Номер провадження 2/522/3403/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2019 року

Приморський районний суд м. Одеси:

під головуванням - судді Абухіна Р.Д.,

за участю секретарів судового засідання: Фуцур Н.В., Стогнієнко Т.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової прокуратури Південного регіону України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, завданої неправомірними діями органу дізнання, попереднього слідства, прокуратури та суду,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, по якому просить суд стягнути за рахунок коштів державного бюджету України, шляхом списання з казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 13 458,27 грн..

Заявлені вимоги обгрунтовує тим, що позивач по справі з 26.08.1997 року наказом Міністерства оборони України № 420 призначений начальником кафедри військової підготовки Одеської державної академії будівництва та архітектури.

23.02.1998 року прокурором винесено постанову про порушення відносно позивача - ОСОБА_1 . кримінальної справи за ознаками злочинів, передбачених ч. 3 ст. 168 КК України.

Вироком військового суду Південного регіону України від 25.12.1998 року ОСОБА_1 визнано винним та засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 168 КК України ( отримання хабара), з призначенням покарання у вигляді 5 років позбавлення волі у ВТК посиленого режиму та позбавленням військового звання « полковник».

В подальшому вищезазначений вирок скасовано військовою колегією Верховного Суду України, справу направлено на додаткове розслідування.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22.12.2016 року кримінальне провадження на підставі обвинувального акту стосовно ОСОБА_1 у вчинені злочину, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України було закрито у зв`яіз відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення.

В подальшому ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07.03.2017 року роз`яснено, що рішення про закриття кримінального провадження у зв`язку із відмовою прокурора від підтримання обвинувачення відноситься до реабілітуючих підстав.

Позивач, посилаючись на вищезазначені обставини просить суд стягнути за рахунок коштів державного бюджету України, шляхом списання з казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 13 458,27 грн..

В судовому засіданні позивач позов підтримав, просив суд його задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові.

Представник відповідача - Військової прокуратури Південного регіону в судовому засіданні позов не визнав. Надав заперечення проти позову та відзив на позовну заяву, в яких зазначив, що Закон України « Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» містить вичерпний перелік випадків, які надають право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбаченому цим законом, до якого випадок позивача не входить, у зв`язку із чим в задоволенні позову просив відмовити.

Представник відповідача - Державної казначейської служби України до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Суд, ознайомившись з матеріалами справи, дослідивши надані докази, вислухавши пояснення сторін по справі, вважає позов підлягаючим частковому задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин по справі.

Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України.

По справі встановлені наступні фактичні обставини.

26.08.1997 року наказом Міністра оборони України № 420 (по особовому складу), підполковника ОСОБА_1, призначено начальником кафедри військової підготовки Одеської державної академії будівництва та архітектури.

23.02.1998 року співробітники міліції Центрального РВ ОМУ УМВС України в Одеській області було проведено обшук особистого кабінету та житла ОСОБА_1 ..

23.02.1998 року після проведення обшуку ОСОБА_1 був затриманий.

23.02.1998 року спочатку прокурором, а в подальшому слідчим Центрального району м. Одеси було винесено постанову про порушення відносно начальника кафедри військової підготовки Одеської державної академії будівництва та архітектури полковника ОСОБА_1 кримінальної справи за ознаками злочинів, передбачених ч. З ст. 168 КК України (отримання хабара) в редакції Закону від 28.12.1960 р., якому було присвоєно порядковий № 59980005.

26.02.1998 року ОСОБА_1 було пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого ч. З ст. 168 КК України (отримання хабара) в ред. Закону від 28.12.1960 р.

26.02.1998 року слідчий прокуратури Сакал С.В. виніс постанову про застосування стосовно ОСОБА_1 запобіжного заходу - тримання під вартою, яку було санкціоновано прокурором Центрального району м. Одеси.

У зв`язку з порушенням карної справи, на підставі подання прокурора Центрального району м. Одеси, наказом (по особовому складу) заступника Міністра оборони України - Командуючого Сухопутними військами № 32 від 09.04.1998 р., начальника кафедри військової підготовки Одеської державної академії будівництва та архітектури полковника ОСОБА_1 було відсторонено від займаної посади та зараховано у розпорядження командувача військ Південного оперативного командування на підставі телеграми № 8/20/769 від 03.04.1998 року.

01.06.1998 року матеріали кримінальної справи щодо полковника ОСОБА_1 за підслідністю надійшли до військової прокуратури Південного регіону Україги.

13.08.1998 року слідчим військової прокуратури полковнику ОСОБА_1 було пред`явлено остаточне обвинувачення у скоєнні тяжких злочинів, передбачених ч. 3 ст. 168 КК України в ред. Закону від 28.12.1960 року.

28.10.1998 року обвинувальний висновок у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_1 був затверджений заступником військового прокурора Південного регіону України - начальником слідчого управління та матеріали цієї справи було скеровано до військового суду Південного регіону України для розгляду по суті.

25.12.1998 року вироком військового суду Південного регіону України, ОСОБА_1 було визнано винним та засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. З ст. 168 КК України (отримання хабара), з призначенням покарання у вигляді 5 років позбавлення волі у ВТК посиленного режиму та позбавленням військового звання "полковник".

13.04.1999 року ухвалою № 7-10к99 військової колегії Верховного Суду України, яку постановою від 29.09.1999 р. № 7-34п99 Пленума Верховного Суду України залишено без зміни, вирок військового суду Південного регіону України від 25.12.1998 р. - скасовано, а справу направлено на додаткове розслідування у військову прокуратуру Південного регіону України.

07.12.1999 року начальником відділу військової прокуратури Південного регіону України майором юстиції Звейко М.Я. було винесено постанову про зміну запобіжного заходу - тримання під вартоюна підписку про невиїзд, яку було санкціоновано: заступником військового прокурора Південного регіону України - начальником слідчого управління.

05.08.2013 року органом досудового розслідування прокуратури Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000023 було внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення ОСОБА_1 , передбаченого ч. З ст. 168 КК України 1960 р.

05.08.2013 р. прокурор відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання державного обвинувачення у кримінальних провадженнях слідчого відділу слідчого управління прокуратури Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Арачковський В . Л. виніс постанову про об`єднання матеріалів досудового розслідування стосовно ОСОБА_1 за № 0000022 та за № 0000023 в одне провадження.

Об`єднаному кримінальному провадженню було присвоєно № 00000022.

11.12.2013 року старший слідчий прокуратури регіону Макаєв О.О. з порушенням норм чинного КПК України повідомив ОСОБА_1 про підозру в одержанні службовою особою неправомірної вигоди для себе за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, дій з використанням наданої йому влади та службового становища, вчиненого повторно, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України.

03.02.2014 року ОСОБА_1 у кримінальному провадженні № 00000022 було затверджено та вручено обвинувальний акт.

04.02.2014 року обвинувальний акт щодо ОСОБА_1 у кримінальному провадженні №0000022 було направлено до Приморського районного суду м. Одеси для розгляду по суті.

22.12.2016 року Приморський районний суд м. Одеси постановив ухвалу по справі № 522/1975/14-к, якою кримінальне провадження № 0000022 від 17.07.2013 р. на підставі обвинувального акту стосовно ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України, було закрито на підставі п. 2 ч. 2 ст. 284 КПК України у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення.

07.03.2017 року Приморський районний суд м. Одеси у порядку ст. 380 КПК України постановив ухвалу, якою роз`яснив, що рішення про закриття кримінального провадження ухвалено на підставі п.2 ч.2 ст. 284 КПК України, у зв`язку із відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення. Підстави для відмови від підтримання державного обвинувачення у кримінальному провадженні № 0000022, наведені прокурором у постанові від 19.12.2016 року відносяться до реабілітуючих, передбачених п.2 ч.2, п.1,2,3 ч.1 ст. 284 КПК України.

Враховуючи вищевикладене позивач просить суд стягнути за рахунок коштів державного бюджету України, шляхом списання з казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 13 458,27 грн..

Відповідно до ст.. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст.. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частинами 1,5 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого в супереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування.

Згідно ст. 56 ЦК України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Порядок відшкодування матеріальної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, передбачений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» № 266/94-ВР від 01.12.1994 р. (надалі за текстом - Закон № 266/94-ВР) та Положення про застосування зазначеного вище Закону, затвердженого сумісним наказом Міністерства юстиції України та Генеральної прокуратури України № 106/1131 від 06.03.1996 р. (далі за текстом - Положення № 106/1131).

Згідно п.1 ст. 1 Закону № 266/94-ВР, підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи ( посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Статтею 2 Закону № 266/94-ВР визначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали чи постанови суду про повернення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд) факту незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину.

Згідно п. 1 ст. З Закону № 266/94-ВР, у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій.

За змістом ст. ст. 4 Закону № 266/94-ВР, відшкодування шкоди у випадках, передбачених п.п. 1, 4 і 5 ст. 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Пунктом 8 Порядку №106/1131 передбачає, що згідно з частиною 1 статті 4 Закону № 266/94-ВР розмір сум, які передбачені п. 1 ст. 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.

Розмір цих сум обчислюється виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій з заліком заробітку ( інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи ( посади), відбування кримінального покарання або адміністративного стягнення у вигляді виправних робіт.

Відповідно до ч. 1 п. 9 Порядку № 106/1131, середньомісячний заробіток для визначення розміру відшкодування шкоди для робітників і службовців обчислюється у порядку, передбаченому постановами Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» та від 05.05.1995 № 348 «Про внесення змін і доповнень до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100».

Згідно абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Заробітна плата ОСОБА_1 за грудень 1997 року склала 389,90 грн., а за січень 1998 року - 385,43 грн., що підтверджується довідкою, наявною в матеріалах справи.

Згідно абз. 2 п.3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, одноразова винагорода за підсумками роботи за рік і за вислугу років включається до середнього заробітку шляхом додавання до заробітку кожного місяця розрахункового періоду Ѕ винагороди, нарахованої в поточному році за попередній календарний рік.

Таким чином середня заробітна плата ОСОБА_1 складає (389,9 + 385,43): 2=387, 6 грн.

Суд критично ставиться до посилань позивача, що до розрахунку середньої заробітної плати слід додати суму одноразової грошової допомоги за 1997 рік в розмірі 402 грн., оскільки підтверджень того, що йому дійсно дана сума була нарахована до матеріалів справи не надано.

З матеріалів справи вбачається, що позивач перебував під слідством і судом з 23.02.1998 року та був відсторонений від займаної посади 10 місяців у 1998 році, 12 місяців у 1999 році та перебував під підпискою про невиїзд 3 місяці.

Таким чином сума, яка підлягає відшкодуванню складає 9691,65 грн (387,665 Х 25).

З приводу стягнення решти суми позивачем не надано належних та допустимих доказів на наявність права вимоги на її стягнення.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України - доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

На підставі викладеного та керуючись: ст.ст. 15,16 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 13, 76-81, 95, 258-259, 263 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Військової прокуратури Південного регіону України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, завданої неправомірними діями органу дізнання, попереднього слідства, прокуратури та суду,- задовольнити частково.

Стягнути за рахунок коштів державного бюджету України, шляхом списання з казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 9 691, 6 грн.

В задоволенні решти частини вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлений 26.04.2019 року.

Суддя: Р.Д. Абухін

18.04.19