Номер провадження: 22-ц/813/1117/19
Головуючий у першій інстанції Бузовський В.В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.04.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника ОСОБА_3 - адвоката Шепітка Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про виселення,

встановив:

17 вересня 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про виселення відповідача з АДРЕСА_1.

В обґрунтування вимог посилалася на те, що зазначена квартира знаходиться в її власності. В зазначеній квартирі проживає та зареєстрований ОСОБА_5, який був чоловіком її доньки, ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Після смерті доньки, відповідач ОСОБА_5 став грубо з нею поводитися, постійно влаштовував сварки та бійки. Перебуваючи в нетверезому стані руйнує житлове приміщення та використовує житлове приміщення для зловживання алкоголем.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2014 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про виселення - задоволено.

Виселено ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 243 гривні 60 коп.

Не погоджуючись із вказаним заочним рішенням суду, ОСОБА_5 подав до суду заяву про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2017 року заяву ОСОБА_5 про перегляд заочного рішення суду залишено без задоволення (а.с. 40).

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 ставить питання про скасування рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2014 року, та постановлення нового, про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не було взято до уваги, що на підставі рішення Суворовського районного суду від 14 грудня 2011 року його було вселено з неповнолітнім сином ОСОБА_7 до квартири АДРЕСА_3, та зобов'язано ОСОБА_3 не перешкоджати їм у користуванні зазначеною квартирою. Рішення суду набрало законної сили. Крім того, у матеріалах відсутні докази про те, що до нього застосовувались будь-які заходи запобігання чи громадського впливу.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про виселенняОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення, суд першої інстанції виходив з вимог, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України.

Однак, з таким висновком суду погодитись не можна, з огляду на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_2 знаходиться у власності ОСОБА_3 на підставі договору дарування (а.с. 4).

Відповідач ОСОБА_5 з 08.08.2008 року перебував в зареєстрованому шлюбі з донькою позивачки ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

У зазначеній квартирі ОСОБА_5 зареєстрований з 02.07.2010 року.

Так, при ухваленні судового рішення про виселення відповідача із займаного житлового приміщення на підставі ч.1 ст. 116 ЖК України, судом не було враховано, що на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2011 року, яке набрало чинності 27 грудня 2011 року, ОСОБА_5 та неповнолітнього сина ОСОБА_7 було вселено до квартири АДРЕСА_4, та зобов'язано ОСОБА_3 не перешкоджати їм у користуванні зазначеною квартирою (а.с. 33).

При цьому, вказаним судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_5 зі своїм малолітнім сином зареєстровані та постійно проживали у квартирі, однак після смерті дружини позбавлені такої можливості, оскільки ОСОБА_3 здійснювала заміну замків та перешкоджає у проживанні в квартирі.

У відповідності до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, судовим рішенням, яке набрало законної сили, було встановлено, що до грудня 2011 року позивач по даній справі ОСОБА_3 перешкоджала відповідачу ОСОБА_7 та його малолітньому сину у вселенні у спірну квартиру і проживання в ній.

У відповідності до ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Виходячи з викладеного, позивач мала довести суду, що починаючи з 14 грудня 2011 року відповідач ОСОБА_7 своїми неправомірними діями робить неможливим сумісне проживання з нею.Крім того, застосовані до відповідача ОСОБА_7 заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Однак, матеріали справи не мають жодного доказу неправомірних дій відповідача ОСОБА_7 щодо систематичного руйнування чи псування ним жилого приміщення, або використання його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття, яке б робили неможливим для інших проживання із ним в одній квартирі, а застосовані заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Відсутність зазначених доказів робить неможливим виселення відповідача на вимогу позивача без надання іншого жилого приміщення, на підставі ч.1 ст. 116 ЖК України.

Що стосується посилання суду на неодноразові звернення ОСОБА_3 до правоохоронних органів (а.с. 9-11), то вони є неналежними доказами по даній справі, так як стосуються періоду 2009-2011 років, по яким уже ухвалено судове рішення, та які ним не підтверджені, про що вказано вище.

Письмові пояснення ОСОБА_8 від 20.08.2014 року (а.с.12) жодним чином не свідчать про застосування до ОСОБА_5 заходів запобігання і громадського впливу, які виявились безрезультатними.

Письмові пояснення ОСОБА_9 взагалі не містять дати їх складення, крім того, він є рідним сином позивача ОСОБА_3, який також проживає у спірній квартирі, а тому його пояснення є суб'єктивним ставленням до виниклої ситуації і не свідчать про об'єктивні дані стосовно порушення відповідачем ОСОБА_5 правил співжиття, за яке він підлягає виселенню по ч. 1 ст. 116 ЖК України (а.с. 13).

Більше того, судом не було враховано, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЦК України. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім'ї власника, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

За змістом ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону або за рішенням суду. Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

У відповідності зі статтею 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або у судовому порядку.

Згідно зі статті 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником не позбавляє колишніх членів сім'ї права користування займаним приміщенням.

Крім того, статтею 157 ЖК України передбачено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів.

Тобто, законодавцем перебачено, що в даному випадку маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Виходячи зі смислу даної статті, виселення - це крайня міра, яка застосовується тільки до винних осіб, які систематично порушують правила спільного проживання і роблять неможливим сумісне проживання. Під системністю слід зрозуміти вчинення двох і більш таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження або громадського впливу.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, а також враховуючи, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази систематичного руйнування чи псування ОСОБА_5 жилого приміщення, або використання його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття, яке б робили неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі, а також відсутні докази щодо застосування до нього будь-яких заходів запобігання і громадського впливу, які б виявились безрезультатними, то колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам. Доводи апеляційної скарги рішення повністю спростовують, оскільки воно ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права.

У зв'язку з цим, апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати і прийняти постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_3 слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2014 рокускасувати і прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про виселення, відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22.04.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра