Постанова

Іменем України

13 березня 2019 року

м. Київ

справа № 450/797/15-ц

провадження № 61-10670св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Гулька Б. І., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 січня 2016 року у складі судді Мусієвського В. Є. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 31 травня 2016 року у складі колегії суддів: Шандри М. М., Шумької Н. Л., Монастирецького Д. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про припинення права власності ОСОБА_4 на 1/4 частину будинковолодіння АДРЕСА_1, сплату ОСОБА_4 компенсацію вартості її 1/4 частини та визнання за нею право власності на 1/4 частку цього будинковолодіння.

Позов мотивовано тим, що сторони у справі є рідними сестрами. Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 16 жовтня 2001 року визнано за ОСОБА_3 право власності на 3/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1, а за відповідачем - на 1/4 частину такого. Земельна ділянка, що закріплена за будинковолодінням, не приватизована. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 20 травня 2002 року рішення залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду України від 03 січня 2003 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Постійним місцем проживання та реєстрації відповідача є АДРЕСА_2. У спірному будинку вона не зареєстрована, не проживала і не проживає, що підтверджується довідкою сільської ради. Оскільки частка ОСОБА_4 є незначною, не може бути виділена в натурі, спільне володіння і користування будинком є неможливим через особисті неприязні стосунки між сестрами, припинення права на частку не завдасть істотної шкоди, а тому вважає, що право відповідача на 1/4 будинковолодіння АДРЕСА_1 може бути припинено за рішенням суду зі сплатою грошової компенсації згідно з висновком експерта.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 31 травня 2016 року позов задоволено. Припинено право власності ОСОБА_4 на ј частку будинковолодіння АДРЕСА_1, визначено сплатити ОСОБА_4 грошову компенсацію вартості її 1/4 частки у будинковолодінні АДРЕСА_1 у розмірі 87 360, 00 гривень, які знаходяться на судовому депозиті Територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській області згідно з квитанцією від 23 жовтня 2015 року № 77 (рахунок отримувача НОМЕР_1, код отримувача 825014). Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частку будинковолодіння АДРЕСА_1. Проведено розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірне будинковолодіння є неподільним, належна відповідачу частка є незначною і не може бути виділена в натурі, спільне володіння і користування є неможливим, а припинення її права власності на таку частку не завдасть істотної шкоди її інтересам, оскільки нею буде отримано належну компенсації вартості її частки.

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 31 травня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Пустомитівського районного суду від 14 січня 2016 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, який врахував наявність у відповідача іншого житла за адресою: місто Львів, вулиця Варшавська, 68/164, де вона зареєстрована, брала участь у приватизації та дійшов висновку, що припинення права відповідача на частку не завдасть істотної шкоди її інтересам, оскільки житлом вона забезпечена.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

07 липня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі.

У серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення позивача на касаційну скаргу.

У лютому 2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

11 лютого 2019 року ухвалою Верховного Суду вказану справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що у відповідача іншого житла у користуванні чи власності у селі Мурованому Пустомитівського району Львівської області немає. Той факт, що відповідач має частку у приватизованій її сім'єю квартирі у м. Львові не є підставою позбавлення її частки у будинковолодінні.

Суди взяли до уваги висновок судової будівельно-технічної експертизи, у якому відсутня можливість добудови до будинку кухні та комунальних вигод. У будинку є три кімнати, в тому числі, житлова кімната площею 9,4 кв. м, яка могла бути виділена відповідачу у натурі, з добудовою кухні та комунальних вигод.

Закріплена у користування за спірним домоволодінням земельна ділянка не приватизована, однак експерт провела її оцінку. Припинивши її законне право на ј частки у спільній власності на будинковолодіння суди позбавили її права на приватизацію частки земельної ділянки.

Її частка є значною, оскільки становить 25% від всього будинковолодіння, а визначена вартість не відповідає дійсній ринковій вартості.

Позивач не проживає у спірному будинку та вона не зареєстрована у ньому.

Заперечення позивача проти касаційної скарги

Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що спільне володіння та користування будинковолодінням є неможливим, враховуючи характер відносин, що склалися між сторонами, незважаючи на те, що вони є рідними сестрами, проте між ними відсутнє взаєморозуміння. Судом враховано, що відповідачем не заявлено вимоги про встановлення порядку користування будинком.

Судами встановлено, що спірне будинковолодіння є неподільним, частка належна відповідачу є незначною і не може бути виділена в натурі, спільне володіння і користування є неможливим, а припинення її права власності на таку частку не завдасть істотної шкоди її інтересам, оскільки нею буде отримано належну компенсацію вартості її частки.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 16 жовтня 2001 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 20 травня 2002 року, визнано за ОСОБА_3 право власності на 3/4 частини будинковолодіння АДРЕСА_1, а за ОСОБА_4 право власності на 1/4 частину цього будинковолодіння.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що висновком судової будівельно-технічної експертизи від 06 серпня 2015 року № 044/15 Товариства з обмеженою відповідальністю «ГАЛ-СВІТ» встановлено, що дійсна вартість будинковолодіння АДРЕСА_1 становить 349 440,00гривень, тобто вартість 1/4 частини такого становить 87 360,00 гривень. Реальний розподіл будинковолодіння АДРЕСА_1 між співвласниками відповідно до належних їм часток не можливий, тобто, будинок усенсі статті 183 ЦК України є неподільною річчю, оскільки виділити в натурі ј частину такого без втрати можливості використовувати за його цільовим призначенням неможливо.

Спільне володіння та користування будинковолодіння є неможливим враховуючи характер відносин, що склались між сторонами, незважаючи на те, що вони є рідними сестрами, проте між ними відсутнє взаєморозуміння. Крім цього, суд враховує те, що вимогу про встановлення порядку користування будинком відповідачем не заявлено.

Крім цього, судом встановлено що відповідач ОСОБА_4 18 квітня 1989 року зареєстрована та постійно проживає за адресою АДРЕСА_2, вона брала участь у приватизації цієї квартири та володіє правом на частку в ній тобто припинення її права на частку не завдасть істотної шкоди її інтересам, оскільки вона забезпечена житлом в іншому місці та отримає грошову компенсацію вартості її частки в будинковолодінні.

Згідно з квитанцією від 23 жовтня 2015 року № 77 позивачем внесено на р/р НОМЕР_1 судового депозиту Територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській області грошові кошти в сумі 87 360,00 гривень, що відповідає вартості частки відповідачки в спірному будинковолодіння.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, заперечення на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Спір між сторонами виник щодо припинення права на частку у спільному майні - будинку з підстав неможливості спільного ним володіння та користування, належна відповідачу частка є неподільною, та припинення права на частку не завдасть істотної шкоди відповідачу.

Правовою підставою для припинення права на частку у спільному майні є стаття 365 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння та користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім'ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 посилалася на те, що припинення права на частку відповідно до статті 365 ЦК України є правом, а не обов'язком суду, суд захистив лише право власності позивача, порушивши її права як власника, а також право користуватися земельною ділянкою з метою отримання продуктів харчування, враховуючи, що вона є пенсіонером, інвалідом, має невелику пенсію.

У цій справі суди першої та апеляційної інстанції надали перевагу характеру відносин між сторонами, взяли до уваги внесення позивачем на депозитний рахунок суду кошти в сумі 87 360,00 грн та дійшли висновку, що припинення права відповідача на частку у будинку не завдасть їй істотної шкоди.

У касаційній скарзі відповідач також посилається на те, що суди необгрунтовано припинили належне їй право на частку у будинку. Крім того, для обслуговування будинку її покійній матері було надано земельну ділянку площею 0,24 га, вартість будинковолодіння, яке знаходиться майже у зоні міста Львова, є значно заниженою. Метою позивача є приватизація земельної ділянки та продаж будинковолодіння.

Відповідно до статті 1 Протоколу доКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини зауважував, що стаття 1 Першого протоколу по суті, гарантує право власності і містить три окремі норми: перша норма, що сформульована у першому реченні частини першої та має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння своїм майном; друга, що міститься в другому реченні частини першої цієї статті, стосується позбавлення особи її майна і певним чином це обумовлює; третя норма, зазначена в частині другій, стосується, зокрема, права держави регулювати питання користування майном. Однак ці три норми не можна розглядати як "окремі", тобто не пов'язані між собою: друга і третя норми стосуються певних випадків втручання у право на мирне володіння майном і, отже, мають тлумачитись у світлі загального принципу, проголошеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справі "Літгоу та інші проти Сполученого Королівства" (Lithgow and Others v. the United Kingdom) від 8 липня 1986 року, п. 106, серія A, N 102) (справа « Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Вирішуючи спір, суди не взяли до уваги, що згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Перевіряючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд виходить з основних засад судочинства, зокрема, верховенства права, пропорційності (пункти 1, 6 частини третьої статті 2 ЦПК України) та з урахуванням установлених обставин справи враховує інтереси обох власників будинковолодіння АДРЕСА_1, де ОСОБА_3 належить ѕ частини, ОСОБА_4 - ј частини цього будинковолодіння.

У висновку судової будівельно-технічної експертизи від 06 серпня 2015 року, який дослідили та оцінили суди першої та апеляційної інстанцій, зазначено, що житловий будинок у незадовільному стані (фізичний знос 60%), знаходиться практично у ветхому стані, не придатний для проживання. Також вказано, що реальний поділ між співвласниками будинковолодіння до належних їм часток неможливий. Ефективним використанням об'єкта оцінки є знесення старої і побудова нової житлової будівлі та господарських споруд.

У висновку вказаної судової експертизи також зазначено, що об'єкт оцінки розташований на земельній ділянці, цільове призначення (використання) якої - будівництво та обслуговування житлового будинку та господарських будівель. Можливість використання ділянки обмежується функціональним використанням оточення і зонування населеного пункту. Можливість використання обмежується функціональним призначенням земельної ділянки.

Дійшовши висновку, що спірне будинковолодіння є неподільним, частка належна відповідачу є незначною і не може бути виділена в натурі, спільне володіння і користування є неможливим, а припинення права власності відповідача на таку частку не завдасть істотної шкоди її інтересам, оскільки нею буде отримано належну компенсацію вартості її частки, суди не взяли до уваги таке.

Згідно із статтею 365 ЦК України припинення права на частку в спільному майні за умови, що спільне володіння та користування майном є неможливим, передбачає, що така неможливість лише стосується володіння та користування майном, а не його розпорядження.

Суд першої та апеляційної інстанції не взяли до уваги характеристику об'єкта, який є спільним майном, а саме: спірний будинок є ветхим, сторони у ньому не проживають та не користуються, водночас відповідач користується земельною ділянкою, яка не приватизована, та при застосуванні статті 365 ЦК України не надали належну оцінку межам допустимого (розумного) втручання у права власника, а саме: чи завдасть істотної шкоди відповідачу припинення права власності на частку у спільному майні, не надали оцінки інтересу обох сторін не лише щодо будинку, але й до земельної, яка виділена у користування та нерозривно пов'язана із будинком.

Позбавивши права власності відповідача на майно, суди першої та апеляційної інстанцій не забезпечили справедливий баланс інтересів обох сторін, не надали оцінки, чи є виправданим (необхідним) втручання у право відповідача на майно за встановлених судами обставин, чи дотримано справедливого балансу щодо компенсації відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Верховний Суд виходить з того, що будинок є ветхим, непридатним для проживання, земельна ділянка не приватизована, сторони ним не користуються, найбільш ефективним використанням будинку є його знесення та побудова нового (згідно з висновком експертизи), тому припинення права ОСОБА_4 на частку в будинку є несправедливим та таким, що не відповідає меті припинення права на частку та існує непропорційне втручання в право власності відповідача.

З огляду на викладене, суди застосували статтю 365 ЦК України без урахування встановлених обставин справи та справедливого балансу інтересів обох сторін щодо належного їм на праві спільної часткової власності майна. Отже, суди першої та апеляційної інстанції неправильно застосували норму матеріального права.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Відповідно до частин першої та третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, і з нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції чинній на час звернення позивача до суду) за подання до суду позовної заяви не майнового характеру сплачується судовий збір - 0,2 розміру мінімальної заробітної плати.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» установлено що з 1 січня 2015 року розмір мінімальної заробітної плати становить 1218,00 грн.

Позивач звернувся з позовом про припинення права власності на частку у будинку тому ціна позову за вимоги немайнового характеру становить 243,60грн.

Відповідно до підпунктів 6, 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції чинній на час звернення з апеляційною та касаційними скаргами) за подання апеляційної скарги на рішення суду судовий збір підлягає сплаті в розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги в розмірі оспорюванної суми; за подання касаційної скарги на рішення суду судовий збір підлягає сплаті в розмірі 120 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги в розмірі оспорюванної суми.

Отже, розмір судового збору за подання апеляційної скарги становить - 267,96 грн (243,60х110%) за подання касаційної скарги становить - 292,32 грн (243,60?120%).

09 червня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_4 звільнено від сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про скасування оскаржуваних судових рішень та ухвалення нового рішення про відмову у позові, судовий збір за подання позову до суду першої інстанції покладається на позивача, за подання апеляційної скарги підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 за подання касаційної скарги підлягає стягненню з ОСОБА_3 в дохід держави

Відповідно до квитанції № Н617861 від 18 лютого 2016 року ОСОБА_4 сплатила судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 960,96 грн.

Зважаючи на наведене, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір, понесений нею у зв'язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 267,96 грн .

Також, з позивача підлягає стягненню судовий збір у зв'язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції в дохід держави у розмірі 292, 32 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 141 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4задовольнити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 31 травня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У позові ОСОБА_3до ОСОБА_4 про припинення права на частку в будинку відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3на користь ОСОБА_4 судовий збір, понесений у зв'язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 267,96 грн.

Стягнути з ОСОБА_3в дохід держави судовий збір, понесений у зв'язку з розглядом справи у суді касаційної інстанції у розмірі 292,32 грн.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: Б. І. Гулько

А. С.Олійник

С. О.Погрібний

Г. І.Усик