Постанова

Іменем України

22 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 318/2474/16-ц

провадження № 61-23179св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Департамент освіти і науки Запорізької обласної державної адміністрації, Відділ освіти, молоді та спорту Кам'янсько-Дніпровської районної державної адміністрації Запорізької області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 04 травня 2017 року у складі судді Васильченка В. В., додаткове рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 04 грудня 2017 року у складі судді Васильченка В. В. та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 15 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Онищенка Е. А., Бєлки В. Ю., Воробйової І. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Департаменту освіти і науки Запорізької обласної державної адміністрації, Відділу освіти, молоді та спорту Кам'янсько-Дніпровської районної державної адміністрації Запорізької області про визнання незаконним і скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення невиплаченої заробітної плати, відпускних та матеріальної допомоги на оздоровлення.

Позовна заява мотивована тим, що згідно із наказом від 01 вересня 2014 року її прийнято на роботу із 09 вересня 2014 року по 31 травня 2015 року на посаду вчителя історії у Кам'янсько-Дніпровський навчально-виховний комплекс «Дитячий садок - загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів» на 2014-2015 навчальний рік із тижневим навантаженням 6 годин і 6 годин індивідуальної роботи з ученицею 11 класу.

Наказом про припинення трудового договору її звільнено з роботи із 29 травня

2015 року, на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України.

Вважає, що накази суперечить один одному, оскільки ані в заяві, ані в наказі про прийняття на роботу не вказано, що її прийнято тимчасово або на заміщення тимчасово відсутнього працівника. Факт укладання з нею у 2014 році трудового договору на визначений строк є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку. Крім того, з жодним наказом про звільнення її не було ознайомлено.

Вважає наказ про звільнення незаконним, оскільки трудові договори, які переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23 КЗпП України, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

Також вважає, що відбулося порушення її законних соціально-економічних прав у питанні надання щорічних відпусток. Так, по закінченню 2014-2015 навчального року вона написала заяву про надання їй щорічної відпустки із 15 червня 2015 року та їй виплачено кошти у сумі 3 779,28 грн. Проте пізніше директор навчально-виховного комплексу ОСОБА_5 повідомив, що необхідно повернути переплату у сумі

2 521,27 грн, оскільки зроблена помилка. Вказану суму вона повернула, і їй нараховано 1 258,01 грн. Таким чином двічі знявши податок.

Крім того, зазначає, що по закінченню 2015-2016 навчального року вона знову була позбавлена щорічної відпустки й оздоровчих коштів, шляхом незаконного наказу про звільнення від 31 травня 2016 року за № 058.

Так, наприкінці 2015-2016 навчального року оприлюднений об'єм педагогічного навантаження на 2015-2016 навчальний рік, де її прізвище було взагалі відсутнє. Відповідно до наказу № 058-к «Про припинення трудового договору» її без письмового попередження звільнено ще 31 травня 2016 року, проте лише 22 липня 2016 року вона отримала копії відповідних заяв і витягів із наказів.

Вважає, зазначені дії відповідача незаконними.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_4 просила скасувати накази про звільнення по Кам'янсько-Дніпровському відділу освіти, молоді і спорту від 29 травня 2015 року № 096-к та від 31 травня 2016 року № 058-к; поновити її на посаді вчителя Кам'янсько-Дніпровського навчально-виховного комплексу та зобов'язати відповідача виплатити заробітну плату за червень 2015 року й перераховані відпускні з оздоровчими за 2015 і 2016 роки.

Рішенням Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області

від 04 травня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що вимоги позивача є безпідставними, оскільки у заяві про прийняття на роботу зазначено період роботи, крім того, позивачем пропущений строк звернення до суду за захистом порушеного права, установлений статтею 233 КЗпП України, і останньою поважних причин його пропуску наведено не було.

Додатковим рішенням Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 04 грудня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 про скасування наказів про звільнення по Кам'янсько-Дніпровському відділу освіти, молоді і спорту від 29 травня 2015 року № 096-к і від 31 травня 2016 року № 058-к та зобов'язання відповідача виплатити заробітну плату за червень 2015 року й перераховані відпускні з оздоровчими за 2015 і 2016 роки залишено без задоволення.

Додаткове рішення мотивоване тим, що звільнення позивача на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України проведено з дотриманням вимог чинного законодавства, а ОСОБА_4 не надала суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що після закінчення строку дії договору сторони досягнули домовленості про продовження трудових відносин, як і не надала доказів незаконності наказів про її звільнення. Крім того, зазначив, що Департамент освіти і науки Запорізької обласної державної адміністрації не є неналежним відповідачем у справі.

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 15 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення. Рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 04 травня 2017 року та додаткове рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області

від 04 грудня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу та залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У травні 2018 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 04 травня 2017 року, додаткове рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 04 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 15 лютого 2018 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції відповідальність за надання доказів поклав на позивача, при цьому не звернув увагу на те, що саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Крім того, суд першої інстанції, встановивши факт невиплати позивачу у повному обсязі компенсації при звільненні, повинен був застосувати статтю 117 КЗпП України.

У червні 2018 року від Департаменту освіти і науки Запорізької обласної державної адміністрації надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_4, у якому заявник просить відхилити вказану касаційну скаргу та залишити без змін рішення суду першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 16 травня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що згідно з випискою із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Відділ освіти, молоді та спорту Кам'янсько-Дніпровської РДА Запорізької області має статус юридичної особи із 18 листопада 1999 року і відповідно до пункту 1.1 Положення, затвердженого розпорядженням голови Кам'янсько-Дніпровської РДА від 19 грудня 2012 року № 574 є її структурним підрозділом.

Відповідно до пункту 7.3 Положення начальник відділу освіти, молоді та спорту приймає на роботу та звільняє з роботи у порядку, передбаченому законодавством про працю, працівників структурного підрозділу, які не є державними службовцями, педагогічних працівників установ і закладів району приймає рішення щодо їх заохочення та притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Згідно із наказом від 01 вересня 2014 року № 144-к ОСОБА_4 прийнята

із 09 вересня 2014 року по 31 травня 2015 року на посаду вчителя історії у навчально-виховний комплекс «Дитячий садок - загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів».

На підставі наказу від 29 травня 2015 року № 096-к звільнена з посади на підставі пункту 2 сттатті 36 КЗпП України, у зв'язку із закінченням строку договору.

Згідно із наказом від 01 вересня 2015 року № 140-к ОСОБА_4 прийнята

із 01 вересня 2015 року по 31 травня 2016 року на посаду вчителя історії у навчально-виховний комплекс «Дитячий садок - загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів».

На підставі наказу від 31 травня 2016 року № 058-к звільнена з посади на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України, у зв'язку із закінченням строку договору.

Із наказом про звільнення позивач ознайомлена 22 липня 2016 року.

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно із статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Порядок оформлення трудових відносин за строковим трудовим договором такий же, як і за безстроковим, але при цьому факт укладання трудового договору на певний строк чи на час виконання певної роботи повинен бути відображений, зокрема у наказі чи розпорядженні роботодавця, яким оформляється цей трудовий договір.

Підставами припинення трудового договору є: закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення (пункт 2 частини першої статті 36 КЗпП України).

Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договору. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов'язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частиною першою статті 36 КЗпП України.

Відповідно до статті 57, частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Встановивши, що між сторонами у справі діяли строкові трудові договори

із 09 вересня 2014 року по 31 травня 2015 року та із 01 вересня 2015 року

по 31 травня 2016 року, а тому відповідач, як одна із сторін трудового договору, заявивши вимогу про припинення трудового договору та видавши накази про звільнення позивача із 29 травня 2015 року та відповідно 31 травня 2016 року, тобто в останній день дії договору, діяв відповідно до пункту 2 статті 36 КЗпП.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, із яким погодився й апеляційний суд, що ОСОБА_4 не надала суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що між сторонами існували безстрокові трудові відносини, чи що після закінчення строку дії трудового договору сторони досягнули домовленості про продовження трудових відносин.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції відповідальність за надання доказів поклав на позивача, при цьому не звернув увагу на те, що саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю, не заслуговують на увагу, оскільки факт укладання трудових договорів на певний строк підтверджено як власноручно написаними позивачем заявами при прийняття на роботу, так наказами про прийняття на роботу, які позивачем не оскаржувались, тому відповідачем підтверджено наявність підстав для звільнення ОСОБА_4 за закінчення строку дії договору.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що суд першої інстанції, встановивши факт невиплати позивачу у повному обсязі компенсації при звільненні, повинен був застосувати статтю 117 КЗпП України, є необґрунтованими, оскільки таких вимог позивач до суду першої інстанції не заявляла.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального або процесуального права, та по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Хоча у справі, яка переглядається, суди, ухвалюючи рішення та вказуючи на те, що позивачем пропущений строк для звернення до суду за захистом своїх трудових прав, неправильно застосували положення статті 233 КЗпП України, проте, установивши зазначені фактичні обставини справи, правильно вирішили спір по суті та відмовили у задоволенні позову.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 04 травня 2017 року, додаткове рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 04 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області

від 15 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г.І. Усик