Постанова

Іменем України

27 лютого 2019 року

місто Київ

справа № 753/9559/14-ц

провадження № 61-3281зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - Приватне акціонерне товариство «Фармацевтична фірма «Дарниця»,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у порядку письмового провадження заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 жовтня 2014 року у складі судді Леонтюк Л. К., ухвали Апеляційного суду міста Києва від 22 жовтня 2015 року у складі колегії суддів: Невідомої Т. О., Пікуль А. А., Побірченко Т. І. та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Умнової О. В., Висоцької В. С., Іваненко Ю. Г., Кафідової О. В., Савченко В. О., у цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу квартири, за зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» про визнання зобов'язань припиненими у зв'язку з їх повним виконанням, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції сторін

У травні 2014 року Приватне акціонерне товариство «Фармацевтична фірма «Дарниця» (далі ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця») звернулося до суду з позовом, у подальшому уточненим, та просило стягнути з відповідачів на його користь заборгованість у розмірі 237 555, 11 грн.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 14 лютого 1997 року між позивачем та відповідачами укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Відповідно до пункту 4 договору продаж квартири здійснено за 50 606, 00 грн, що на момент здійснення оплати складало 26 722, 00 умовні одиниці за курсом Національного банку України на день укладення договору. Відповідно до пункту 5 договору покупець повинен сплатити продавцю повну вартість квартири протягом 15 років з моменту укладення договору. Кінцевий строк виконання зобов'язання з оплати вартості квартири настав 14 лютого 2012 року. Заборгованість з оплати вартості квартири складає 15 893, 00 дол. США, що за курсом Національного банку України становить 237 555, 11 грн, яку позивач просив стягнути з відповідачів з урахуванням 3 % річних за користування коштами.

У червні 2014 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 подали зустрічний позов, в якому просили визнати припиненим їх зобов'язання перед ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця», що виникло на підставі договору купівлі-продажу квартири 14 лютого 1997 року у зв'язку зі сплатою повної вартості квартири; зобов`язати ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» письмово повідомити Сьому Київську державну нотаріальну контору про повне виконання зобов'язань з оплати вартості квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Зустрічний позов обґрунтовувався тим, що згідно з умовами договору продаж квартири здійснено за 50 606, 00 грн, що на момент здійснення операції складало 26 722, 00 умовні одиниці за курсом Національного банку України на день укладення договору (пункт 4 договору). Зазначену суму покупці зобов'язалися сплатити продавцю протягом 15 років з моменту укладення договору. Як встановлено договором, до виплати повної вартості квартири на неї накладається заборона на відчуження, а після повного виконання покупцями зобов'язань з оплати вартості квартири продавець письмово повідомляє про це нотаріальну контору. Відповідачі посилаються на те, що вони у повному обсязі достроково сплатили вартість квартири, проте, ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» відмовляється виконати своє зобов'язання щодо повідомлення Сьомої Київської державної нотаріальної контори про повне виконання ними свого зобов'язання, що унеможливлює зняття заборони на відчуження квартири і порушує їх право власності.

Стислий виклад змісту рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 15 жовтня 2014 року первісний позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» заборгованість за договором купівлі-продажу від 14 лютого 1997 року квартири АДРЕСА_1 у розмірі 237 555, 11 грн, яка складається із: суми основного боргу у розмірі 220 753, 77 грн; три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 16 801, 34 грн. У задоволенні зустрічного позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 22 жовтня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 відхилено, заочне рішення районного суду залишено без змін.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що відповідачі не виконали зобов'язань з оплати вартості квартири АДРЕСА_1, їх заборгованість складає 15 893, дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України на 28 серпня 2014 року становить 220 753, 77 грн. Зазначена заборгованість підлягає стягненню з відповідачів з урахуванням 3 % річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. Три відсотки річних від простроченої суми за період з 14 лютого 2012 року до 28 серпня 2014 року становлять 1 209, 60 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України на 28 серпня 2014 року становить 16 801, 34 грн.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що відсутні підстави вважати зобов'язання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу виконаним. Відповідачі не спростували розрахунку ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» заборгованості за договором та її наявність.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 серпня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 відхилено. Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 жовтня 2014 року, ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 22 жовтня 2015 року залишено без змін.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог заяви ОСОБА_3

У лютому 2017 року ОСОБА_3 у порядку, передбаченому статтею 355 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV,

далі - ЦПК України 2004 року), звернулася до Верховного Суду України із заявою про перегляд заочного рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 жовтня 2014 року, ухвали Апеляційного суду міста Києва від 22 жовтня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 серпня 2016 року.

У заяві ОСОБА_3 просила скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові з передбачених пунктами 1, 2, 4 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року підстав неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального та процесуального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме: статей 169, 224, 228 ЦК Української РСР, статті 61 ЦПК України 2004 року.

Узагальнені доводи особи, яка подала заяву

На обґрунтування заяви ОСОБА_3 як приклад неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, надала ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 травня 2015 року у справі

№ 6-14242ск15. Як приклад невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права надала постанову Верховного Суду України від 21 грудня 2016року у справі

№ 6-2134цс15.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У ВЕРХОВНОМУ СУДІ УКРАЇНИ ТА ВЕРХОВНОМУ СУДІ

Ухвалою Верховного Суду України від 15 лютого 2017 року відкрито провадження у справі та витребувано матеріали справи із Дарницького районного суду міста Києва.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону Українивід 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ, що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України) заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року заяву ОСОБА_3 про перегляд рішень передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 06 вересня 2018 року справу призначено до розгляду.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені у заяві доводи, Верховний Суд зробив висновок, що заява про перегляд судових рішень підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 360-4 ЦПК України 2004 року суд задовольняє заяву за наявності однієї з підстав, передбачених частиною першою статті 355 цього Кодексу.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

У справі, яка переглядається, суди встановили, що 14 лютого 1997 року між ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця», правонаступником якого є ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця», та ОСОБА_3, ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до пункту 4 договору продаж квартири здійснено за 50 606, 00 грн, що на момент здійснення операції складає 26 722, 00 умовні одиниці за курсом Національного банку України на день укладення договору.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 30 грудня 2009 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12 серпня 2010 року, визнано недійсним зазначений пункт договору купівлі-продажу.

Ухвалою Верховного Суду України від 13 вересня 2010 року у відкритті касаційного провадження у справі за касаційною скаргою ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 грудня 2009 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 серпня 2010 року відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду України від 30 травня 2012 року скаргу ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» задоволено частково, ухвалу судді Верховного Суду України від 13 вересня 2010 року про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 грудня 2009 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 серпня 2010 року в частині вирішення зустрічної позовної вимоги про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсними в частині визнання недійсним пункту 4 у договорах купівлі-продажу квартир скасовано, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Ухвалюючи зазначене рішення, Верховний Суд України встановив, що законом передбачається обов'язковість здійснення платежів на території України в національній валюті, однак він не містить заборони на використання в розрахунках розміру грошових зобов'язань іноземної валюти або інших розрахункових величин.

Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2012 року у цивільній справі за позовом ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» до ОСОБА_5 та інших про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартир та додаткових угод до них, за зустрічним позовом ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та інших до ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» про визнання угод недійсними в частині та зобов'язання вчинити певні дії за результатами розгляду касаційної скарги ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 грудня 2009 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 серпня 2010 року - встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов в частині визнання недійсним пункту 4 у договорах купівлі-продажу квартир дійшов помилкових висновків про те, що грошовий еквівалент зобов'язання не може бути визначено в іноземній валюті.

Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2012 року у цивільній справі за позовом ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» до ОСОБА_6 та інших про визнання угод купівлі-продажу квартир недійсними, за зустрічним позовом ОСОБА_6 та інших до ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» про визнання угод купівлі-продажу квартир недійсними в частині та зобов'язання вчинити певні дії за результатами розгляду касаційної скарги ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 травня 2011 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 05 липня 2011 року встановлено таке. Належним виконанням зобов'язань за оспорюваними договорами купівлі-продажу квартир у будинку АДРЕСА_1 є внесення грошових коштів у національній валюті України у сумі, що станом на день сплати відповідає еквіваленту визначеної вартості квартир в умовних одиницях. Тобто належним виконанням зобов'язань за договорами необхідно вважати таку сплату суми у гривнях, яка розраховується, виходячи з еквіваленту вартості квартир, зазначених у договорах в умовних одиницях, перерахованого у гривню за курсом долара США до гривні на день здійснення платежів.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 13 лютого 2013 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 та інших до ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» про усунення перешкод у користуванні власністю та зобов'язання вчинити дії встановлено, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про виконання позивачами умов договорів щодо виплати повної вартості квартир та зазначив, що відповідно до умов договору від 14 лютого 1997 року, укладеного між ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» та ОСОБА_3, ОСОБА_4, продаж квартири АДРЕСА_1 здійснено за 50 606, 00 грн, що на момент здійснення операції складає 26 722, 00 умовні одиниці за курсом НБУ на день укладення договору

З дня укладення договору і до вересня 2011 року за цим договором проведено виплати на загальну суму 10 829, 00 дол. США з урахуванням курсу долару США до української гривні на день здійснення платежів. Отже, заборгованість з оплати вартості квартири позивача у цій справі становить 15 893, 00 дол. США.

З урахуванням положень частини першої статті 61 ЦПК України 2004 року суди першої та апеляційної інстанцій у цій справі зробили висновки, що обставина щодо заборгованості ОСОБА_4, ОСОБА_3 з оплати вартості квартири у розмірі 15 893, 00 дол. США встановлена іншим судовим рішенням.

ОСОБА_4, ОСОБА_3 не виконали зобов'язань з оплати вартості квартири АДРЕСА_1 і їх заборгованість складає 15 893, 00 доларів США, що за курсом НБУ на 28 серпня 2014 становить 220 753, 77 грн.

Щодо оцінки наданих заявником для порівняння інших судових рішень

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 травня 2015 року у справі

№ 6-14242ск15, якою залишено без змін рішення апеляційного суду ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» відмовлено у стягненні заборгованості з відповідачів за договором купівлі-продажу, суд касаційної інстанції зазначив, що правильним є застосування судом положення частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року, відповідно до якого обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. У наведеній справі іншим судовим рішенням визнано недійсною додаткову угоду до договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 14 лютого 1997 року; зобов'язано ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» протягом одного календарного місяця з дня набрання рішенням законної сили видати відповідачам письмову довідку про повне виконання ними зобов'язань з оплати вартості спірної квартири для пред'явлення до Сьомої Київської державної нотаріальної контори і зняття заборони на відчуження квартири.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2134цс15 зазначено, що у спірному договорі купівлі-продажу сторони визначили грошовий еквівалент в умовних одиницях здійснюваної в національній валюті операції і суди не звернули уваги на те, що в пункті 4 цього договору зазначено еквівалент вартості квартири на день укладення договору, тобто 21 лютого 1997 року. За таких обставин суд першої інстанції, з яким погодилися суди апеляційної й касаційної інстанцій, передчасно стягнув з відповідача кошти, обрахувавши суму заборгованості в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день здійснення платежу.

Аналіз змісту зазначених судових рішень судів касаційної інстанції та судових рішень, про перегляд яких подано заяву, дає підстави для висновку про неоднакове застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Оцінка аргументів, викладених у заяві про перегляд рішень

Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу виконання умов договору купівлі-продажу квартири, зокрема його пункту 4.

Згідно з частиною першою статті 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З метою правильного вирішення цього спору суди першої й апеляційної інстанцій зобов'язані були, враховуючи вимоги статті 213 ЦК України, дати тлумачення пункту 4 договору купівлі-продажу квартири, встановити наявність або відсутність факту порушення відповідачами їх обов'язків за цим договором щодо повної сплати вартості квартири, а у разі встановлення факту такого порушення - визначити суму коштів, яку необхідно стягнути з відповідачів.

Суди першої і апеляційної інстанцій встановили обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідачів суми заборгованості з урахуванням трьох відсотків річних 17 102, 60 дол. США з оплати вартості квартири, що на 28 серпня 2014 року становило 237 555, 11 грн, через порушення відповідачами пункту 4 договору купівлі-продажу квартири, а саме у зв'язку з несплатою ними повної вартості квартири.

Суди першої і апеляційної інстанцій мотивували рішення тим, що сума заборгованості за договором купівлі-продажу квартири вже встановлена у справі № 22-ц/796/2658/2013 за позовом відповідачів й інших осіб до позивача про усунення перешкод у користуванні власністю та зобов'язання вчинити дії.

У рішенні суду апеляційної інстанції від 13 лютого 2013 року у зазначеній справі, залишеному без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 серпня 2013 року, Апеляційний суд міста Києва зазначив, що до вересня 2011 року за договором купівлі-продажу квартири, укладеним з відповідачами, вони виплатили 10 829, 00 дол. США з урахуванням курсу долара США до гривні на день здійснення платежів, а заборгованість з оплати вартості квартири згідно з довідкою ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» від 07 вересня 2012 року становить 15 893, 00 дол. США. Зазначене судове рішення є чинним.

Предмет позову у справі № 22-ц/796/2658/2013 стосувався усунення перешкод у користуванні власністю відповідачів і зобов'язання вчинити певні дії - письмово повідомити Сьому Київську державну нотаріальну контору про те, що власники квартир сплатили повну їх вартість.

Апеляційний суд у мотивувальній частині рішення від 13 лютого 2013 року відобразив зміст довідки ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» від 07 вересня 2012 року, згідно з якою у відповідачів існує заборгованість у сумі 15 893, 00 дол. США, скасував рішення суду першої інстанцій й ухвалив нове рішення, яким відмовив у задоволенні позову відповідачів про усунення перешкод у користуванні власністю та зобов'язання вчинити дії.

Суд апеляційної інстанції в ухвалі від 22 жовтня 2015 року, даючи правову оцінку рішенню суду першої інстанції від 15 жовтня 2014 року, зокрема щодо тлумачення пункту 4 договору купівлі-продажу квартири, керувався, як і суд першої інстанції, рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2012 року у

справі № 6-26187св12, а також застосував висновки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, сформульовані у рішенні від 11 липня 2012 року у справі № 6-26110св12. На їх підставі апеляційний суд встановив таке.

Згідно з умовами договорів купівлі-продажу квартир ціна квартири виражена у національній валюті України - гривнях. Визначення у договорі грошового еквівалента цих зобов'язань покупців в умовних одиницях законом не заборонено. А належним виконанням зобов'язань за цими договорами є сплата позивачеві коштів у національній валюті України у сумі, що на день сплати відповідає еквіваленту визначеної вартості квартир в умовних одиницях.

Належним виконанням відповідачами грошових зобов'язань за договорами купівлі-продажу квартир необхідно вважати сплату ними такої суми у гривнях, яка розраховується, виходячи з еквіваленту вартості квартир, зазначеної у договорах в умовних одиницях, перерахованої у гривні за курсом долара США до гривні на день здійснення платежів.

Верховний Суд вважає зазначені висновки судів першої та апеляційної інстанцій передчасними та такими, які суди зробили з порушенням норм процесуального права, з огляду на таке.

Апеляційний суд міста Києва у мотивувальній частині рішення від 13 лютого 2013 року у справі № 22-ц/796/2658/2013, зазначивши, що відповідачі не надали доказів спростування наведених у довідці ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» від 07 вересня 2012 року відомостей про заборгованість, оцінку цій довідці та зафіксованій у ній обставині не надав.

У тексті рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2012 року у справі № 6-26187св12, в якій брали участь позивач і відповідачі, констатовано, що хоча платежі на території України і повинні здійснюватися у національній валюті, однак закон не забороняє використовувати іноземну валюту для визначення (розрахунку) розміру грошових зобов'язань. У цьому рішенні відсутній висновок, яким керувався суд апеляційної інстанції у цій справі щодо порядку розрахунків між сторонами за договором купівлі-продажу квартири виходячи з еквіваленту її вартості, зазначеної у договорі в умовних одиницях і перерахованої у гривні за курсом долара США до гривні на день здійснення платежу.

Рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2012 року у справі № 6-26110св12 (в якому було встановлено, що належним виконанням відповідачами грошових зобов'язань за договорами купівлі-продажу квартир необхідно вважати сплату ними такої суми у гривнях, яка розраховується, виходячи з еквіваленту вартості квартир, зазначеної у договорах в умовних одиницях і перерахованої у гривню за курсом долара США до гривні на день здійснення платежів) також не має преюдиціального значення для вирішення справи, оскільки відповідачі не були учасниками справи № 6-26110св12.

З огляду на зазначене Верховний Суд дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували частину третю статті 61 ЦПК України 2004 року, встановивши на підставі судових рішень, які не мають преюдиціального значення, необхідні для вирішення спору обставини справи, зокрема стосовно тлумачення змісту пункту 4 договору купівлі-продажу квартири та наявності факту порушення відповідачами їх обов'язків за цим договором щодо повної сплати вартості квартири, а також звільнивши позивача від доказування цих обставин.

Крім того, встановивши наявність заборгованості відповідачів на підставі рішення Апеляційного суду міста Києва від 13 лютого 2013 року у справі

№ 22-ц/796/2658/2013, в якому суд не надав оцінку довідці ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця», суди не дослідили розрахунок позивачем боргу відповідачів та заперечення останніх проти такого боргу.

Порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права позбавило їх можливості встановити фактичні обставини справи, а відсутність повноважень і процесуальної можливості з'ясувати дійсні обставини справи перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове судове рішення, з огляду на що справу необхідно передати на розгляд до суду першої інстанції згідно із підпунктом «а» пункту першого частини другої статті 360-4 ЦПК України 2004 року.

Під час нового розгляду справи суд повинен на підставі належних і допустимих доказів встановити фактичні обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи та впливають на права й інтереси учасників спору, зокрема, встановити згідно з визначеними правилами зміст договору, враховуючи звичаї ділового обороту, поведінку сторін договору, їхні майнові інтереси, права та обов'язки, дійсний зміст, природу та мету укладеного договору, валюту зобов'язання, особливості проведених розрахунків, а також надати належну оцінку наданим учасниками спору доказам, їхнім аргументам і постановити законне й обґрунтоване рішення.

Керуючись пунктами 1, 4 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 360-3, частиною другою статті 360-4 ЦПК України 2004 року, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 жовтня 2014 року, ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 22 жовтня 2015 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 серпня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак