ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2019 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

10 листопада 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ, в обґрунтування якого зазначив, що 01 вересня 2015 року між ним та відповідачем був укладений контракт з науково-педагогічним працівником, відповідно до якого ОСОБА_1 був прийнятий на посаду доцента кафедри кримінально-правових дисциплін юридичного факультету з 01.09.2015 по 31.09.2016 року. Наказом відповідача № 390 від 29.07.2016 року позивача було звільнено з займаної посади на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України - за грубе порушення трудової дисципліни, що виразилося у відсутності на робочому місці без поважних причин 18, 19, 20, 21, 22 квітня 2016 року. Вважає звільнення незаконним, оскільки він був відсутній на роботі з поважних причин, а саме: знаходився у відрядженні в Прикарпатському національному університеті ім. В.Стефаника на час проведення ІІ туру Всеукраїнської студентської олімпіади з правознавства за 2015-2016 роки на підставі наказу № 170-в від 15.04.2016 року по Дніпропетровському національному університету ім. О.Гончара, в якому працював за сумісництвом з 19.09.2015 року на посаді старшого викладача кафедри адміністративного та кримінального права. На час проведення олімпіади позивач мав три семінарських заняття в Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ та завчасно повідомив безпосереднього керівника ОСОБА_2 про своє відрядження та попрохав на три семінарських заняття залучити його колегу ОСОБА_3 Лише через кілька місяців до позивача звернувся інспектор кадрів за основним місцем роботи з проханням надати пояснення про перебування позивача з 17 по 22 квітня 2016 року, але позивача не було ознайомлено з наказом про проведення службової перевірки, він не мав змоги пояснити причини своєї відсутності та надати підтверджуючі документи. З висновками службового розслідування позивача ознайомлено не було. Про відсутність позивача на робочому місці відповідачу мало б стати відомо відразу після фіксації факту відсутності на робочому місці в табелі обліку робочого часу, щоб прийняти рішення згідно з законом не пізніше одного місяця від дати виявлення прогулу, але наказ про звільнення було винесено через три місяці від дати виявлення прогулу. Крім того, в порушення вимог ст. 43 КЗпП України позивача не було запрошено на засідання профспілкової організації, де повинно було розглядатися питання про його звільнення, в зв'язку з чим він не міг надати свої пояснення та заперечення щодо звільнення. Зазначає також, що йому у день звільнення не було вручено копію відповідного наказу та не видано трудову книжку. Трудову книжку він отримав тільки 05 вересня 2016 року. Крім того, незаконним звільненням позивачу було заподіяно моральну шкоду - він втратив душевний спокій, не має засобів для забезпечення належного рівня життя своїй неповнолітній дитині. Розмір моральної шкоди оцінив в 10 000 грн. В подальшому, 24.02.2017 року, позивач подав до суду уточнену позовну заяву, в якій не вказував про спричинення йому моральної шкоди. При цьому зазначив, що первісно він звертався до суду з позовом про поновлення на роботі 30.09.2016 року, однак ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.10.2016 року позовну заяву було повернуто позивачу. Вказану ухвалу суду позивач отримав 08.11.2016 року, у зв'язку з чим вважає, що строк на звернення з позовом до суду не є пропущеним.

На підставі викладеного, з урахуванням вимог уточненої позовної заяви (а.с. 25-28), позивач просив суд поновити його на роботі в Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ на посаді доцента кафедри кримінально-правових дисциплін юридичного факультету Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення по дату винесення судового рішення по справі, допустити негайне виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, допустити негайне виконання рішення про присудження робітникові заробітної плати.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2018 року, з урахуванням ухвали Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2018 року про виправлення описки, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ про поновлення на займаній посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - відмовлено у зв'язку з пропуском строку звернення з позовом до суду (а.с. 168-176, 203-205).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального й процесуального права та на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (а.с. 178-183).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що 01 вересня 2015 року між позивачем та Дніпропетровським державним університетом внутрішніх справ (ДДУВС) був укладений контракт з науково-педагогічним працівником, згідно з яким ОСОБА_1 приймається до Університету на посаду доцента кафедри кримінально-правових дисциплін юридичного факультету, терміном дії з 01 вересня 2015 року до 31 липня 2016 року.

Відповідно до розділу 7 контракту, він припиняється а) після закінчення строку його дії; б) за згодою сторін; в) з ініціативи Університету до закінчення строку дії контракту у випадках, передбачених законодавством та цим контрактом; г) з ініціативи працівника до закінчення строку дії контракту у випадках, передбачених законодавством (статтею 39 КЗпП України) та цим контрактом; д) з інших підстав, передбачених чинним законодавством. Контракт може бути достроково припинений з ініціативи Університету тільки за умов, передбачених чинним трудовим законодавством, а також в разі невиконання працівником умов, викладених у третьому розділі цього контракту. Контракт не може бути визнаним таким, що переходить в договір на невизначений строк відповідно до п.2 ст.36 КЗпП України та підписується без права пролонгації на наступний період.

Також судом встановлено, що ОСОБА_1 працював у Дніпропетровському національному університеті ім. О. Гончара (ДНУ) за строковим трудовим договором на умовах сумісництва, зокрема, в період з 16.10.2015 по 30.06.2016 року на посаді доцента кафедри адміністративного і кримінального права, що підтверджується довідкою за підписом першого проректора Дніпропетровського національного університету ім. О. Гончара ім. О.Гончара ОСОБА_4 від 03.10.2016 року (а.с. 15).

Згідно п. 1.1 Правил внутрішнього трудового розпорядку ДДУВС, затверджених наказом ДДУВС від 28.08.2015 року № 356, для працівників університету, окрім науково-педагогічних і педагогічних працівників, встановлено п'ятиденний робочий тиждень із таким графіком робочого дня:

- початок робочого дня з 08 год. 30 хв.;

- обідня перерва від 13 год. 00 хв. до 13 год. 45 хв.;

- закінчення робочого дня о 17 год. 30 хв.;

- закінчення робочого дня у п'ятницю о 16 год. 15 хв.

Згідно п.1.2 вказаних Правил, для науково-педагогічних і педагогічних працівників робочий тиждень визначається згідно з розкладом занять, а при відсутності занять - за загальними правилами вказаними у п.1.1. У вільний від навчальних занять та консультацій час, з дозволу начальника (завідувача) кафедри, науково-педагогічним (педагогічним) працівникам дозволяється працювати в бібліотеках, наукових установах, практичних органах і підрозділах.

Відповідно до п.1.6 наказу ректора ДДУВС № 161 від 05.04.2016 року «Про посилення контролю за дотриманням особовим складом трудової дисципліни», робота в бібліотеках, наукових установах, практичних органах і підрозділах здійснюється з відома та письмового дозволу керівника кафедри.

Наказом т.в.о. ректора ДНУ ОСОБА_4 від 15.04.2016 року № 170-в ОСОБА_1, зі змінами, внесеними наказом від 12.05.2016 року № 212-в, відряджено до м. Івано-Франківськ Прикарпатського національного університету імені Василя Стефаника для участі в ІІ турі Всеукраїнської студентської олімпіади з правознавства, як супроводжуючого студентів ОСОБА_6, ОСОБА_7 на 6 діб: з 17.04.2016 по 22.04.2016 року (а.с. 12, 13).

З наказу ректора Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ ОСОБА_8 від 20.05.2016 року № 244 (а.с. 45) вбачається, що у ході розгляду рапорту завідувача кафедри цивільного права та процесу факультету № 1 підполковника поліції ОСОБА_9 від 20.05.2016 року про результати участі перемінного складу університету в ІІ етапі Всеукраїнської студентської олімпіади з правознавства, що проходила в період з 18 по 21 квітня 2016 року в Юридичному інституті Прикарпатського національного університету імені Василя Стефаника, встановлена участь доцента кафедри кримінально-правових дисциплін факультету № 4 ОСОБА_1 у складі журі без погодження з керівництвом університету.

Цим же наказом створено комісію для проведення перевірки факту участі ОСОБА_1 у складі журі олімпіади без погодження з керівництвом університету.

В поясненні від 04 липня 2016 року, складеному власноручно, ОСОБА_1 вказав, що оскільки події мали місце більше двох місяців тому, він через тривалий час нічого не пам'ятає та з цього приводу конкретно надати будь-яку інформацію не може (а.с. 61).

В дні відсутності у ДДУВС у позивача були заплановані заняття:

- 19.04.2015 року - з 10.00 по 11.20 год.;

- 20.04.2016 року - 11.40 - 13.00 год.;

- 21.04.2016 року - 10.00 - 11.20 год.;

- 22.04.2016 року - 10.00 - 11.30 год. та 11.40 - 13.00 год.

Безпосередній керівник позивача, завідувач кафедри кримінально-правових дисциплін ОСОБА_2 пояснив, що позивач не звертався до нього про надання дозволу бути відсутнім на робочому місці у вказані дні, та він такого дозволу не надавав (а.с. 63).

Згідно пояснень ОСОБА_3, ОСОБА_1 зателефонував йому 19.04.2016 року та попросив провести заняття у групах в зв'язку з тим, що він не може вчасно повернутися на заняття. Також ОСОБА_1 дзвонив йому 20.04.2016 року та просив провести замість нього заняття 20, 21, та 22 квітня у зв'язку з тим, що його не відпускає оргкомітет студентської олімпіади.

