Ухвала

03 квітня 2019 року

місто Київ

справа № 753/15642/16-ц

провадження № 61-30707св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: Державна казначейська служба України, Генеральна прокуратура України, прокуратура Дарницького району міста Києва (Київська місцева прокуратура № 2 міста Києва), Дарницьке управління поліції Головного управління національної поліції в місті Києві, Прокуратура міста Києва, Печерський районний суд міста Києва, Окружний адміністративний суд міста Києва, Київський апеляційний адміністративний суд, Вищий адміністративний суд України, Головне територіальне управління юстиції у місті Києві,

третя особа - Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження заяву ОСОБА_3 про роз'яснення постанови Верховного Суду від 18 грудня 2018 року та ухвали Верховного Суду від 06 лютого 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 08 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до Державної казначейської служби України, Генеральної прокуратури України, прокуратури Дарницького району міста Києва (Київська місцева прокуратура № 2 міста Києва), Дарницького управління поліції Головного управління національної поліції в місті Києві, Прокуратури міста Києва, Печерського районного суду міста Києва, Окружного адміністративного суду міста Києва, Київського апеляційного адміністративного суду, Вищого адміністративного суду України, Головного територіального управління юстиції у місті Києві, третя особа - Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві, про визнання, рішень, дій та бездіяльності незаконними, відшкодування майнової (матеріальної) та моральної шкоди відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що ОСОБА_3 не надав суду будь-яких належних та допустимих доказів доведення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів відповідачами. Доводи позивача, викладені в позовній заяві, мають винятково абстрактно-декларативний характер та не були підтверджені під час розгляду справи.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 20 вересня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду обґрунтовувалась тим, що вимоги позивача до відповідачів про відшкодування йому майнової шкоди, спричиненої знищенням його будинку, який розташований в Республіці Білорусь, ґрунтуються лише на припущеннях і власній суб'єктивній думці позивача, який переконаний, що саме відповідачі (органи державної влади України) повинні нести відповідальність за знищення його майна на території іншої держави. Так само є абсолютно надуманими вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, оскільки матеріали справи не містять належних і допустимих доказів наявності такої шкоди, протиправності діянь її заподіювачів, наявності причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювачів та їхньої вини в заподіянні такої шкоди.

Постановою Верховного Суду від 18 грудня 2018 року рішення Дарницького районного суду міста Києва від 08 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 20 вересня 2017 року в частині розгляду позовних вимог, пред'явлених до Печерського районного суду міста Києва, Окружного адміністративного суду міста Києва, Київського апеляційного адміністративного суду, Вищого адміністративного суду України про відшкодування майнової (матеріальної) та моральної шкоди скасовано. Провадження в частині позовних вимог, пред'явлених до Печерського районного суду міста Києва, Окружного адміністративного суду міста Києва, Київського апеляційного адміністративного суду, Вищого адміністративного суду України, про відшкодування майнової (матеріальної) та моральної шкоди закрито. В іншій частині рішення Дарницького районного суду міста Києва від 08 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 20 вересня 2017 року залишено без змін.

ОСОБА_3 у січні 2019 року звернувся до Верховного Суду із заявою про роз'яснення постанови Верховного Суду від 18 грудня 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_3 про роз'яснення постанови Верховного Суду від 18 грудня 2018 року відмовлено, оскільки постанова набрала законної сили та не підлягає примусовому виконанню, а тому відповідно до правил статті 271 ЦПК України роз'ясненню не підлягає.

У лютому 2019 року ОСОБА_3 повторно звернувся до Верховного Суду із заявою про роз'яснення постанови Верховного Суду від 18 грудня 2018 року та ухвали Верховного Суду від 06 лютого 2019 року про відмову у задоволенні заяви про роз'яснення.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України

«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні питання щодо прав та обов'язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.

ЄСПЛ в рішенні від 10 липня 1984 року у справі «Гінчо проти Португалії» передбачив, що держави-учасниці Ради Європи зобов'язані організовувати свою правову систему таким чином, щоб забезпечити додержання положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та вимог щодо судового розгляду упродовж розумного строку.

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов'язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

За змістом частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є неприпустимість зловживання процесуальними правами (пункт 11 частини третьої статті 2 ЦПК України).

За приписами пункту 5 частини п'ятої статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Неможливість суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08 листопада 2005 року у справі № 36655/02 «Смірнова проти України», рішення ЄСПЛ від 27 квітня 2000 року у справі № 30979/96 «Фрідлендер проти Франції» (Frydlender v. France)). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30 листопада 2006 року у справі «Красношапка проти України»).

За правилами частини першої, пункту 1 частини другої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин.

Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання (частина третя статті 44 ЦПК України).

Верховний Суд визнає повторне подання ОСОБА_3 заяви про роз'яснення постанови Верховного Суду від 18 грудня 2018 року без зазначення інших підстав або нових обставин зловживанням процесуальних прав, внаслідок чого застосовує положення частини третьої статті 44 ЦПК України та залишає заяву в цій частині без розгляду.

Одночасно Верховний Суд роз'яснює ОСОБА_3, що відповідно до частини четвертої статті 44 ЦПК України, окрім вжиття заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами, суд у випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом, зокрема заходи процесуального примусу (Глава 9 ЦПК України).

Заява ОСОБА_3 в частині вимог про роз'яснення ухвали Верховного Суду від 06 лютого 2019 року, якою відмовлено у роз'ясненні постанови Верховного Суду від 18 грудня 2018 року, не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно статті 271 ЦПК України за заявою учасників справи, державного виконавця, приватного виконавця суд роз'яснює судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення. Подання заяви про роз'яснення судового рішення допускається, якщо судове рішення ще не виконане або не закінчився строк, протягом якого рішення може бути пред'явлене до примусового виконання. Суд розглядає заяву про роз'яснення судового рішення у порядку, в якому було ухвалено відповідне судове рішення, протягом десяти днів з дня її надходження. У разі необхідності суд може викликати учасників справи, державного чи приватного виконавця в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розглядові заяви про роз'яснення рішення. Про роз'яснення або відмову у роз'ясненні судового рішення суд постановляє ухвалу.

Аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що роз'ясненню підлягають судові рішення, які набрали законної сили та які підлягають виконанню, а також судові рішення, що ще не виконані або не закінчився строк, протягом якого рішення може бути пред'явлене до примусового виконання.

Враховуючи те, що ухвала Верховного Суду від 06 лютого 2019 року не підлягає примусовому виконанню, то відповідно до правил статті 271 ЦПК України роз'ясненню не підлягає.

Керуючись статтями 2, 12, 44, 271 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_3 в частині вимог про роз'яснення постанови Верховного Суду від 18 грудня 2018 року залишити без розгляду.

Заяву ОСОБА_3 в частині вимог про роз'яснення ухвали Верховного Суду від 06 лютого 2019 року залишити без задоволення.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик