ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1695/19 Справа № 186/59/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Кривошея С.С. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 30 серпня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 до ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_2, ОСОБА_3 про поділ майна колишнього подружжя та визнання права власності на частку нерухомого майна в порядку спадкування, -

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2016 року ОСОБА_6 звернувся із позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позов мотивований тим, що він є власником спірного житла на підставі договору купівлі-продажу, але в даній квартирі зареєстрована його колишня дружина ОСОБА_4, яка там фактично не проживає з 2008 року та має заборгованість по сплаті за комунальні послуги приблизно 3000 гривень. Позивач має іншу сімю та з вагітною дружиною ОСОБА_1 і малолітньою донькою змушений винаймати житло, що ставить його в скрутне матеріальне положення, а тому він має намір заселитися з сімєю до квартири АДРЕСА_1.

Враховуючи, що ОСОБА_4 не проживає в квартирі з 2008 року позивач вважав, що вона повинна бути визнана судом такою, що втратила право користування квартирою та знята з реєстрації за спірною адресою.

В подальшому ОСОБА_6 26 липня 2016 року помер, а ухвалою Першотравенського міського суду Дніпропетровської області було допущено процесуальне правонаступництво та залучено до участі в справі в якості правонаступника позивача ОСОБА_1

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_6 про поділ майна колишнього подружжя та уточнивши позовні вимоги просила суд поділити майно, що є їх з ОСОБА_6 спільною сумісною власністю, визнавши за нею право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 та в порядку спадкування за законом визнати за її сином право власності на 1/8 частини квартири та 1/4 частини автомобіля, а також заборгованість зі сплати аліментів.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02 грудня 2000 року між нею та ОСОБА_6 було укладено шлюб, від якого вони мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. 08 квітня 2004 року нею та ОСОБА_6 було придбано квартиру АДРЕСА_3. Оскільки вона знаходилась у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, ніде не працювала та фізично їй було незручно займатися оформленням квартири, відповідач оформив право власності на себе. В спірній квартирі вони проживали з моменту її придбання. З часом між ними виникли неприязні стосунки, їх подальше спільне життя і збереження шлюбу стало суперечити їх інтересам, тому 14 листопада 2008 року їх шлюб було розірвано. Через негативне відношення відповідача до неї та постійні сварки вона була змушена разом із сином покинути спірну квартиру та жити окремо в квартирі своєї матері. Згодом, внаслідок того, що відповідач не сплачував аліменти на утримання їх сина, ним було запропоновано їй переоформити квартиру на дитину, але це зроблено не було. Відповідач в квартирі також не проживав, витрати на її утримання не здійснював, виказував намір оформити квартиру на сина в рахунок сплати аліментів, але так і не зробив цього. Тому вона й гадки не мала, що відповідач вважає квартиру особистою власністю. ОСОБА_4 вважає, що вона є співвласником спірної квартири та має повне право на користування нею на рівних умовах з ОСОБА_6, а також на її поділ. Окрім того, вона не проживала в квартирі з обєктивних причин ще до розірвання шлюбу вона покинула квартиру в наслідок неможливості сумісного проживання, а потім в період проходження відповідачем курсу реабілітації, вже не стала повертатися до квартири.

Ухвалами Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 30 серпня 2018 року зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4В в частині стягнення заборгованості по аліментам виділено в окреме провадження, а в частині позовних вимог про визнання права власності на 1/4 частину автомобіля закрито провадження по справі.

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 30 серпня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено в повному обсязі.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_4, загальною площею 47,7 м2. та житловою площею 28,9 м2.

Визнано за ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3та ОСОБА_5, право власності в порядку спадкування за законом після померлого 26 липня 2016 року ОСОБА_6 на 1/8 частку квартири АДРЕСА_1 загальною площею 47,7 м2. та житловою площею 28,9 м2. за кожним.

Скасовано арешт квартири №39, що знаходиться в будинку №31 по вул. Гагаріна в м.Першотравенську Дніпропетровської області та заборону державному нотаріусу Першої Павлоградської державної нотаріальної контори на видачу свідоцтва про право власності на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_5, накладені ухвалою Першотравенського міського суду від 01 червня 2017 року.

Відмовляючи в задоволенні первісних позовних вимог, суд виходив з того, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_4, а тому остання як власник нерухомості не може бути протиправно позбавлена права власності. При цьому, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 та визнаючи за нею право власності на 1/2 частини квартири, суд першої інстанції вважав доведеним факт придбання її під час перебування в шлюбі із ОСОБА_6. Крім того, встановивши, що ОСОБА_6 на час смерті перебував у шлюбі із ОСОБА_1 та був батьком ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, які на момент смерті батька були малолітніми, суд першої інстанції вірно вважав останніх такими, що прийняли спадщину після померлого та визнав за ними право власності на 1/8 частини спірної квартири за кожним.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачкою за зустрічним позовом пропущено строк позовної давності для звернення із позовом про поділ майна колишнього подружжя. Також, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не з'ясував та відповідно не врахував, що спірна квартира була придбана батьками ОСОБА_6, в той період, коли колишнє подружжя не проживали однією сім'єю.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 02 грудня 2000 року ОСОБА_6 та Павленко (дошлюбне прізвище Шкірміна) ОСОБА_7 уклали шлюб, від якого у них народився син ОСОБА_5.

08 квітня 2004 року за договором купівлі продажу ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та неповнолітній ОСОБА_11 продали, а ОСОБА_6 купив квартиру АДРЕСА_5.

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2008 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_12 було розірвано.

Встановлено, що у спірній квартирі ОСОБА_6 був зареєстрований з 16 травня 2004 року до 24 квітня 2015 року, а ОСОБА_4 з 06 травня 2004 року по день розгляду справи в суді.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном, що передбачено ст.63 СК України.

Встановивши, що квартира АДРЕСА_3, була придбана ОСОБА_6 08.04.2004 року, тобто під час шлюбу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вона є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_4. При цьому, суд вірно вважав безпідставними доводи позивача про те, що спірна квартира придбана за кошти, які належали батькові позивача, а тому не може бути спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_4, оскільки вказані обставини не були підтверджені належними та допустимими доказами. Крім того, врахувавши, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, суд дійшов обґрунтованого висновку, що в задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою №39 в будинку №31 по вул. Гагаріна м.Першотравенська та зняття її з реєстрації за вказаною адресою необхідно відмовити.

Крім того, судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у застосуванні до зустрічних позовних вимог наслідків пропуску строку позовної давності, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Тобто, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Судом першої інстанції встановлено, що у спірній квартирі з 2008 року ні ОСОБА_6, ні ОСОБА_4 не проживали, що підтверджується актами ПП «Комунальщик-4» №529 від 22.10.2015 року, та №642 від 03.02.2016 року. ОСОБА_6, за його поясненнями, з 2008 року у м.Першотравенську не знаходився так як перебував у різних ребіалітаційних закладах, так як мав проблеми із вживанням наркотиків, а ключі від спірної квартири він залишив ОСОБА_4, щоб вона мала змогу нею користуватися. В період часу з 2008 року по час повернення ОСОБА_6 до м.Першотравенська у 2015 році ОСОБА_4 неофіційно здавала квартиру в найм та сплачувала комунальні послуги по ній до квітня 2015 року включно. Встановивши, що фактично спір між сторонами виник лише після прибуття в м.Першотравенськ ОСОБА_6 в 2015 році, суд вірно вважав, що строк позовної давності у ОСОБА_4 на звернення до суду 04 лютого 2016 року з позовом про поділ майна не закінчився, а тому спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя в якому частки майна дружини та чоловіка є рівними, тобто ОСОБА_4 є власником Ѕ частини спірної квартири.

26 липня 2016 року ОСОБА_6 помер.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина.

Згідно спадкової справи №839/2016 із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулася ОСОБА_1, дружина померлого, яка діє від свого імені, а також в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2, та ОСОБА_3. Також з заявою про прийняття спадщини 31 січня 2017 року звернувся ОСОБА_5, 02.08.2002 року.

Відповідно до ст.ст. 1216, 1217,1222 ЦК України спадкування є перехід прав та обовязків ( спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Частиною першою статті 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч.4 ст.1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою статті 1273 ЦК України.

Встановлено, що померлий ОСОБА_6 на дату смерті перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1. Шлюб було зареєстровано 28 жовтня 2011 року

Також встановлено, що ОСОБА_6 є батьком ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Всі діти спадкоємця на момент відкриття спадщини, а саме на 26 липня 2016 року, були малолітніми, а тому згідно ч.4 ст.1268 ЦК України вважаються такими, що прийняли спадщину після померлого.

Встановивши вказані обставини справи, суд дійшов вірного висновку, що після смерті ОСОБА_6 його спадкоємцями за законом є дружина та троє дітей, і за ними необхідно визнати право власності, в порядку спадкування, на 1/8 частку квартири АДРЕСА_6 за кожним.

Доводи апелянта в скарзі про те, що позивачкою за зустрічним позовом пропущено строк позовної давності для звернення із позовом про поділ майна колишнього подружжя, а також те, що суд першої інстанції не з'ясував та відповідно не врахував, що спірна квартира була придбана батьками ОСОБА_6, в той період, коли колишнє подружжя не проживали однією сім'єю, є необґрунтованими та безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобовязані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Частиною 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірна квартира була придбана не за спільні кошти колишнього подружжя, а батьками ОСОБА_6, позивачкою за первісним позовом ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції надано не було, а тому вказані доводи є лише припущеннями, тоді як рішення не може грунтуватися на припущеннях.

На доводи ОСОБА_1 щодо пропуску ОСОБА_4 строку позовної давності, судом першої інстанції надано вірну та обґрунтовану відповідь.

Інших доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції апелянтом вказано не було.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та обєктивно зясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Банку.

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

В зв'язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 30 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

ОСОБА_13