За результатами перевірки підстав участі позивача у складі журі ІІ етапі Всеукраїнської студентської олімпіади з правознавства, комісією у складі заступника начальника ВКЗ ОСОБА_10, т.в.о. декана факультету № 4 ОСОБА_11, начальника ВКЗ ОСОБА_12, голови первинної профспілкової організації ОСОБА_13, провідного юрисконсульта ВЮЗ ОСОБА_14, першого проректора ОСОБА_15 складено висновок, згідно якого визнано таким, що знайшов підтвердження факт безпідставної відсутності ОСОБА_1 на робочому місці 18, 19, 20, 21 та 22 квітня 2016 року (а.с. 53-56).

07 липня 2016 року ректор ДДУВС ОСОБА_8 направив голові первинної профспілкової організації ДДУВС ОСОБА_13 подання в порядку ст. 43 КЗпП України про дострокове розірвання контракту з ОСОБА_1 на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до протоколу № 1 засідання первинної профспілкової організації ДДУВС від 18 липня 2016 року, надано згоду на дострокове розірвання контракту з ОСОБА_1 у зв'язку з прогулом без поважних причин (а.с. 67).

З цього ж протоколу засідання профспілки вбачається, що головою профспілки двічі надсилалися на адресу ОСОБА_1 листи з повідомленням про запрошення його на засідання профкому, на які він не з'являвся.

Наказом ректора Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ № 390 від 29.07.2016 року за грубе порушення трудової дисципліни, вимог пунктів 1.1, 1.2 Правил внутрішнього розпорядку, затверджених наказом ДДУВС від 28.08.2015 № 356, та пункту 1.6 наказу ДДУВС від 05.04.2016 № 161, що виразилось у відсутності на робочому місці без поважних причин 18, 19, 20, 21 та 22 квітня 2016 року, звільнено доцента кафедри кримінально-правових дисциплін факультету № 4 ОСОБА_1 з роботи на підставі п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України - за прогул (а.с. 68).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд 1 інстанції виходив з того, що доводи позивача щодо незаконного звільнення є обґрунтованими, однак, позивачем пропущено місячний строк, встановлений ч. 1 ст. 233 КзпП України, для звернення до суду з позовом у справі про звільнення, а тому відмовив у задоволенні позову з підстав пропуску строку.

Вказані висновки зроблені судом без порушення норм матеріального та процесуального права.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 21 КЗпП України працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін.

Відповідно до вимог постанови Кабінету міністрів України № 245 від 03.04.1993 року «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ та організацій» робітники, спеціалісти і службовці державних підприємств, установ і організацій мають право працювати за сумісництвом, тобто виконувати, крім своєї основної, іншу роботу на умовах трудового договору. На умовах сумісництва працівники можуть працювати на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина у вільний від основної роботи час.

За змістом ст. 139 КЗпП України, працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно зі ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення.

Порушення трудової дисципліни визначається як невиконання або неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов'язків. При цьому наявність вини, як одна з ознак порушення трудової дисципліни, є необхідна умовою для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності.

За ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у звязку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладено пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Стягнення оголошується в наказі і повідомляється працівникові під розписку. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Крім того, як роз'яснено у п. 24 наведеної постанови Пленуму Верховного Суду України, при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

При цьому, факт відсутності працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня (прогул) має бути належним чином зафіксований власником або уповноваженим ним органом, щоб унеможливити порушення трудових прав працівника та його безпідставне притягнення до дисциплінарної відповідальності. З огляду на предмет позову, обов'язок доведення вини працівника у порушенні трудової дисципліни на підприємстві покладено на роботодавця.

Таким чином, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з'ясування поважності причин його відсутності. Законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази, передбачені ст. 76 ЦПК України.

Разом з цим, відповідно до ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обгрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.

Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

При розгляді справи суд обґрунтовано виходив з доведеності факту відсутності доцента кафедри кримінально-правових дисциплін юридичного факультету ДДУВС ОСОБА_1 на робочому місці 18, 19, 20, 21 та 22 квітня 2016 року без поважних причин, оскільки його відрядження до Прикарпатського національного університету імені Василя Стефаника було пов'язано з виконанням його трудових обов'язків в ДНУ, де він працював за сумісництвом, тобто міг працювати лише у вільний від роботи за основним місцем роботи час. Проте, 19-22 квітня 2016 року у ОСОБА_1 були заплановані навчальні заняття зі студентами ДДУВС - за основним місцем роботи, отже, ці дні вільними від роботи у нього не були, а у вільний від занять час, тобто 18 квітня 2016 року, позивач міг бути відсутнім на робочому місці лише з дозволу завідувача кафедри ОСОБА_2

Разом з тим, судом встановлено, що звільнення ОСОБА_1 відбулося з порушенням встановленого законом порядку для звільнення працівника з підстави, передбаченої п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України.

Так, в матеріалах справи наявні два листи на ім'я ОСОБА_1 за підписом голови ППО ДДУВС ОСОБА_13, згідно з якими він запрошується на засідання профспілкового комітету, яке відбудеться 08 липня 2016 року, з приводу надання згоди на його звільнення за п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 65), та яке відбудеться 15 липня 2016 року, з аналогічного питання (а.с. 66).

Проте, доказів вручення цих листів позивачу особисто, направлення поштою, актів про відмову позивача від отримання зазначених листів тощо відповідачем не надано, що позбавляє можливості визначити, чи був позивач повідомлений про дату засідання профспілкового комітету, та що неявка позивача на ці засідання відбулася без поважних причин.

Суд також врахував обставини, за яких вчинено проступок, звернув увагу на ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, та відзначив, що відсутність позивача на роботі не потягла за собою будь-яких негативних наслідків, а саме: не було скасовано чи перенесено навчальних занять, не заподіяно відповідачу будь-якої іншої шкоди. Також судом враховано відсутність доказів про будь-які дисциплінарні стягнення щодо позивача за час його попередньої роботи в ДДУВС, навпаки, з матеріалів справи вбачається, що позивач характеризується позитивно, користується повагою серед студентів, порушень трудової дисципліни раніше не допускав, вживав заходів з метою недопущення зриву навчального процесу за час його відсутності - повідомив свого колегу ОСОБА_3 та попросив провести заняття замість нього.

Таким чином, на думку суду, застосування відповідачем до позивача найбільш тяжкого дисциплінарного стягнення із можливих не є адекватним тяжкості вчиненого проступку та його наслідкам, та, з огляду на зазначене, вважав, що доводи позивача щодо незаконного звільнення є обґрунтованими.

Разом з цим, законодавством передбачені загальні правила про позовну давність.

Зокрема, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 233 КЗпП України передбачені строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів.

Відповідно до ч. 1 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно зі ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

За змістом ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права або охоронюваного законом інтересу особи. Тобто, правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права, а відтак і обґрунтованості позовних вимог.

Як роз'яснено п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», суд з'ясовує не лише причини пропуску зазначеного строку, а усі обставини справи, права та обов'язки сторін. При необґрунтованості вимог суд відмовляє в позові з цих підстав без посилання на строки звернення до суду, оскільки вони стосуються порушеного права. При обґрунтованості вимог і поважності причин пропуску строку звернення до суду, суд поновлює пропущений строк на звернення за вирішенням трудового спору і вирішує його по суті. При пропуску строку без поважних причин суд наводить у рішенні мотиви, чому він вважає неможливим його поновити, та зазначає, що відмовляє в позові саме з цих підстав.

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Отже, відновлення пропущеного процесуального строку є правом суду, яким останній користується, виходячи із поважності причин пропуску строку, які є об'єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення позивачем процесуальних дій для звернення до суду.

Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України» вказав, що одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності. Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків.

Як вбачається з матеріалів справи, у позовній заяві ОСОБА_1 зазначав, що трудову книжку та копію наказу про звільнення отримав 05.09.2016 року. Позивач посилався на те, що ним було подано до суду позов про поновлення на роботі 30.09.2016 року, однак ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.10.2016 року позовна заява була повернута позивачу у зв'язку з непідсудністю справи суду, тобто у суду не виникло питання щодо пропуску строку та судом не вчинено у зв'язку з цим жодних процесуальних дій. Позивач зазначає, що ухвалу про повернення позовної заяви отримав 08.11.2016 року (в «уточненнях» від 23.01.2018 року вказує, що отримав зазначену ухвалу 10.11.2016 року а.с. 150-151), та 10.11.2016 року повторно звернувся з аналогічним позовом до суду. У зв'язку з цим позивач вважав, що строк для звернення з позовом до суду ним не пропущено.

З оглянутої судом 1 інстанції в судовому засіданні цивільної справи № 200/16902/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення в займаній посаді, стягнення заробітної плати та час вимушеного прогулу та моральної шкоди, вбачається, що з зазначеним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 30.09.2016 року. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.10.2016 року позовна заява була повернута позивачу у зв'язку з непідсудністю справи суду. Копію вказаної ухвали позивач отримав 08.11.2016 року, що підтверджується його особистим підписом у матеріалах справи. Ухвала суду від 04.10.2016 року ніким не оскаржувалась.

Судом також з'ясовувалось питання щодо дати отримання позивачем трудової книжки, та встановлено, що в особовій картці позивача (Доповнення до анкети - а.с. 72 зворот) міститься особистий запис позивача «З наказом про звільнення ознайомлений, трудову книжку отримав. 10.08.2016».

Позивач не заперечував, що ним було здійснено запис у особовій картці, однак вказував на те, що підпис ним було зроблено без зазначення дати. Разом з цим, позивач не стверджував, що підпис в особовій картці не є його підписом, не надав доказів та не заявляв відповідних клопотань, зокрема, не заявляв клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи, а отже, не використав свої процесуальні права щодо подання доказів.

Суд критично поставився до пояснень свідка ОСОБА_3, який пояснив, що отримував трудову книжку разом з ОСОБА_1 у вересні 2016 року, однак, свідок не зміг точно назвати дату, коли це відбувалось, та не зміг дати однозначну відповідь, чи дійсно ОСОБА_1 розписувався за отримання трудової книжки.

Крім того, в судовому засіданні був опитаний свідок ОСОБА_16, інспектор відділу кадрів ДДУВС, яка пояснила, що вона точно пам'ятає дату видачі трудової книжки ОСОБА_1 - 10.08.2016 року, оскільки двічі направляла позивачу повідомлення про його звільнення та необхідність отримати розрахунок і трудову книжку, і востаннє таке повідомлення було нею направлено 09.08.2016 року, тому вона здивувалася, що вже на другий день ОСОБА_1 прийшов за трудовою книжкою.

Ці пояснення свідка підтверджуються копією повідомлення від 09.08.2016 року на ім'я позивача щодо необхідності отримання остаточного розрахунку та трудової книжки (а.с. 71).

Виходячи зі встановлених обставин та наданих доказів, суд вважав встановленим факт отримання позивачем трудової книжки саме 10.08.2016 року, та виходив з того, що навіть первісна подача позову ОСОБА_1 до суду 30.09.2016 року відбулась із пропуском встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України місячного строку.

При розгляді справи судом також врахована правова позиція, викладена Верховним Судом України у справі № 6-895цс15, згідно якої за змістом ст. 257, ч. 2 ст. 264, ч.ч. 4, 5 ст. 267 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 118, ч. 1 ст. 122 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) перебіг позовної давності шляхом пред'явлення позову може перериватися не в разі будь-якого направлення позову поштою, а здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства, зокрема ст.ст. 109, 119, 120 ЦПК України. Якщо судом у прийнятті позовної заяви відмовлено або її повернуто, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подача позову з недодержанням правил підсудності.

Враховуючи вищезазначену правову позицію, а також дату ознайомлення з наказом про звільнення та дату отримання трудової книжки, а саме 10.08.2016 року, та те, що первісний позов ОСОБА_1 поданий 30.09.2016 року, який був повернутий ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.10.2016 року, відсутні підстави вважати, що звернувшись з позовом повторно 10.11.2016 року позивач не пропустив строк для звернення до суду.

При цьому, позивачем не надано заяви про поновлення пропущеного строку, у зв'язку з чим суд був позбавлений можливості вирішувати питання про поновлення цього строку.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем пропущено місячний строк, встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України, для звернення до суду з позовом у справі про звільнення.

Колегія суддів погоджується з обґрунтованими висновками суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог, вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що за заявою позивача про підроблення офіційних документів працівниками Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ відкрито кримінальне провадження, колегія суддів не приймає до уваги та звертає увагу на те, що відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України обов'язковими для суду є вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили. Проте, таких доказів матеріали справи не містять.

Доповнення до апеляційної скарги та додані до них протоколи допиту свідків, подані апелянтом 24.09.2018 року, колегія суддів не приймає у якості доказів по справі, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦПК України право на доповнення чи зміну апеляційної скарги апелянт має реалізувати лише протягом строку на апеляційне оскарження.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно ч. 2 ст. 364 ЦПК у разі доповнення чи зміни апеляційної скарги особа, яка подала апеляційну скаргу, повинна подати докази надсилання копій відповідних доповнень чи змін до апеляційної скарги іншим учасникам справи, в іншому випадку суд не враховує такі доповнення чи зміни.

Проте, доказів надсилання копій відповідних доповнень до апеляційної скарги іншим учасникам справи матеріали справи не містять.

Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає безпідставними та такими, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення позивачем обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористалася наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення, не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст.ст. 263, 264 ЦПК України і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: