"02" травня 2019 р.
Справа №635/6284/18
2/642/245/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2019 року Ленінський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Проценко Л.Г.

за участю секретаря Канаєвої К.М.

позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2

представника позивачів ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення та визначення порядку користуванням житлом, -

ВСТАНОВИВ :

Позивачі звернулися до суду із даним позовом, в якому просили усунути перешкоди у користуванні житлом шляхом їхнього вселення у квартиру АДРЕСА_1. Встановити порядок користування квартирою №108 в будинку 11 по вулиці Холодногірській у м.Харкові наступним чином: виділити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у спільне користування житлову кімнату №6 площею 18,4 кв.м.; виділити ОСОБА_4 у користування житлову кімнату №5 площею 11,0 кв.м; інші приміщення, а саме: кухню площею 8,5 кв.м., вбиральню площею 0,9 кв.м., ванну площею 2,4 кв.м., коридор площею 7,2 кв.м., залишити у спільному користуванні ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 Також просили стягнути з відповідача на користь позивачів судові витрати.

При цьому посилались на те, що позивачам та відповідачу зазначена квартира належить на праві спільної часткової власності. Позивачі з відповідачем не проживають однією сімєю, їх відносини з ним негативні, оскільки позивач почав приводити до квартири сторонніх людей та розпивати з ними спиртні напої, влаштовувати сварки, а в подальшому змінив на вхідних дверях замки, внаслідок чого позивачі не мають можливості користуватися належною їм власністю. З цього приводу позивачі зверталися за захистом до поліції, однак такі звернення не мали результату, а тому вони звернулися до суду з позовом про визначення порядку користування квартирою та примусове вселення. Житлова площа квартири становить 29,4 кв. м, у тому числі 1-а кімната 11,0 кв. м, 2-а кімната 18,4 кв. м, кухня площею 8,5 кв. м, вбиральня (сполучена) площею 0,9 кв. м, ванна площею 2,4 кв. м, коридор площею 7,2 кв. м, квартира обладнана балконом 4,8 кв. м.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2018 року було витребувано з Ходногірського ВП ГУНП в Харківської області копії документів щодо розгляду звернень ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за період 2018 року з приводу перешкоджання користування зазначеною квартирою.

Позивачі та їх представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити у повному обсязі.

Представник позивачів зазначила, що спірна квартира була приватизована на трьох осіб. В подальшому на підставі рішення суду було визначено частки власників, а саме по 1/3 частини - кожному. Житлова площа квартири становить 29,4 кв. м, тобто на кожного з власників припадає по 9 кв.м. 1-а кімната - 11,0 кв. м, 2-а кімната - 18,4 кв. м, тому просили виділити відповідачу першу кімнату, а другу кімнату обладнану балконом виділити позивачам. Кухню, вбиральню, ванну та коридор залишити в спільному користуванні. Після розірвання шлюбу між подружжям відповідач змінив замки і позивачі позбавлені права доступу та користуванню належних їм частками квартири, у звязку з чим зверталися до поліції. У звязку з чим необхідно вселити позивачів примусово, а також стягнути з відповідача судовий збір та витрати на правничу допомогу.

Відповідач письмового відзиву на позовну заяву не надав. В судовому засіданні проти позову не заперечував. Пояснив, що в нього була однокімнатна квартира, в якій він прописав дружину та її дитину. В подальшому на 3-х осіб була отримана двокімнатна квартира, яка в подальшому була приватизована та виділені відповідні частки. Позивачі мають інше місце проживання і квартира їм не потрібна. Він нікого не виганяв, а його дружина сама пішла з квартири забравши свої особисті речі. Він змінив замки, щоб у квартирі не було чужих осіб, про що надавав пояснення дільничному інспектору поліції.

Вислухавши позивачів та їх представника, відповідача, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За ч.ч. 1, 2, 3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1, 3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За ч.1,2 ст.229 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, а згідно ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу . Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення.

Суд встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні було встановлено, що сторонам, ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_2 (колишня Єлізарова) у місті Харкові.

Відповідно до Довідки №1032165 від 12.02.2018 року, виданої КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» вказана квартира належала на праві спільної сумісної власності сторонам на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківською квартирно-експлуатаційною частиною району 25.12.1997 року за № 1131 в порядку приватизації. За цією ж довідкою згідно рішення 1 сесії Харківської міської ради VII скликання від 20.11.2015 р. №12/15 назва «вулиця Єлізарова» змінена на «вулиця Холодногірська».

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 08 серпня 2018 року у цивільній справі № 642/1355/18, яке набрало законної сили 11 вересня 2018 року за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 визнано право власності на 1/3 частку кожній квартири АДРЕСА_3. За Інформаційною довідкою Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02.11.2018 року право власності на відповідні частки зареєстровано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Як вбачається з технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_3 виданого Комунальним підприємством «Харкіське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради від 14 лютого 2018 року, квартира розташована на 8-му поверсі 9-ти поверхового будинку та складається з 2-х житлових кімнат загальною площею 49, 8 кв. м. Житлова площа становить 29,4 кв. м, у тому числі одна кімната, на технічному плані позначена як кімната №5 - 11,0 кв. м, друга кімната, позначена в плані як кімната №6 - 18,4 кв. м, кухня площею 8,5 кв. м, вбиральня (сполучена) площею 0,9 кв. м, ванна площею 2,4 кв. м, коридор площею 7,2 кв. м, квартира обладнана балконом 4,8 кв. м.

Таким чином, виходячи з розміру житлової площі, на кожного з трьох співвласників припадає 9,8 кв.м. житлової площі.

З матеріалів, витребуваних з Холодногірського відділу ГУ Національної поліції в Харківській області вбачається, що між сторонами дійсно існує конфлікт. Так від гр. ОСОБА_2 надходили письмові заяви, в яких вона просила вжити заходи до свого колишнього чоловіка гр.ОСОБА_4, 1958 р. н, який змінив замки та не надає доступ до квартири за адресою АДРЕСА_4. Під час проведення перевірки ОСОБА_4 надав пояснення, якими підтвердив, що ОСОБА_2 не має доступу до квартири, оскільки ним було замінено замки на вхідних дверях.

У судовому засіданні ОСОБА_4 також підтвердив, що ані ОСОБА_2, ані ОСОБА_1 не мають доступу до квартири, оскільки ним було замінено замки на вхідних дверях та не надано їм ключів, оскільки після розірвання шлюбу з дружиною він не бажає з ними спілкуватися.

Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема у статті 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном.

Зі змісту ст.ст.316,317,319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Гарантуючи захист права власника, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379,382 ЦК України).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України, як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Системний аналіз зазначеної статті свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у звязку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 381/3268/16-ц та постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (постанова Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16).

Згідно до п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду від 22.12.1995 №20 (зі змінами внесеними постановою від 25.05.1998 №15) «Про судову практику у справах за позовами про захист прав приватної власності», квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або, ті які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов.

У п.33 постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що відповідно до положень статей 391,396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів.

Обовязковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Контитуції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обгрутованим.

Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану субєктивних прав та обовязків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обовязку.

Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобовязаний надати субєктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Так, якщо особа вважає, що її субєктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обовязок, така особа має право звертатися за судовим захистом.

В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного субєктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України).

За таких обставин, на підставі наданих сторонами доказів, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивачів щодо усунення їм перешкоди в користуванні квартирою № 108 в будинку 11 по вулиці Холодногірській у місті Харкові шляхом їх вселення.

Як встановлено в судовому засіданні, домовленості між сторонами щодо визначення порядку користування житловими приміщеннями не існує, тому суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги щодо визначення порядку користування квартирою за адресою № 108 в будинку 11 по вулиці Холодногірській у місті Харкові, житловою площею 29,4 кв. м, таким чином:

виділити Позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2, яким на праві власності належить 2/3 частки у спільне користування кімнату, позначену на технічному плані як кімната №6 площею 18,4 кв. м, обладнану балконом;

виділити Відповідачу, якому належить на праві власності 1/3 частки квартири одну кімнату, позначену на плані як №5 площею 11,0 кв. м;

усі інші приміщення в квартирі:кухню площею 8,5 кв. м, вбиральню (сполучену) площею 0,9 кв. м, ванну площею 2,4 кв. м, коридор площею 7,2 кв. м, слід залишити у спільному користуванні усіх мешканців квартири (сторін).

Такий порядок користування найбільш наближений до часток сторін у праві власності на квартиру, не порушує прав відповідача, оскільки передбачає передання йому у користування на 1,2 кв.м. житлової площі більше, ніж становить його частка.

За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивачів про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення та визначення порядку користуванням житлом підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов підлягає задоволенню, відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає стягненню судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1409,60 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 2500,00 грн. на кожного.

Керуючись статтею 41 Конституції України, статтями 316, 317,319, 321, 355-358, 383, 391 Цивільного кодексу України, статтями 12, 81, 82, 141, 258, 263-268, Цивільного-процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити.

Усунути ОСОБА_1, РНОКПП: НОМЕР_1, та ОСОБА_2, РНОКПП: НОМЕР_2 перешкоди у користуванні квартирою № 108 в будинку 11 по вулиці Холодногірській у місті Харкові шляхом вселення ОСОБА_1, РНОКПП: НОМЕР_1, та ОСОБА_2, РНОКПП: НОМЕР_2 у квартиру АДРЕСА_3.

Встановити порядок користування квартирою № 108 в будинку 11 по вулиці Холодногірській у місті Харкові таким чином:

виділити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у користування житлову кімнату №6 площею 18,4 кв. м., обладнану балконом,

у користування ОСОБА_4 виділити житлову кімнату №5 площею 11,0 кв. м.;

інші приміщення, а саме: кухню площею 8,5 кв. м., вбиральню (сполучену) площею 0,9 кв. м, ванну площею 2,4 кв. м, коридор площею 7,2 кв. м., залишити у спільному користуванні.

Стягнути з ОСОБА_4 РНОКПП: НОМЕР_2, що зареєстрований та проживає за адресою: 61098, м.Харків, вул.Холодногірська. буд.11, кв.108 на користь ОСОБА_1, РНОКПП: НОМЕР_1, що зареєстрована за адресою: 61098, АДРЕСА_5 витрати на правову допомогу у розмірі 2500 грн. 00 коп. (дві тисячі пятсот гривень) та суму судового збору у розмірі 1409 грн. 60 коп. (одна тисяча чотириста девять гривень шістдесят копійок).

Стягнути з ОСОБА_4 РНОКПП: НОМЕР_2, що зареєстрований за адресою: 61098, АДРЕСА_6 на користь ОСОБА_2, РНОКПП: НОМЕР_2 що зареєстрована за адресою: 61098, АДРЕСА_6 витрати на правову допомогу у розмірі 2500 грн. 00 коп. (дві тисячі пятсот гривень) та суму судового збору у розмірі 1409 грн. 60 коп. (одна тисяча чотириста девять гривень шістдесят копійок).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 02 травня 2019р.

Суддя Л.Г. Проценко