку договорами, непроживання самого власника та членів його сім'ї у даному будинку, надіслання позивачем письмових повідомлень про необхідність звільнення житлового будинку свідчать про те, що між сторонами спору склалися і тривалий час існують незаборонені законом договірні зобов'язання щодо користування відповідачами зазначеним житлом без визначення строку такого користування.

З вказаним висновком апеляційної інстанції погодитись не можна.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Матеріали справи не містять письмового договору найму житлового будинку та доказів, які б вказували на виникнення між сторонами відносин найму, у зв'язку з чим апеляційний суд дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для виселення відповідачів.

Договір найму житла укладається у письмовій формі (стаття 811 ЦК України).

Розглядаючи зазначений позов, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі

статтями 57-60, 212 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час ухвалення рішення, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права, тому підстави для його зміни або скасування відсутні.

Суд касаційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову.

Оскільки судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.

Щодо судових витрат

Відповідно до положень статей 141, 416 ЦПК України у зв'язку із задоволенням касаційної скарги, касаційний суд стягує з ОСОБА_5 і ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 судові витрати зі сплати судового збору у суді касаційної інстанції у розмірі по 551,20 грн з кожного.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4задовольнити.

Постанову апеляційного суду Волинської області від 26 грудня 2017 року скасувати, залишити в силі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 серпня 2017 року.

Стягнути з ОСОБА_5 і ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 судові витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги у розмірі по 551,20 грн з кожного.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов С. О. Погрібний Г. І. Усик