ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1134/19 Справа № 205/8490/17 Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О.С. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про позбавлення права користування житловим приміщенням, виселення,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4 про позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення.

Позивач у своєму позові та відповіді на відзив посилалася на те що, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 лютого 2010 року їй належіть 2/3 частини квартири № 35, яка розташована за адресою: м. Дніпро, вул. Караваєва, буд. 58а. 1/3 частина цієї ж квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло від 3 липня 2001 року належить доньці позивача ОСОБА_4 У спірній квартирі на теперішній час зареєстровані ОСОБА_3 син позивача, відповідач та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, онука позивача та донька ОСОБА_3 і ОСОБА_2, але фактично на даний момент в квартирі проживають лише ОСОБА_2 та ОСОБА_5 До кола членів сімї позивача відповідач не входить, оскільки є членом сімї ОСОБА_3, який добровільно відмовився від права на проживання в спірній квартирі і проживає за іншою адресою. Позивач вважає, що відповідач на теперішній час зареєстрована та проживає в спірній квартирі без законних підстав та здійснює їй перешкоди у вільному володінні та користуванні спірною квартирою. Позивач у своєму позові, просила суд позбавити відповідача права користування квартирою № 35 в будинку 58а на вул. Караваєва у м. Дніпрі та виселити з вказаної квартири, стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що задоволення заявлених позивачем позовних вимог призведе до порушення прав та інтересів малолітньої дитини та положень ч. 4 ст. 29 ЦК України, оскільки ОСОБА_5, яка не досягла десятирічного віку не може проживати окремо від своїх батьків, а у разі задоволення позовних вимог вона буде проживати окремо і від матері, з якою проживає за адресою спірної квартири, і від батька, який проживає в орендованій квартирі за іншою адресою, тобто батьки дитини на теперішній час проживають окремо, а рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 4 травня 2018 року шлюб між ними розірвано.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачка не являється членом її сім'ї згідно ст. 64 ЖК, а є колишньою дружиною її сина ОСОБА_3, який добровільно відмовився від володіння та користування спірною квартирою, то і відповідач втратила право володіння та користування квартирою.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 лютого 2010 року, яке було посвідчено державним нотаріусом Другої дніпропетровської держнотконтори ОСОБА_6 і зареєстровано в реєстрі за № 2-226, ОСОБА_1 успадкувала після смерті своєї матері ОСОБА_7, померлої 13 травня 2009 року, 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 (а.с. 10).

На підставі свідоцтва про право власності на житло від 3 липня 2001 року, виданого на підставі розпорядження органу приватизації ВАТ «Дніпровськпромбуд» № 1804 від 3 липня 2001 року, 1/3 частина цієї ж квартири належить ОСОБА_4 (а.с. 7-8).

Згідно довідки № 1024 за адресою: АДРЕСА_2, зареєстровані ОСОБА_3 син власника квартири, ОСОБА_2 невістка власника квартири, та ОСОБА_5 онука власника квартири (а.с. 12).

Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, є донькою ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с. 69).

ОСОБА_3 за адресою своєї реєстрації не проживає, 01 грудня 2017 року між ним та ОСОБА_8 було укладено договір оренди обєкта нерухомості, згідно умов якого ОСОБА_3 орендує квартиру № 99 в будинку 2-а на вул. Караваєва у м. Дніпрі (а.с. 13), в якій фактично на теперішній час і проживає, що сам ОСОБА_3 підтвердив у своїй заяві від 26 березня 2018 року (а.с. 60).

На теперішній час в спірній квартирі проживають ОСОБА_2 та малолітня дитина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд обґрунтовано виходив з того, що задоволення заявлених позивачем позовних вимог призведе до порушення прав та інтересів малолітньої дитини та положень ч. 4 ст. 29 ЦК України, оскільки ОСОБА_5, яка не досягла десятирічного віку не може проживати окремо від своїх батьків, а у разі задоволення позовних вимог вона буде проживати окремо і від матері, з якою проживає за адресою спірної квартири, і від батька, який проживає в орендованій квартирі за іншою адресою, тобто батьки дитини на теперішній час проживають окремо, а рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 4 травня 2018 року шлюб між ними розірвано.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

На підставі ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Ч. 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 5 ст. 319 ЦК України власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов'язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

В силу п. 1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-ї сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Будь-яке виселення людини, якщо вона добровільно не бажає звільнити житлове приміщення, допускається виключно на підставах передбачених законом та має відбуватися тільки в судовому порядку.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що цей спір безпосередньо впливає на права малолітньої дитини, оскільки у разі задоволення позову це призведе до порушення прав та інтересів малолітньої дитини та положень ч. 4 ст. 29 ЦК України, оскільки ОСОБА_5, яка не досягла десятирічного віку не може проживати окремо від своїх батьків, а у разі задоволення позовних вимог вона буде проживати окремо і від матері, з якою проживає за адресою спірної квартири.

Доводи, викладені ОСОБА_1 в апеляційній скарзі висновків суду не спростовують, були предметом розгляду судом першої інстанції, яким суд дав належну оцінку та не дають підстав для скасування чи зміни ухваленого у справі рішення.

З огляду на викладене, та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення залишити без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

ОСОБА_9