Постанова

Іменем України

20 березня 2019 року

м. Київ

справа № 521/13148/17

провадження № 61-36532св18

Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач -ОСОБА_2

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Одеської області від 17 травня 2018 року у складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Дрішлюка А. І., Громіка Р. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності та поділ майна подружжя.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що з 18 липня 2008 року по

06 квітня 2016 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем.

28 квітня 2012 року між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Стікон» (далі - «Стікон») укладено інвестиційний договір, на підставі якого подружжя придбало квартиру

АДРЕСА_2 за ціною

536 700,00 грн, що були сплачені цього ж дня.

Посилаючись на те, що 419 000,00 грн з указаної суми були його особистими коштами, які він отримав внаслідок відчуження за договором купівлі-продажу від 24 квітня 2012 року, укладеного між ним та ОСОБА_3, належної йому на підставі договору дарування, квартири АДРЕСА_1, його частка у праві власності на спірне нерухоме майно становить 78,07 відсотків, решта - належить йому та відповідачеві на праві спільної сумісної власності, просив визнати за ним право приватної власності на 78070/100000 частин квартири АДРЕСА_2, та розподілити в рівних частках між ним та ОСОБА_2 іншу частку квартири, визнавши за кожним з них право приватної власності по 10965/100000 частин.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2017 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на 78,07 відсотків - 78070/100000 частин квартири АДРЕСА_2.

У порядку розподілу іншої частини квартири, визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 право приватної власності по 10,965 відсотків - 10965/100000 частин за кожним.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що джерелом набуття спірної квартири не були в повному обсязі спільні сумісні кошти подружжя, оскільки 419 000,00 грн належали особисто ОСОБА_1, які він отримав від відчуження належної йому на праві приватної власності квартири за кілька днів до придбання спірної квартири, що підтверджується належними та допустимими доказами, а тому наявні підстави вважати, що 78070/100000 частини квартири придбані ОСОБА_1 за особисті кошти, а тому є його приватною власністю. Інша частина квартири належить подружжю на праві спільної сумісної власності у рівних частках.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 17 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову частково.

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 за кожним.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції не перевірив належним чином обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам. Відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків Державної фіскальної служби України про суми виплачених доходів від нерухомості у розмірі 419 000,00 грн не можуть слугувати достатніми і належними доказами на підтвердження того, що саме вказана сума була вкладена в інвестування спірної квартири, та не звернув увагу на відсутність в матеріалах справи договору купівлі-продажу квартири у м. Феодосії. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано, за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини є рівними.

Короткий зміст вимог та доводів наведених у касаційній скарзі

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга обгрунтована посиланням на незаконність висновків апеляційного суду про неналежність доказів, зокрема - інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, довідки органів Державної фіскальної служби України, квитанції про сплату податків від продажу нерухомого майна, оскільки такі докази отримані на законних підставах з дотриманням вимог чинного законодавства. Апеляційний суд не ознайомився з аудіофіксацією судового засідання суду першої інстанції, у якому встановлено, що оригінал договору купівлі-продажу квартири від 24 квітня 2012 року знаходиться у відповідача. Заперечуючи проти задоволення позову та зазначаючи про те, що грошові кошти у розмірі 419 000,00 грн були ним витрачені на інші цілі, а спірна квартира придбана за рахунок коштів, наданих батьками відповідача, ОСОБА_2 не надала жодних доказів на підтвердження зазначених обставин. Крім того, апеляційний суд залишив поза увагою практику Верховного Суду щодо розгляду аналогічних справ, у яких суд у подібних правовідносинах та обставинах дійшов висновку про те, що кошти отримані від продажу особистого майна одного з подружжя, використані ними на придбання спірного майна, зменшують долю спільного майна подружжя в такому майні та, що частка майна придбана за ці кошти є особистим майном того з подружжя, що витратив на нього свої кошти. При цьому суд не звернув увагу, що особисте майно одного з подружжя було продано за декілька днів до придбання спірного майна, з невеликим розривом в часі. Вважав, що рішення апеляційного суду фактично грунтується на поясненнях відповідача, які не підтверджені належними та допустимими доказами.

У серпні 2018 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, у якому просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Апеляційного суду Одеської області від 17 травня 2018 року залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що у матеріалах справи відсутній примірник договору купівлі-продажу від 24 квітня 2012 року, не встановлено його умови, достовірний час взаєморозрахунків покупця з позивачем. Доказів на підтвердження того, що отримані від продажу квартири грошові кошти у розмірі 419 000,00 грн були внесені на рахунок ТОВ «Стікон» за придбання майнових прав за договором інвестування, позивач не надав. Зокрема такими доказами могли у бути банківські документи про перерахування коштів з рахунку позивача на рахунок ТОВ «Стікон». На підтвердження своїх вимог позивач надав суду квитанцію про сплату ним податку у розмірі 5 відсотків від 419 000,00 грн, що свідчить про те, що його процент частки у спірній квартирі становив менше, ніж 78, 07 процентів. Навіть якщо припустити, що частина коштів належала особисто позивачу, то рішення про визнання частини особистої приватної власності на квартиру несправедливе, оскільки в спірній квартирі вже зроблено ремонт за спільні кошти подружжя. Отриманні від продажу квартири кошти, позивач витратив на ведення бізнесу та повернення своїх боргів, а спірна квартира була придбана за рахунок їх спільної праці та допомоги її батьків. Посилання на практику Верховного Суду є безпідставним, оскільки таких висновків касаційний суд дійшов за інших фактичних обставин справи.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 02 липня 2018 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 06 лютого 2019 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (викликук) сторін за наявними у ній матеріалами.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що в суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

З 18 липня 2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2016 року.

Квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору дарування від 18 жовтня 2011 року, укладеного між ОСОБА_5 та

ОСОБА_1

24 квітня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу зазначеної квартири, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 17 жовтня 2017 року.

Згідно з даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податників Державної фіскальної служби України від 07 вересня 2017 року № 46928,

24 квітня 2012 року ОСОБА_1 отримав дохід від продажу нерухомості у розмірі 419 000,00 грн.

28 квітня 2012 року між ТОВ «Стікон» та ОСОБА_4 укладено договір інвестування №Бр-61/221, за умовами якого забудовник передає, а покупець-інвестор шляхом внесення інвестиційних коштів за майнові права, придбаває у власність квартиру АДРЕСА_2, вартість якої становить 536 670,00 грн.

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера від 28 квітня

2012 року, виданого ТОВ «Стікон», на виконання умов вказаного договору ОСОБА_4 сплатила 536 670,00 грн.

15 червня 2012 року право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_4

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до частини третьої, четвертої статті 368 ЦК Українимайно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 57 СК Україниособистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Статтею 60 СК Українивизначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов'язаний довести обставини, що її спростовують.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК Українивважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає вкзаним критеріям.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. А тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Саме про таке застосування норм статей 57, 60 СК України наведено у постановах Верховного Суду України від 19 червня та 02 жовтня 2013 року,

від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 16 грудня 2015 року у справі

№ 6-2641цс15.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина перша статті 79 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Згідно зчастиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що зібраними у справі доказами підтверджується, що метою набуття спірної квартири є придбання її у спільну сумісну власність для проживання в ній подружжя і домовленостей про те, що частина квартири є об'єктом приватної власності ОСОБА_1 між сторонами у справі при її інвестуванні досягнуто не було, а тому спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частка кожного в якому становить по 1/2 спірної квартири.

Такого висновку апеляційний суд дійшов внаслідок неповного з'ясування обставин справи та переоцінки доказів наданих судом першої інстанції.

Установивши, що 24 квітня 2002 року ОСОБА_1 продав належну йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1, а 28 квітня 2002 року (на четвертий день) подружжям були внесені інвестиційні кошти на придбання квартири АДРЕСА_2, вартість якої становить 536 670,00 грн, суд першої інстанції дійшов обгрунтовано висновку про те, що позивачу у спірному майні належить частка, що пропорційна до внесених ним особисто грошових коштів, отриманих внаслідок відчуження належного йому на праві приватної власності майна.

Доказів придбання сторонами спірної квартири за кошти батьків, як указувала ОСОБА_2, відповідач не надала.

Встановлені судом першої інстанції, на підставі належно оцінених доказів, обставини не викликають сумнівів у їх очевидності, оскільки факт відчуження належної позивачеві на праві приватної власності квартири підтверджується інформацією, наданою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а отримання грошових коштів внаслідок продажу нерухомого майна у розмірі 419 000, 00 грн - відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків Державної фіскальної служби України про суми отриманих

ОСОБА_1 доходів, а тому відсутність договору купівлі-продажу від

24 квітня 2012 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, не спростовує зазначені обставини.

Твердження заявника про те, що вартість спірної квартири істотно збільшилась внаслідок здійснених за час шлюбу поліпшень, проведення ремонтних робіт, що дає підстави вважати квартиру спільною сумісною власністю подружжя є непереконливими, оскільки суд може визнати майно дружини (чоловіка) об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо воно за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат другого з подружжя. Доказів на підтвердження зазначених обставин відповідач не надала.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 413 ЦПК Українисуд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та надав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, та застосував норми матеріального права, внаслідок чого ухвалив законне та обгрунтоване судове рішення.

З урахуванням наведеного, Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції необхідно залишити в силі.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК Україниу постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Зважаючи на те, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 10 733,40 грн ((536 670,00 грн *1%)*200%)) підлягають стягненню із ОСОБА_2

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 17 травня 2018 року скасувати, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2017 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 733 гривні 40 копійок на відшкодування судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: А. С. Олійник

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І. Усик