Провадження №22-ц/812/640/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 квітня 2019 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Лівшенком О.С.,

без участі учасників справи, які належним чином повідомлені про час та місце судового засідання,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 473/4948/18 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення, яке постановив Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області під головуванням судді Старжинської Ольги Євгенівни о 09 годині 47 хвилині у приміщенні цього суду 28 січня 2019 року, повний текст якого виготовлений в той же день, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на дитину,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2018 р. ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на дитину.

Позов мотивовано тим, що з 03 березня 2007 р. по 28 липня 2014 р. ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від даного шлюбу мають неповнолітню доньку ОСОБА_4, яка проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні. Рішенням Вознесенського міськрайонного суду від 08 листопада 2013 р. з відповідача стягнуто аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходів) до 13 жовтня 2025 р. (досягнення 18 років), рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 грудня 2016 р. та рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 лютого 2018 р. з ОСОБА_1 на її користь стягнуто додаткові витрати на доньку, пов'язані з розвитком її танцювальних здібностей в сумі 8000 грн. та 5000 грн. відповідно. Вказані кошти відповідачем до теперішнього часу не сплачені.

Посилаючись на викладене, а також на те, що за період з 06 листопада 2017 р. по 03 листопада 2018 р. на забезпечення потреб дитини ОСОБА_3 понесла додаткові витрати, які пов'язані з розвитком танцювальних здібностей доньки в сумі 7500 грн. (400 грн. щомісячно та індивідуальні заняття від 260 грн. до 345 грн.), придбанням спеціального танцювального взуття в сумі 10838 грн., оплатою членських внесків у танцювальну федерацію, проживанням, харчуванням та участю у змаганнях - 1904 грн., проїздом на транспорті загального користування до місць змагання - 2930 грн., та з її лікуванням - 2520 грн. (послуги лікаря - ортодонта 960 грн., проїзд до ортодонтичної клініки - 1560 грн.), позивачка просила суд стягнути ОСОБА_1 вищевказані витрати в сумі 11846 грн. та 1000 грн. судових витрат.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги.

Відповідач та його представник в судове засідання не з'явилися, представник відповідача суду надав відзив на позов, в якому позов визнав частково, виклавши доводи стосовно наявності істотних обставин, що пов'язані з хворобою батька позивача, який є інвалідом першої групи та потребує постійного стороннього догляду, через що позивач не може влаштуватися на постійну роботу,оскільки надає соціальну послугу по догляду батька.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 січня 2019 р. позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 додаткові витрати на неповнолітню дитину в сумі 8 000 грн. та судові витрати в сумі 1000 грн., а також судовий збір в дохід держави в сумі 768 грн. 40 коп.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач довела те, що фактично понесла додаткові витрати на дитину за період з 06 листопада 2017 року по 03 листопада 2018 року, які пов'язані з розвитком танцювальних здібностей доньки в сумі 7500 грн.; придбанням спеціального танцювального взуття в сумі 10838 грн., оплатою членських внесків у танцювальну федерацію, проживанням, харчуванням та участю у змаганнях - 1904 грн., проїздом на транспорті загального користування до місць змагання - 2930 грн., та з її лікуванням - 2520 грн. Задовольняючи частково позов та стягуючи з відповідача 8000 грн. додаткових витрат на дитину, суд врахував матеріальний стан відповідача та його сімейне становище, а саме, що ОСОБА_1 здійснює догляд за батьком ОСОБА_5, який має першу групу інвалідності та потребує постійний сторонній догляд, у зв'язку з чим відповідач знаходиться на обліку в Управлінні соціального захисту населення Вознесенської міської ради та отримує компенсацію за надання соціальних послуг інваліду 1 групи у розмірі 280 грн., має труднощі у працевлаштуванні та можливості суміщення роботи зі здійсненням постійного догляду за батьком, а також викладені у ст. 7 СК України засади регулювання сімейних відносин: справедливість, добросовісність та розумність, відповідність моральним засадам суспільства.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує на те, що судом не в повному обсязі з'ясовано обставини, що мають значення для справи, рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його змінити стягнувши з нього на користь позивача додаткові витрати у сумі 3000 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, визначаючи розмір додаткових витрат на доньку, який підлягає стягненню з відповідача, не в достатній мірі врахував обставини щодо матеріального та сімейного стану відповідача, необхідності здійснювати догляд за батьком - інвалідом 1 групи, неможливість знайти роботу через такі обставини, необхідність придбавати ліки для батька та сплачувати аліменти на доньку ОСОБА_4. Також звертається увага на те, що судом помилково стягнуто з відповідача 768 грн. 40 коп. судового збору, тоді як мало бути стягнуто 704 грн. 80 коп., що відповідає ставкам судового збору на день звернення позивач до суду, а також всупереч положенням ст. ст. 137, 141 ЦПК України, частково задовольняючи позовні вимоги, суд стягнув судові витрати в повному обсязі, а не пропорційно задоволеним вимогам.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду щодо вирішення спору по суті відповідає таким вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 липня 2014 р. За час перебування у шлюбі у сторін 13 жовтня 2007 р. народилась донька ОСОБА_4, яка проживає разом з матір'ю.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 08 листопада 2013 р. з ОСОБА_1 на користь позивача стягуються аліменти на утримання доньки у розмірі ј частини його заробітку (доходу) до повноліття дитини.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 грудня 2016 р. з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 присуджено додаткові витрати на доньку в розмірі 8 000 грн.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 лютого 2018 р. з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 присуджено додаткові витрати на доньку в розмірі 5000 грн.

За змістом ст.18 Конвенції про захист прав дитини, прийнятої резолюцією 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 р., суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 р. №2402-III, визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 180 СК батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із ч. 1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Сімейний Кодекс України виходить з принципу рівності прав та обов'язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов'язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого.

Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається вказаною статтею. До таких особливих обставин закон відносить, насамперед, випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв'язку з хворобою.

Наявність таких додаткових витрат з урахуванням положень ст. 81 ЦПК України має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично понесені або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17.

За ч. 2 ст. 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

За загальним правилом, визначеним ч. 1 ст. 182 СК України, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 182 СК України).

З урахуванням таких положень закону, вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суд повинен встановити, чи доведені ці витрати, їх обсяг та враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов'язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.

На підставі наданих позивачем доказів (товарних чеків, рахунків, квитанцій до прибуткових касових ордерів, квитанцій стоматологічного кабінету «Олександрит-Ника», довідок КЗ ММР Миколаївської міської стоматологічної поліклініки (ортодонтичне відділення, проїзних квитках в дати відвідування дитиною медичних закладів) суд дійшов висновку, що позивач довела факт, що понесла додаткові витрати на дитину за період з 06 листопада 2017 р. по 03 листопада 2018 р., які пов'язані: з розвитком танцювальних здібностей доньки в сумі 7500 грн. (400 грн. щомісячно та індивідуальні заняття від 260 грн. до 345 грн.), придбанням спеціального танцювального взуття в сумі 10838 грн., оплатою членських внесків у танцювальну федерацію, проживанням, харчуванням та участю у змаганнях - 1904 грн., проїздом на транспорті загального користування до місць змагання - 2930 грн., та з її лікуванням - 2520 грн. (послуги лікаря-ортодонта 960 грн., проїзд до ортодонтичної клініки - 1560 грн.), а всього на загальну суму 23 692 грн.

Аргументів щодо заперечення встановленого судом розміру додаткових витрат на дитину апеляційна скарга представника ОСОБА_1 не містить.

У даній справі суд вважав, що наявні особливі обставини, які потягли додаткові витрати на дитину у вигляді оплати за заняття танцями, що в майбутньому, може бути стимулом для спільної дитини сторін розвивати ці здібності, які можуть стати її професією. Крім того, весь тягар оплати навчання покладено було на матір дитини, яка мала віднайти кошти на ці цілі. За такого суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача частини понесених нею додаткових витрат на розвиток здібностей дитини та її лікування.

Вирішуючи спір, суд дійшов висновку, що позивач ОСОБА_3 є працездатною, працює, відповідач ОСОБА_1 є працездатним та має матеріальну можливість компенсувати додаткові витрати на дитину частково.

Як на підставу наявності обставин, що мають істотне значення, відповідач посилався на інвалідність та хворобу свого батька, необхідність здійснення за останнім постійного догляду, через що він не може влаштуватися на постійну роботу, яку б можливо було суміщати з доглядом, що потребує від нього значних матеріальних затрат.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 здійснює догляд за батьком ОСОБА_5, який згідно довідки МСЕК від 12 червня 2015 р. має першу групу інвалідності та потребує постійного стороннього догляду, у зв'язку з чим відповідач знаходиться на обліку в Управлінні соціального захисту населення Вознесенської міської ради та отримує компенсацію за надання соціальних послуг інваліду 1 групи у розмірі 280 грн. Тому посилання відповідача на те, що у нього існують труднощі у працевлаштуванні та можливості суміщення зі здійсненням постійного догляду за батьком, підтверджуються наданими ним доказами.

Батько позивача отримує пенсію 3 915 грн. 58 коп., проте регулярно проходить лікування за власні кошти.

Суд, повно та всебічно встановивши обставини справи, врахувавши обставини, на які посилався відповідач як на підставу зменшення його участі у додаткових витратах на дитину, надавши її належну оцінку у відповідності до зазначених вище норм права, що регулюють спірні правовідносини, дійшов обґрунтованого висновку, що з відповідача, взявши до уваги його матеріальне та сімейне положення, слід стягнути понесені позивачем додаткові витрати на утримання дитини в розмірі 8 000 грн.

Оскільки такий висновок суду відповідає вимогам матеріального закону, ґрунтується на належно оцінених доказах та повно встановлених обставинах справи, колегія суддів не вбачає підстав для його зміни.

Доводи апеляційної скарги не спростовують такий висновок та не містять достатніх аргументів на їх спростовування.

Зокрема, не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на судові рішення, раніше ухвалені між тими ж сторонами з приводу додаткових витрат на утримання дитини, оскільки ці висновку стосуються інших витрат, за інші періоди та інших фактичних обставин справи.

В той же час рішення суду в частині розподілу судових витрат не відповідає вимогам закону.

Розмір судового збору визначений Законом України «Про судовий збір».

Відповідно до ч. 1 ст. 4 цього Закону судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно із підпунктом 1 пункту 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру ставка судового збору визначена у розмірі 1 відсотку від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Пункт 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» регламентує, що позивачі у справах про стягнення оплати додаткових витрат на дитину звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

Позивач звернулася до суду у грудні 2018 р., а тому, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р. (1 762 грн.) за ставками, передбаченими підпунктом 1 пункту 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання позовної заяви до суду першої інстанції розмір судового збору складав 704 грн. 80 коп., а не 768 грн. 40 коп., як визначився суд.

В силу частин 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частково задовольняючи позов, суд не врахував наведених вимог закону та задовольнивши частково позовні вимоги стягнув з ОСОБА_1 судові витрати (судовий збір та витрати позивачки на правничу допомогу) в повному обсязі.

За такого рішення суду в частині розподілу судових витрат в силу положень п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає зміні.

Так, з урахуванням розміру задоволених позовних вимог з відповідача підлягає стягненню: в дохід держави - 475 грн. 98 коп. (8000 грн.х704,80 грн.:11846грн.); на користь позивачки - 675 грн. 33 коп. (1000 грн.х8000:11846грн.).

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд рішення суду по суті спору залишив без змін, відсутні підстави для повернення відповідачеві понесених ним судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367,368, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 січня 2019 року змінити в частині розподілу судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1, який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 р., ІПН НОМЕР_1, в дохід держави 475 (чотириста сімдесят п'ять) грн. 98 коп. судового збору та на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_2, 675 (шістсот сімдесят п'ять) грн. 33 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова Ж.М. Яворська

___________________________________________________

Повний текст постанови виготовлений 23 квітня 2019 року