Дата документу 18.04.2019
Справа № 334/109/16-ц
Провадження № 2/334/83/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2019 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Козлової Н.Ю.,

при секретарі Манюхіні О.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання договору дарування житлового будинку недійсним

встановив:

До Ленінського районного суду м.Запоріжжя звернувся позивач ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання договору дарування житлового будинку недійсним, в якому зазначив, що ОСОБА_1 уклав шлюб з відповідачем ОСОБА_2 26.04.1972 року. У шлюбі в них є двоє повнолітніх дітей - ОСОБА_3 (відповідач-2), ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Перебуваючи в шлюбі позивач та відповідач за сумісні кошти побудували житловий будинок № 8-А по провулку Прямому у місті Запоріжжі, який розташований на земельній ділянці площею 0,0884 та. Оскільки с самого початку земельна ділянка, на якій в подальшому ними за спільні кошти було збудовано житловий будинок була надана в користування Відповідачці після завершення будівництва та введення будинку в експлуатацію право власності на це вказане майно оформлено за відповідачем - ОСОБА_2.

З серпня 2013 року стосунки між подружжям погіршились, а на початку вересня 2015 року позивач звернувся до відповідача-1 з вимогою надати документи на спільне нерухоме майно для складання та подачі позову про розірвання шлюбу та розподіл спільного майна подружжя.

Відповідач-1 повідомила позивача про те, що 23 січня 2004 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 посвідчений договір дарування житлового будинку № 8-А по провулку Прямому в місті Запоріжжі, реєстр № 62, згідно якого відповідач-1 - ОСОБА_2 подарувала, а відповідач-2 - ОСОБА_3 прийняв у власність зазначений будинок, а 18 березня 2004 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 посвідчений договір дарування земельної ділянки, згідно з яким відповідач-1 подарувала, а відповідач-2 прийняв у дар земельну ділянку площею 0.08884 га, яка належала їй на підставі Державного акту направо власності на земельну ділянку серії ЗП № 000374, виданого виконавчим комітетом Запорізької міської ради 15.04.2003 року.

Позивач вважає, що перелічені правочини підлягають визнанню судом недійсними у звязку із недотриманням вимог закону під час їх укладення, а саме:,під час укладення угоди щодо відчуження спільного сумісного майна не було отримано згоди другого з подружжя на укладення такої угоди.

Враховуючи, що права позивача грубо порушуються, він змушений був звернутися до суду.

У судове засідання позивач не зявився, надав суду письмову заяву про слухання справи без його участі та ухвалити рішення з підстав, викладених у позовній заяві та з врахуванням усіх наданих ним письмових доказів.

Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання також не зявилася, але письмово повідомила, що дійсно уклала спірний договір дарування без участі та присутності свого колишнього чоловіка, тому відповідно ОСОБА_1 дійсно не надавав згоди на відчуження майна.

Відповідач ОСОБА_3 також письмово повідомив суд про неможливість бути присутнім на судовому засіданні та підтвердив, що при укладанні договору дарування його батько ОСОБА_1 не був присутній та згоду на відчуження не надавав.

Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_4 у судове засідання не зявилася, надала суду письмову заяву про слухання справи без її участі.

Дослідивши матеріали справи, вивчивши надані сторонами письмові докази по справі та усі обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, врахувавши предмет та підставу позову, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав:

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд, відповідно до ст. ст. 81, 13, ч.5 ст.263 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Положення ст.4 ЦПК України, ст. 15 ЦК Україні, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом.

Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обовязків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині надання доказів на підтвердження позовних вимог.

Згідно статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Верховний Суд України у справі № 6-843 цс 17 від 24 травня 2017 року дійшов до висновку про те, що у сімейному праві діє презумпція права спільної сумісної власності майна подружжя, що не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майщі за час шлюбу, та існує поки не спростована. Будь-яке спільне сумісне майно набуте під час шлюбу підлягає поділу в порядку, передбаченому ст. 70 СК України. Водночас, той з подружжя, хто оспорює презумпцію права спільної сумісної власності на окремі об'єкти майна повинен довести в суді на підставі ч. З с. 61 СК України, що справжньою метою укладання договору були не інтереси сім'ї, а його особисті інтереси.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено, що правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Відповідно до вказаних норм згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Відповідно до ч.2 ст.65 СК України, дружина, чоловік мають право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Згідно до ст. 369 ЦК України, передбачається наявність згоди другого з подружжя на укладення договорів, що спрямовується на розпорядження спільним майном, яка не може бути спростована. Під дрібними побутовими договорами треба розуміти договори, що задовольняють побутові потреби особи і стосуються предмета, який має невисоку вартість.

Вказана стаття встановлює презумпцію згоди одного з подружжя на укладення зазначених договорів другим із подружжя.

Проте, угода щодо відчуження будинку та земельної ділянки прямо передбачає надання письмової згоди іншого з подружжя, відтак презумпція згоди другого з подружжя на такі правочини не поширюється.

Крім того, судом не може прийнято у якості належного та допустимого доказу копія згоди позивача, надана третьою особою, оскільки, по- перше, не зважаючи на вимоги суду оригінал зазначеного документу суду не був наданий. По-друге, у ньому міститься інша дата народження позивача, ніж зазначена у його паспорті, а саму особу позивача нібито встановлено на підставі посвідчення водія, що не передбачено Інструкцією з проведення нотаріальних дій. Відтак, такий документ не може вважатись допустим доказом у цій справі.

За змістом статті 216 ЦК у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,- відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Договір дарування за своєю правовою природою є одностороннім правочином у якому зобов'язаною стороною є лише дарувальник, а обдаровуваний не приймає на себе при цьому жодних зобовязань.

Відтак, визнання договору дарування недійсним має своїм наслідком повернення майна, переданого за таким договором, дарувальнику без будь-яких зворотних дій з боку обдаровуваного.

На підставі викладеного, керуючись ст..60, 65 СК України, ст.. 215, 216, 248, 321, 368, 369, 387, 388 ЦК України та у відповідності до ст.. 12, 13, 83, 263, 264, 265, 279, 430 ЦПК України , суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Визнати недійсним договір дарування жилого будинку від 24 січня 2004 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3. посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований у реєстрі за № 62.

Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею від 18 березня 2004 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 зареєстрований у реєстрі за № 288.

Повернути за правилами реституції у власність ОСОБА_2 жилий будинок № 8-А по провулку Прямому у місті Запоріжжі та земельну ділянку площею 0,0884 га кадастровий номер :04:027:0052 на якій він розташований.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, іпн: НОМЕР_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який мешкає за адресою: м.Запоріжжя, пров.Прямий 8-а на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1, іпн: НОМЕР_2 - 551,21 гривень судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд м.Запоріжжя області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Козлова Н. Ю.