Постанова

Іменем України

03 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 370/2232/17

провадження № 61-40472 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1,

заінтересовані особи: старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України КанцедалОлександр Олександрович,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Макарівського районного суду Київської області від 23 березня 2018 року у складі судді Мазки Н. Б. та постанову Апеляційного суду Київської області від

07 червня 2018 року у складі колегії суддів: Сержанюка А. С., Журби С. О.,

Ігнатченко Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою на постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедала О. О. (далі державний виконавець Канцедал О. О.) про арешт майна боржника.

На обгрунтування скарги зазначала, що їй стало відомо, що виконавче провадження № 43800471, у якому винесено постанову про стягнення з неї виконавчого збору,закрито та передано до архіву. Однак, постановою від

01 вересня 2017 року відкрито виконавче провадження № 54748979 щодо примусового стягнення виконавчого збору, що було виділено із виконавчого провадження № 43800471. Крім того, 21 вересня 2017 року державним виконавцем Канцедалом О. О. винесено постанову про накладення арешту на все рухоме і нерухоме майно скаржника.

Посилаючись на те, що дії державного виконавця не відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження», в редакції, що діяла на момент пред'явлення виконавчого документа до виконання, оскільки державним виконавцем Канцедалом О. О. неправомірно виділено постанову про стягнення виконавчого збору з виконавчого провадження № 43800471 в окреме виконавче провадження № 54748979 та накладено арешт на її майно, просила визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця Канцедала О. О. від 21 вересня 2017 року про накладення арешту на майно ОСОБА_1 у виконавчому провадженні №54748979

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 23 березня

2018 року скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконною та скасовано постанову державного виконавця

Канцедала О. О. від 21 вересня 2017 року у виконавчому провадженні

№ 54748979 про накладення арешту на майно ОСОБА_1

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що згідно частини шостої статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 1999 року), яка передбачала можливість виділення виконавчого збору в окреме виконавче провадження шляхом відкриття нового виконавчого провадження за постановою про стягнення виконавчого збору, чинний Закон (в редакції станом на 01 вересня 2017 року та 21 вересня 2017 року) такої можливості не передбачає. Таким чином, постанова державного виконавця про виділення постанови про стягнення виконавчого збору в окреме провадження суперечить положенням Закону України «Про виконавче провадження». Разом з тим, виходячи з аналізу статей 37, частин першої та третьої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець зобов'язаний винести постанову про стягнення виконавчого збору, яка підлягає виконанню в порядку, встановленому цим Законом, зберігаючи арешти та інші вжиті заходи примусового виконання рішення суду. В даному випадку, державний виконавець, не скасувавши постанову від 01 вересня

2017 року про стягнення виконавчого збору та не закривши виконавче провадження № 43800471, виділив стягнення виконавчого збору в окреме виконавче провадження № 54748979 та наклав арешт на майно боржника, що призвело до існування двох постанов про стягнення одного й того ж виконавчого збору в двох окремих виконавчих провадженнях № 43800471 та

№ 54748979. При цьому, накладаючи арешт на майно боржника, державний виконавець виходив з того, що існує відкрите виконавче провадження від

21 вересня 2017 року про стягнення коштів, а тому накладення ним арешту на все рухоме та нерухоме майно боржника в межах суми стягнення є неприпустимим.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Київської області від 07 червня 2018 року апеляційну скаргу департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України задоволено частково.

Ухвалу Макарівського районного суду Київської області від 23 березня 2018 року змінено в частині мотивів її постановлення.

Змінюючи ухвалу суду першої інстанції в частині її мотивів, апеляційний суд виходив з того, що постанову про стягнення з боржника судового збору від

01 вересня 2017 року, винесену у виконавчому провадженні № 43800471, виділено в окреме провадження. При цьому, постановою державного виконавця від 21 вересня 2017 року відкрито виконавче провадження № 54748979 з виконання своєї ж постанови від 01 вересня 2017 року, у якій сума стягнення не зазначена. Того ж дня, накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно у межах суми звернення стягнення - 17 841 184,48 грн, що є порушенням положень статті 11 Закону України «Про іпотеку», оскільки боржник відповідає перед стягувачем лише в межах заставного майна. Крім того, його вартість державним виконавцем не визначена, що позбавляє можливості визначитись з обсягом майна, що підлягає арешту.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У липні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, у якій заявник просив скасувати ухвалу Макарівського районного суду Київської області від

23 березня 2018 року й постанову Апеляційного суду Київської області від

07 червня 2018 року, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні скарги.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що висновки судів попередніх інстанцій про те, що дії державного виконавця щодо винесення оскаржуваної постанови не відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження» є помилковими, оскільки у випадках, коли виконавчий збір не стягнуто, а виконавчий документ повернуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження». Крім того, державним виконавцем накладено арешт на майно боржника відповідно до вимог зазначеного Закону для забезпечення реального виконання постанови про стягнення виконавчого збору. Відповідно до пункту 2 частини 4 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставою для зняття арешту з усього майна боржника або його частини є надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору. Ураховуючи наведене, постанова державного виконавця про арешт майна винесена відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Узагальнені доводи відзиву на касаційну скаргу

У жовтні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_1, у якому вона зазначала, що суди попередніх інстанцій повно та всебічно з'ясували обставини справи та ухвалили законні і обгрунтовані судові рішення, а тому відсутні підстави для їх скасування.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частин першої 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши законність та обгрунтованість оскаржуваної постанови у межах доводів касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Установлені судами фактичні обставини справи

01 вересня 2017 року державним виконавцем Канцедалом О. О. винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу (виконавче провадження № 43800471), відповідно до якої виконавчий лист № 1016/653/12, виданий 25 березня 2014 року Макарівським районним судом Київської області, на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» повернуто стягувачу Публічному акціонерному товариству «РайффайзенБанк Аваль». Цією ж постановою припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення, а постанову від 01 вересня 2017 року (виконавче провадження № 43800471) про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі

17 841 184,48 грн виділено в окреме провадження.

Постановою від 21 вересня 2017 року відкрито виконавче провадження

№ 54748979 з виконання постанови від 01 вересня 2017 року про стягнення з боржника виконавчого збору.

Цього ж дня, державним виконавцем Канцедалом О. О. винесено постанову (виконавче провадження №54748979) про арешт майна, якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника ОСОБА_1, у межах звернення стягнення у розмірі 17 841 184,48 грн.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України передбачено, що до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі Конвенція).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом пункту 7 частини другої статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.

Частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Таким чином, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верхового Суду, викладеними у постановах від 06 червня 2018 року у справі

№ 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18) та від 13 червня 2018 року у справі № 307/1451/15-ц (провадження № 14-177цс18).

Ураховуючи наведене, необхідно дійти висновку, що скарга ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Канцедала О. О. від 21 вересня 2017 року про арешт майна, яка була винесена у виконавчому провадженні № 54748979 щодо виконання постанови державного виконавця Канцедала О. О. від 01 вересня 2017 року про стягнення з боржника виконавчого збору, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Пунктом 5 частини першої статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі чи залишити заяву без розгляду у відповідній частині.

Відповідно до змісту частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Зважаючи на викладене, рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України, та відповідно до повноважень суду касаційної інстанції в порядку частини першої статті 414 цього Кодексу.

Згідно з положеннями частини першої статті 256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Керуючись статями 255, 256, 400, 402, 409, 414, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України задовольнити частково.

Ухвалу Макарівського районного суду Київської області від 23 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 07 червня 2018 року скасувати.

Провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедала ОлександраОлександровича про арешт майна боржника, закрити.

Повідомити ОСОБА_1, що розгляд такої справи віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

Постанова оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик