Постанова

Іменем України

22 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 137/1608/16-ц

провадження № 61-18917св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Приватний нотаріус Літинського районного нотаріального округу Вінницької області Жуковська Ірина Вікторівна,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 на рішення Літинського районного суду Вінницької області від 13 квітня 2017 року у складі судді Білик Н. В. та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 24 травня 2017 року у складі колегії суддів: Рибчинського В. П., Голоти Л. О., Панасюка О. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У серпні 2016 року ОСОБА_4звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - Приватний нотаріус Літинського районного нотаріального округу Вінницької області (далі - Приватний нотаріус Літинського РНО) Жуковська І. В., про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та договорів купівлі-продажу земельних ділянок недійсними, посилаючись на те, що 19 грудня 2014 року між ним та ОСОБА_5 були укладені нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу, за якими він продав відповідачу належне йому нерухоме майно, яке розташоване в селі Івча Літинського району Вінницької області, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями, земельну ділянку площею 0,1205 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд та земельну ділянку площею 0,3361 га для ведення особистого селянського господарства. Під час укладення вказаних правочинів ОСОБА_5 умисно ввів його в оману та не сплатив грошові кошти за майно в розмірі 5 000 доларів США, тобто суму, про яку вони фактично домовлялися. Покупець мав розрахуватися з ним одразу після укладення договорів, проте оплату не провів. Таким чином, дії відповідача були спрямовані на введення його та нотаріуса в оману щодо порядку розрахунку. Враховуючи викладене, ОСОБА_4просив визнати недійсними вказані договори купівлі-продажу на підставі статей 203, 215, 230 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 13 квітня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що згідно з умовами договорів купівлі-продажу сторони узгодили суму грошових коштів, які продавець отримав до їх підписання та нотаріального посвідчення. Підписавши оспорювані правочини, ОСОБА_4 підтвердив, що покупець повністю сплатив кошти за житловий будинок та земельні ділянки. Позивачем не надано доказів, які б свідчили про наявність у нього фізичних вад, що перешкоджали йому сприймати інформацію, яка зазначена в договорах.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 24 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Літинського районного суду Вінницької області від 13 квітня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У червні 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Літинського районного суду Вінницької області від 13 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 24 травня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що під час укладення договорів купівлі-продажу відповідач умисне ввів позивача в оману щодо передачі грошових коштів за придбане майно. Покупець мав розрахуватися з ОСОБА_4 одразу після укладення оспорюваних правочинів, однак оплату не провів. Позивач не читав текстів договорів, оскільки має слабкий зір та є особою похилого віку, у зв'язку з чим не знав про зазначення в цих документах відомостей щодо проведення повного розрахунку.

У серпні 2017 року Приватний нотаріус Літинського РНО Жуковська І. В. подала заперечення на касаційну скаргу, в якому просила відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що сторони були ознайомленні зі змістом договорів ще до їх підписання і не вказували про існування між ними домовленості про будь-який інший порядок розрахунків. ОСОБА_4 не повідомляв їй про наявність у нього вад слуху чи зору. При посвідчені договорів вона дотрималася всіх вимог чинного законодавства, в тому числі Закону України «Про нотаріат».

У серпні 2017 року ОСОБА_5 також подав заперечення на касаційну скаргу, в якому просив відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що він повністю розрахувався з позивачем за придбане майно. Під час укладення договорів продавець не повідомляв про наявність у нього вад слуху чи зору. Лише через декілька тижнів ОСОБА_4 змінив свою думку щодо вартості домоволодіння та став вимагати проведення доплати.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

07 травня 2018 року справу № 137/1608/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з пунктом першим частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (стаття 657 ЦК України).

Судами встановлено, що 19 грудня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були укладені нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу об'єктів нерухомого майна, а саме:

- житлового будинку, за яким ОСОБА_4 (продавець) передав (продав) у власність, а ОСОБА_5 (покупець) прийняв - житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1. Сторони підтвердили, що продаж майна вчинено за 7 000 грн, які продавець отримав від покупця повністю готівкою до підписання цього договору (пункт 3.1);

- земельної ділянки, за яким ОСОБА_4 (продавець) передав (продав) у власність, а ОСОБА_5 (покупець) прийняв - земельну ділянку площею 0,1205 га (кадастровий номер НОМЕР_1) для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, яка розташована по АДРЕСА_1. Сторони підтвердили, що продаж майна вчинено за 2 000 грн, які продавець отримав від покупця повністю готівкою до підписання цього договору (пункт 4);

- земельної ділянки, за яким ОСОБА_4 (продавець) передав (продав) у власність, а ОСОБА_5 (покупець) прийняв - земельну ділянку площею 0,3361 га (кадастровий номер НОМЕР_2) для ведення особистого селянського господарства, яка розташована по вулиці Вишневій в селі Івча Літинського району Вінницької області. Сторони підтвердили, що продаж майна вчинено за 1 000 грн, які продавець отримав від покупця повністю готівкою до підписання цього договору (пункт 4).

Всуді першої інстанції Приватний нотаріус Літинського РНО Жуковська І. В. пояснила, що під час посвідчення оспорюваних договорів нею було визначено обсяг цивільної дієздатності осіб та встановлено дійсні наміри кожної зі сторін, які не висловлювали будь-яких заперечень щодо умов правочинів.ОСОБА_4 самостійно ознайомлювався з проектами договорів та не повідомляв їй про наявність у нього вад слуху чи зору.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-п'ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 19, 20 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Аналіз вказаної норми дає підстави для висновку, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення; тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо).

Таким чином, аргументи заявника про те, що він фактично не отримував грошових коштів за продаж спірного майна не можуть бути підставою для визнання оспорюваних правочинів недійсними відповідно до статті 230 ЦК України, оскільки неналежне виконання грошового зобов'язання за договором купівлі-продажу лише свідчить про невиконання умов договору, а не про його недійсність.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що згідно з умовами оспорюваних правочинів продаж майна здійснено за 10 000 грн (7 000 грн + 2 000 грн + 1 000 грн), які були отримані продавцем від покупця повністю до підписання договорів. Повний розрахунок і відсутність матеріальних та інших претензій один до одного сторони підтвердили своїми підписами. Доказів того, що зазначені умови сторонами не виконано та відповідач не розрахувався за придбане майно, суду надано не було.

Отже, позивачем не доведено, що під час підписання та нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу існували обставини, які мали істотне значення та щодо яких відповідач навмисно ввів його в оману, і що, його обізнаність про такі обставини могла вплинути на вчинення ним оспорюваних правочинів.

З урахуванням наведеного необґрунтованими є доводи касаційної скарги про введення продавця в оману щодо порядку розрахунку за оспорюваними правочинами та у зв'язку з цим наявності підстав для визнання їх недійсними, оскільки обставини неотримання грошових коштів не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду та, навіть за умов їх встановлення, такі обставини не можуть бути підставою для застосування положень статті 230 ЦК України.

Невиконання відповідачем умов договорів купівлі-продажу в частині розрахунку, на що посилається позивач, не позбавляє його права звернутися з вимогою про їх розірвання згідно із частиною другою статті 651 ЦК України.

Оскільки ОСОБА_4 не доведено умислу ОСОБА_5 щодо приховання від нього обставин, які мають істотне значення, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав, визначених статтею 230 ЦК України, для визнання недійсними оспорюваних правочинів.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Літинського районного суду Вінницької області від 13 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 24 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов