ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/108/19 Справа № 214/932/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Євтушенко О.І. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 214/932/16-ц

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання Євтодій К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадженняапеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_4 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 листопада 2017 року, яке ухвалене суддею Євтушенком О.І. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2016 року ПАТ «ОСОБА_5 Аваль» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просив суд стягнути з неї на користь ПАТ «ОСОБА_5 Аваль» заборгованість за кредитним договором № М014/03-03/261 від 28.05.2008 року станом на 18.12.2015 року в розмірі 7138,30 доларів США, що еквівалентно 167662,07 грн., яка складається із заборгованості: за кредитом 6483,06 доларів США, та за відсотками 655,24 доларів США.

В мотивування заявлених вимог посилаються на те, що 28.05.2008 року між ОСОБА_2 та ВАТ «ОСОБА_5 Аваль», правонаступником якого є ПАТ «ОСОБА_5 Аваль», укладено кредитний договір № М014/03-03/261, за умовами якого банк надав позичальникові кредит в розмірі 30 000,00 доларів США на строк до 19.04.2013 року, на споживчі потреби зі сплатою 15% річних за користування.

Свої зобовязання за кредитним договором ПАТ «ОСОБА_5 Аваль» виконав належним чином, надавши ОСОБА_2 кредит в погодженому сторонами розмірі. Однак позичальник належним чином не виконувала свої зобовязання, у звязку із чим, виникла прострочена заборгованість по кредиту, Направлена банком 02.10.2015 року на адресу позичальника вимога про дострокове повернення кредиту залишилась без виконання, у звязку з чим ПАТ «ОСОБА_5 Аваль» звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 7138,30 доларів США, що еквівалентно 167662,07 грн., та судових витрат.

Ухвалою суду від 16.11.2017 року, постановленою на місці, в порядку ст.37 ЦПК України, судом залучено до участі у справі ОСОБА_1, як правонаступника первісного кредитора ПАТ «ОСОБА_5 Аваль» за всіма зобовязаннями в рамках кредитного договору № М014/03-03/261 від 28.05.2008 року.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 16 листопада 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1, яка є правонаступником первісного кредитора ОСОБА_6 акціонерного товариства «ОСОБА_5 Аваль», до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалите нове рішення про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на те, що судом неповно встановлені обставини справи та не досліджено надані докази в їх обґрунтування. Зокрема, вважає, що судом не вірно надано оцінку укладеному 28.02.2017 року між ТОВ «Фінстрім» та ОСОБА_7 договору, який за своє природою є договором придбання права вимоги.

Також, не погоджуючись із рішенням суду відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу, в якій ставить питання про зміну рішення суду та виключення з його мотивувальної частини висновків про надання кредиту відповідачу та недотримання відповідачем умов кредитного договору та утворення заборгованості.

Зокрема вважають, що позивачем не надано доказів первинної бухгалтерської документації на підтвердження отримання відповідачем грошових коштів, факт отримання яких вона заперечує.

Відзив на апеляційні скарги не надходив.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4, будучи завчасно належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи (т, 3 а.с. 20-21, 37, 38), в судове засідання не зявилися, про причини неявки суд не повідомили та клопотань про відкладення розгляду справи не надавали.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Пунктами 10, 11 частини 2 цієї статті визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Згідно ч. 1 ст. 371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Згідно статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст. 17 ОСОБА_2 України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.

Статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з нормами ст. 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов'язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

Вищенаведені положення закону направлені на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які беруть участь у справі.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вищенаведених норм Конвенції та практики Європейського суду, вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку відповідача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_4 в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_8, яка підтримала доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 та просила її задовольнити, а також заперечувала проти доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_4, просила залишити їх апеляційну скаргу без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача позивача ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_4 залишенню без задоволення, з наступних підстав.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року за № 2147-VІІІ, яким викладено в нових редакціях тексти, зокрема, Цивільного процесуального кодексу України та Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (в редакції ОСОБА_2 України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчиненні окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Враховуючи те, що оскаржуване рішення суду ухвалене судом під час дії Цивільного процесуального кодексу України, в редакції від 18.03.2004 року, законність та обгрунтованість оскаржуваного рішення перевіряється відповідно до положень такого кодексу.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 отримано кредитні кошти в сумі 30 000,00 доларів США за Кредитним договором № М014/03-03/261 від 28.05.2008 року, однак остання допускала порушення у своєчасному виконанні покладених на неї обовязків, в результаті чого, станом на 18.12.2015 року, утворилась заборгованість в загальному розмірі 7138,30 доларів США, еквівалентних 167 662,07 грн., яка складається із заборгованості: за кредитом 6 483,06 доларів США, еквівалентних 152 272,01 грн.(з яких 3 656,59 доларів США прострочена заборгованість за кредитом); за відсотками 655,24 доларів США, еквівалентних 15 390,06 грн. (з яких 599,29 доларів США прострочена заборгованість по відсоткам). Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд вважав, що, оскільки ОСОБА_1 хоча і є стороною в рамках кредитно-договірних відносин із ОСОБА_2 із набуттям статусу первісного кредитора, однак з моменту його укладення не маючи належної правосубєктності на здійснення кредитних операцій в іноземній валюті та доказів в підтвердження обсягу переданих їй вимог, вона не набула відповідних прав та обовязків за Кредитним договором № М014/03-03/261 від 28.05.2008 року, тому у неї відсутні достатні правові підстави для предявлення до ОСОБА_2 вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступні обставини.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Так, відповідно до ст. 213 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, зокрема передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Аналогічні норми процесуального права закріплено й у статті 263 ЦПК України, в редакції станом на час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення названих вимог закону не дотримався.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст. 625 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Ст. 627 ЦК України зазначає, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно положень ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Судом встановлено, що 28.05.2008 року між ВАТ «ОСОБА_5 Аваль», правонаступником якого є ПАТ «ОСОБА_5 Аваль» (п.1.3 Статуту, т.1 а.с.10-14), як банком, та ОСОБА_2 як позичальником, укладено кредитний договір № М014/03-03/261, за умовами п.1.1, 2.1 якого банк надав позичальникові споживчий кредит в сумі 30 000 доларів США для використання на споживчі цілі зі сплатою процентів за користування ним за ставкою 15% річних строком на 59 місяців (т.1 а.с.27-30).

Кредит надано ОСОБА_2 на підставі укладеної 20.04.2006 року Генеральної угоди № 0147/03-03/15/1565 (з урахуванням укладених додаткових угод до неї), за умовами п.1.2 якої загальний розмір позичкової заборгованості позичальника не повинен перевищувати 130 000 доларів США (т.1 а.с.92-93, 110-116).

Відповідно до статті 2 ОСОБА_2 України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього ОСОБА_2 визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України).

Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 р. № 15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 ст. 5 цього Декрету.

Відповідно до п. 2.3. Положення по порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів на ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджено Постановою Правління НБУ № 275 від 17 липня 2001 р. (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21 серпня 2001 р. за № 730/5921), яке було чинним на час укладання сторонами договору, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких: неторгівельні операції з валютними цінностями; операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюється в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставах укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами; ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України; залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках; інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України.

З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Правомірність надання банком кредиту ОСОБА_2 в іноземній валюті підтверджується наявною у ВАТ «ОСОБА_5 Аваль», правонаступником якого є ПАТ «ОСОБА_5 Аваль», на момент укладення договору генеральною ліцензією Національного Банку України на здійснення операцій з валютними цінностями №10 від 11.10.2006 року та відповідним дозволом №10-4 від 11.10.2006 року (т.1, а.с.50-53), що узгоджується з вимогами п.2 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93 від 19.02.1993 року, Положенням про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженим Постановою Правління НБУ від 15.12.2004 року №637 та правовою позицією Верховного Суду України у справах № 6-190цс15 та 6-1680цс15.

За погодженням сторін, погашення кредиту здійснюється позичальником шляхом внесення щомісячних ануїтетних платежів по 720 доларів США відповідно до Графіку погашення Додатку №1, який є невідємною частиною договору (т.1 а.с.31-32).

Відповідно до п.3.2 умов кредитного договору, на свій власний розсуд ОСОБА_2 обрала надання кредиту з рахунку № 8190 на її поточний рахунок № 8895 (т.1 а.с.27, 94).

Додатковими угодами № 014/03-03/261/1 від 24.09.2009 року, № 014/03-03/261/2 від 25.09.2009 року, № 014/03-03/261/3 від 01.10.2009 року, № 014/03-03/261/4 змінено умови погашення кредиту з метою проведення реструктуризації заборгованості, зменшено розмір щомісячного ануїтетного платежу спочатку до 550 доларів США, пізніше до 586,66 доларів США, та із викладенням Графіку погашення в новій редакції, а також внесення уточнення до положень договору щодо забезпечення кредитного договору іпотекою (т.1 а.с.35-47).

Згідно зі ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

На підставі розпорядження Дніпропетровської обласної дирекції ВАТ «ОСОБА_5 Аваль», правонаступником якого є ПАТ «ОСОБА_5 Аваль», від 30.05.2008 року ОСОБА_2 надано кредит в сумі 30 000 доларів США шляхом перерахування з кредитного рахунку № 8190 на її поточний рахунок № 8895 (т.1 а.с.95).

В суді апеляційної інстанції досліджено оригінал заяви ОСОБА_2 від 30.05.200 року про надання кредитних коштів в сумі 30 000,00 доларів США шляхом перерахування з кредитного рахунку № 8190 на її поточний рахунок № 8895, у звязку з чим колегією суддів не приймаються доводи апеляційної скарги щодо неотримання відповідачем кредиту.

Крім того, судом було оглянуто й оригінали заяв ОСОБА_2 до ПАТ «ОСОБА_5 Аваль» в яких остання підтверджувала факт отримання кредитних коштів та надавала пояснення з приводу наявної заборгованості станом на 2015 рік.

В матеріалах справи міститься виписка за період з травня 2008 року по 22.02.2017 року по особовому рахунку ОСОБА_2 в ПАТ «ОСОБА_5 Аваль» (т. 2, а.с. 22-38), яка, відповідно до положень статей 1, 9 ОСОБА_2 України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», є первинним документом і доводи апеляційної скарги про те, що первинні бухгалтерські документи судом першої інстанції не досліджувалися є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи і висновками суду по їх оцінці.

Отже, ПАТ «ОСОБА_5 Аваль» свої зобовязання за кредитним договором перед ОСОБА_2 виконав належним чином, однак остання допускала порушення у своєчасному виконанні покладених на неї обовязків, в результаті чого, станом на 18.12.2015 року, утворилась заборгованість в загальному розмірі 7138,30 доларів США, еквівалентних 167 662,07 грн., яка складається із заборгованості: за кредитом 6 483,06 доларів США, еквівалентних 152 272,01 грн.(з яких 3 656,59 доларів США прострочена заборгованість за кредитом); за відсотками 655,24 доларів США, еквівалентних 15 390,06 грн. (з яких 599,29 доларів США прострочена заборгованість по відсоткам), що слідує з розрахунку заборгованості (т.1 а.с.6-9).

Статтями 1049, 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути кредитору надані грошові кошти (кредит) та сплатити проценти у строки та на умовах, встановлених договором. До відносин за кредитним договором застосовуються положення про договір позики, якщо інше не встановлено і не випливає із суті кредитного договору (ч.2 ст.1054 ЦК України).

Відповідно до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

В силу ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ст.ст.525, 526, ч.1 ст.625 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до вимог статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). В силу положень ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки та інші.

Наданий позивачем розрахунок заборгованості повністю узгоджується із матеріалами справи та відповідачем не спростований, а тому колегія суддів приходить до висновку, що позивачем належними доказами, у відповідності до приписів ст. 60 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, підтверджено заявлені позовні вимоги в частині загального розміру заборгованості за кредитом і ці вимоги підлягають задоволенню.

28.02.2017 року між ПАТ «ОСОБА_5 Аваль», як первісним кредитором, та ПАТ КБ «ФІНАНСОВИЙ ПАРТНЕР», як новим кредитором, укладено договір відступлення права вимоги, за умовами п.2.1 якого первісний кредитор відступає за плату новому кредиторові належні йому права вимоги за кредитним договором № М014/03-03/261 від 28.05.2008 року, а новий кредитор заміняє первісного як сторону кредитора в кредитному договорі, приймає на себе всі його права та обовязки (т.1 а.с.228-232).

Відповідно до п.3.1 договору (т.1 а.с.229), вартість прав вимоги за вказаним кредитним договором становить 150 000 грн.

Відповідно до п.4.1.1 договору (т.1 а.с.229), новий кредитор ПАТ КБ «ФІНАНСОВИЙ ПАРТНЕР» засвідчує, що він є банком, зареєстрованим та існуючим згідно чинного законодавства України на підставі виданих Національним Банком України банківської ліцензії та генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, надає банківські та інші фінансові послуги, а також здійснює іншу діяльність.

Відповідно до розрахунку заборгованості від 28.02.2017 року, станом на момент відступлення прав вимоги, розмір вимог, які складає дійсна на той момент заборгованість, становив 335 705,50 грн., в тому числі: основна сума боргу (неповернутого кредиту) 6 483,06 доларів США, що еквівалентно 175 390,58 грн.; проценти за користування кредитом 1 819,52 доларів США, що еквівалентно 175 390,58 грн.; розрахована пеня за порушення строків повернення заборгованості за кредитним договором 111 090,22 грн. (т.1 а.с.231).

Згідно з ч.1 ст.1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Оскільки, договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів, а право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу (що узгоджується з положеннями розділу 3 договору відступлення права вимоги від 28.02.2017 року), тому суд приходить до висновку, що укладений між ПАТ «ОСОБА_5 Аваль» як первісним кредитором та ПАТ КБ «ФІНАНСОВИЙ ПАРТНЕР» договір по своїй суті є договором факторингу. Таким чином, враховуючи п.5.1, п.8.1 договору, починаючи з моменту відступлення прав вимоги за кредитним договором з оформленням акту прийому-передачі документації від 28.02.2017 року (т.1 а.с.231, 232) всі попередні переговори по ньому втратили силу, що є свідченням втрати з 28.02.2017 року ПАТ «ОСОБА_5 Аваль» всіх прав за кредитним договором від 28.05.2008 року, у тому числі на стягнення із ОСОБА_2 заборгованості.

Аналогічним є й договір відступлення прав вимоги від 28.02.2017 року, укладений між ПАТ КБ «ФІНАНСОВИЙ ПАРТНЕР» та новим кредитом ТОВ «ФІНСТРІМ» про права вимоги за кредитним договором № М014/03-03/261 від 28.05.2008 року, укладеним із позичальником ОСОБА_2 (т.1 а.с.233-237).

По своїй суті вказаний договір також є договором факторингу, укладення якого з передачею прав вимоги за кредитним договором з оформленням акту прийому-передачі від 28.02.2017 року є свідченням втрати ПАТ КБ «ФІНАНСОВИЙ ПАРТНЕР» статусу первісного кредитора із переданням обсягу всіх правомочностей новому кредиторові ТОВ «ФІНСТРІМ».

Про відступлення права вимоги, зміну кредиторів та розмір заборгованості за кредитним договором відповідач повідомлялась (т.1 а.с.231-зворот, 236, 242, 243).

28.02.2017 року між ТОВ «ФІНСТРІМ» та ОСОБА_1 укладено договір відступлення права вимоги за кредитним договором № М014/03-03/261 від 28.05.2008 року, укладеним із позичальником ОСОБА_2 (т.1 ст.238-239), за умовами якого станом на момент відступлення прав вимоги, розмір вимог, які складає дійсна на той момент заборгованість, становив 335 705,50 грн., в тому числі: основна сума боргу (неповернутого кредиту) 6 483,06 доларів США, що еквівалентно 175 390,58 грн.; проценти за користування кредитом 1 819,52 доларів США, що еквівалентно 175 390,58 грн.; розрахована пеня за порушення строків повернення заборгованості за кредитним договором 111 090,22 грн. (т.1, а.с.239- зворот).

Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з вимогами законодавства заміна осіб в окремих зобов'язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можлива на будь-якій стадії процесу.

Відповідно дно до статті 512 ЦК України у разі вибуття кредитора в зобов'язанні він замінюється правонаступником.

Виходячи із цих норм, зокрема, пунктів 1 і 2 частини першої статті 512 ЦК України, у разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) чи правонаступництва (припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання, поділу, перетворення або ліквідації, спадкування) має місце вибуття кредитора.

Підставою для процесуального правонаступництва, є наступництво у матеріальних правовідносинах, унаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і перехід до іншої особи прав і обов'язків вибулої сторони в цих правовідносинах.

Згідно акта приймання-передачі документації за договором відступлення права вимоги від 28 лютого 2017 року, ТОВ «ФІНСТРІМ» передало, а ОСОБА_7 прийняла, зокрема право вимоги за кредитним договором № М014/03-03/261 від 28.05.2008 року (т. 1, а.с. 240).

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що відбулось правонаступництво у матеріальних правовідносинах повязаного з правом вимоги ОСОБА_7 за кредитним договором № М014/03-03/261 від 28.05.2008 року, та до неї перейшов статус нового кредитора, згідно змісту статей 512, 514 ЦК України.

Посилання в апеляційній скарзі відповідача ОСОБА_2 на положення ст.ст. 1074, 1076 ЦК України, як підставу нікчемності укладених договорів не можна застосувати до спірних правовідносин, оскільки зазначені положення законодавства регулюють договірні відносини факторингу. Проте, як видно з матеріалів справи, між ТОВ «ФІНСТРІМ» та ОСОБА_7 укладено договів відступлення права вимоги в порядку ст.512 ЦК України, про що сторони зазначили у п. 6.1. цього Договору.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог, а апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_4 залишенню без задоволення, як безпідставна та необгрунтована.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Тому, колегія суддів стягує з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені нею та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в суді першої та апеляційної інстанції у розмірі 5 281,43 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 задовольнити.

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 листопада 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1, яка є правонаступником первісного кредитора ОСОБА_6 акціонерного товариства «ОСОБА_5 Аваль», до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № М014/03-03/261 від 28.05.2008 року станом на 18.12.2015 року, в розмірі 7138 (сім тисяч сто тридцять вісім) доларів США 30 (тридцять) центів США, що еквівалентно 167 662 (сто шістдесят сім тисяч шістсот шістдесят дві) гривень 07 (сім) копійок, яка складається із заборгованості: за кредитом 6483,06 доларів США, та заборгованості за відсотками 655,24 доларів США.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 5281 (пять тисяч двісті вісімдесят одна) гривень 43 (сорок три) копійки.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 квітня 2019року.

Головуючий:

Судді: