справа № 570/1806/18
провадження № 2/570/1012/2018
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

19 квітня 2019 року

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Кушнір Н.В.

з участю представника позивача адвоката ОСОБА_1,

представників відповідача ОСОБА_2,

адвоката ОСОБА_3,

секретаря судового засідання Кмін В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області /м.Рівне, вул.П.Могили, 24/ цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

покликаючись на те, що реєстрація відповідача створює їй перешкоди у вільному користуванні її помешканням, представник позивача адвокат ОСОБА_1 у поданій до суду 23 квітня 2018 року позовній заяві просить усунути позивачу перешкоди у користуванні житлом шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування будинком №6 по вул.Міцкевича в смт.Клевань Рівненського району Рівненської області.

Представник позивача позов підтримує повністю і по аналогічних мотивах.

Представник відповідача ОСОБА_2 просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на таке:

1) Жодного доказу того, що відповідач не проживає за вищевказаною адресою позивачем не надано. Крім того, її проживання підтверджується копіями квитанцій про сплату комунальних послуг за 2017-2018 роки.

2) Вказаний будинок є її постійним місцем проживання. Позивач постійно проживає за кордоном, фактично не користується спірним будинком, не проживала і не проживає у вказаному будинку, не довела те, що звільнення належного позивачу будинку викликано необхідністю використання нею вказаного будинку для особистого проживання, тобто, становить для неї гостру соціальну зобхідність. Належним чином не обгрунтовано, яким саме чином проживання відповідача в житловому будинку за вищевказаною адресою обмежує права позивача, враховуючи той факт, що її постійним місцем проживання є Німеччина, місто Потсдам, вулиця Шілфхоф, 20.

3) Відповідач зареєстрована за цією адресою з 13 березня 2013 року по 11 серпня 2016 року та знову зареєстрована 11 жовтня 2017 р. за згодою відповідача. Це є підтвердженням домовленості сторін про те, відповідач буде проживати за вищевказаною адресою, доглядаючи за господарством, тобто фактично укладено договір найму житла.

4) Відповідач є інвалідом 2-ї групи та не має у приватній власності іншого житла.

5) Відповідач наділена переважним правом на купівлю будинку.

6) Крім того, виникає питання щодо дійсності паспорту громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_4.

7) Чинним законодавством визначено обов'язок власника не використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_3 позов не визнає з аналогічних підстав.

Суд, заслухавши їх пояснення, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Вимоги ст.264 ЦПК України зобов'язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони скористалися правовою допомогою.

Як встановлено судом, згідно свідоцтва про право на спадщину від 29 травня 2017 року позивач є власником будинку №6 по вул.Міцкевича в смт.Клевань Рівненського району Рівненської області. За цією адресою зареєстрований лише відповідач, що підтверджується довідкою Клеванської селищної ради Рівненського району Рівненської області про склад сім'ї від 04 квітня 2018 року та відповіддю з органу реєстрації місця проживання про реєстрацію з 11 жовтня 2017 року. Відповідно до даних паспорта відповідача за вказаною адресою вона зареєстрована з 13 березня 2013 року по 11 серпня 2016 року.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Згідно ст.41 Конституції кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Аналогічний висновок викладений і в ч.1 ст.321 ЦК України та ст.1 Першого протоколу Конвенції.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Реалізуючи право на житло, людина може користуватись тільки тим житлом, право користування яким у неї виникло з правочину або на підставі закону. Відповідно до законодавства України таке право виникає у власника житла (глава 28 ЦК), членів його сімї (ст.405 ЦК, ст.156 ЖК), орендаря (наймача) житла (ст.810 ЦК, ст.61 ЖК), членів його сімї (ст.816 ЦК, ст.ст.64, 160 ЖК) тощо. Положення цього конституційного принципу закріплені у ч.4 ст.9 ЖК України, де визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно зі ст.310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. При цьому відповідно до ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У правовій позиції Судової палати у цивільних справах Верховного суду України у справі №6-709цс16 зазначається, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

За результатами аналізу встановлених обставин справи та вищенаведених правових норм можна дійти таких висновків.

Законодавство розрізняє зняття з реєстрації особи, що є членом сім'ї власника та зняття з реєстрації особи, що не є членом сім'ї. Так, якщо особа, яка не є членом сімї власника, не погоджується на добровільне зняття з реєстрації місця проживання, власник житлового приміщення, можете звернутись до відповідних органів із заявою та документами, які підтверджують, що саме він є власником житлового приміщення (свідоцтво про право власності на нерухоме майно, інформаційна довідка та ін.). Вказані документи є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання.

За положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до ст.811 ЦК України договір найму житла надається у письмовій формі. Проте, виходячи зі змісту ст.218 ЦК України недодержання сторонами вимоги щодо письмової форми правочину не має наслідком його недійсність. Крім цього, законом не встановлено недійсність договору найму житла, укладеного в усній формі. До того ж свої обовязки, визначені ст.815 ЦК України як наймач ОСОБА_5 виконувала у повному обсязі, зокрема,

- використовувала житло лише для проживання у ньому;

- не проводила реконструкцію житла;

- самостійно вносила плату за комунальні послуги;

- замість орендної плати забезпечувала збереження житла, утримувала його в належному стані та вела господарство.

Отже, у зв'язку з переходом права власності на будинок відповідач як рідна сестра попереднього власника втратила право користування спірним житлом та її вселення до будинку мало б здійснюватися за згоди нового власника - позивача - її рідної племінниці, яка надала таку згоду, оскільки реєстрація відповідача відбулася вже після отримання позивачем будинку у власність. Крім того, ніким не заперечується, що відповідач весь час продовжувала проживати у вказаному будинку, сплачувала всі комунальні послуги, провела ремонт будинку. оскільки між сторонами була домовленість про укладення договору купівлі-продажу спірного будинку після отримання позивачем повніліття.

При цьому слід зазначити, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено. Підстави для виселення відповідача, яка, як мінімум, з 2013 року за згодою як попереднього, так і нинішнього власника будинку зареєстрована у спірному житлі та користувалась нею, необхідність і пропорційність такого заходу позивачем не доведені.

Ч.2 ст.8 Конвенції про захист права людини і основоположних свобод визначено механізм втручання у право на житло, який передбачає здійснення такого втручання згідно із законом та втручання повинно бути необхідним у демократичному суспільств в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров"я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Отже, з огляду на гарантії, визначені Конвенцією, правомірність виселення особи залежить не лише від наявності нормативного акта, на підставі якого воно є можливим, але й висновку щодо співрозмірності такого заходу легітимній меті, яка переслідується виселенням. Наявність чи відсутність такої співмірності може визначатися з урахуванням конкретних обставин справи та зокрема, можливості особи забезпечити собі інше житло. Аналіз вищенаведених обставин справи дає підстави для висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 є втручанням у право ОСОБА_5 на житло, оскільки не є виправданими в демократичному суспільстві.

Зі змісту ст.5 ЦК вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55, 124 Конституції та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. П.6 ч.1 ст.3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, і добросовісність. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв'язку з відмовою в позові понесені судові витрати залишаються на особі, яка їх понесла.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

відмовити у позові ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням.

Рішення може бути оскаржено до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності новою редакцією Кодексу.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, вул.Шілфхоф, 20, м.Потсдам Німеччина.

Відповідач - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, паспорт громадянина України СР 017182 виданий 04 березня 1996 року Рівненським РВ УМВС України в Рівненській області, зареєстрована: ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_2.

Повне судове рішення виготовлене 22 квітня 2019 року.

Суддя: Кушнір Н.В.