Постанова

Іменем України

25 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 640/16112/14-ц

провадження № 61-34490св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2015 року у складі судді Золотарьова Л. І. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 07 червня 2017 року у складі колегії суддів: Сащенко І. С., Коваленко І. П., Овсяннікової А. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про відшкодування вартості.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 06 жовтня 2013 року він надав ОСОБА_6 для ремонту автомобіль ВАЗ-2107, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, яким він керував за дорученням. Через деякий час він дізнався, що останній не має наміру віддавати йому вказаний автомобіль. Мати ОСОБА_6 - ОСОБА_5 надала йому розписку від 30 грудня 2013 року, у якій зобов'язалася придбати йому у строк до 05 січня 2014 року інший автомобіль взамін належного йому ВАЗ-2107, проте умов розписки не виконала. Йому відомо, що автомобіль, який обіцяла йому повернути відповідач, продано.

Із урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив суд стягнути із відповідача на свою користь вартість автомобіля ВАЗ-2107, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, у розмірі 69 000,00 грн, а також судовий збір у розмірі 690,00 грн.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2015 року позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 69 000,00 грн на відшкодування вартості автомобіля. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 07 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено. Заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2015 року залишено без змін.

Задовольняючи позов та стягуючи із відповідача на користь позивача 69 000,00 грн на відшкодування вартості втраченого автомобіля, суд першої інстанції, із яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що відповідач не повернула позивачу спірний автомобіль та не придбала нового, чим порушила свої зобов'язання, підтверджені розпискою.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У липні 2017 року ОСОБА_5 подала до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 07 червня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило суд скасувати рішення судів попередніх інстанції та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач не має права на відшкодування шкоди, оскільки він не є власником автомобіля ВАЗ-2107, державний реєстраційний номер НОМЕР_1. Судами не встановлено реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження, витребувана цивільна справа та надано строк на подання заперечення на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_5 не підлягає задоволенню із таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 на відповідній правовій підставі володів автомобілем ВАЗ-2107, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, що підтверджується довіреністю від 03 вересня 2012 року, виданою власником транспортного засобу ОСОБА_7

Згідно з розписки, наданої ОСОБА_7, вартість автомобіля визначено у розмірі 3 000,00 дол. США.

06 жовтня 2013 року позивач надав автомобіль ВАЗ-2107, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, для ремонту ОСОБА_6, який є сином відповідача. ОСОБА_6 автомобіль позивачу не повернув.

Згідно з розпискою від 29 грудня 2013 року, ОСОБА_5 зобов'язалася до 05 січня 2014 року в обмін автомобілю ВАЗ 2107, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, придбати автомобіль на розсуд володільця ОСОБА_4

Згідно з розпискою від 30 грудня 2013 року, ОСОБА_5 отримала автомобіль ВАЗ 2107, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, за який зобов'язалася придбати автомобіль на розсуд володільця ОСОБА_4 до 05 січня 2014 року.

Відповідач умов договору, зазначеного у розписці, не виконала.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статті 610 ЦК Українипорушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частини першою статті 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди (частина третя статті 386 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Встановивши, що позивач є законним володільцем автомобіля ВАЗ-2107, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, відповідач не повернула позивачу вказаний автомобіль та не придбала взамін нього нового автомобіля, чим порушила свої зобов'язання, встановленні розпискою, суди попередніх інстанцій правильно застосували до спірних правовідносин норми матеріального права, а саме статті 386, 396 ЦК України, у зв'язку із чим дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення із відповідача на користь позивача вартості автомобіля.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що позивач не має права на відшкодування шкоди, оскільки не є власником автомобіля, є безпідставними, з огляду на те, що зі змісту норми статті 396 ЦК України вбачається, що факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права. Положення щодо захисту права власності поширюється на особу, яка хоч і не є власником, але володіє майном на підставі, передбаченій законом чи договором, і така особа вправі вимагати відшкодування шкоди, заподіяної цьому майну. Крім того, звертаючись із позовом до суду за захистом порушеного права, позивач обрав спосіб захисту, який відповідає змісту права, що порушене, та здатний таке право відновити.

Верховний Суд відхиляє доводи заявника про те, що судами не встановлено реальної вартості автомобіля ВАЗ-2107, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, оскільки, визначаючи розмір збитків, суди обґрунтовано виходили із вартості автомобіля, зазначеного його власником ОСОБА_7 у розписці, яка становить 3 000,00 дол. США, що на момент розгляду справи у суді першої інстанції еквівалентно 70 530,00 грн, при цьому суди обмежилися сумою 69 000,00 грн відповідно до розміру заявлених вимог. Враховуючи те, що зазначений автомобіль вибув із володіння позивача, встановити його вартість у інший спосіб є неможливим. Разом із цим, відповідач не надала будь-яких доказів на спростування цієї суми.

Касаційна скарга не містить доводів на спростування висновків судів попередніх інстанцій, які є обґрунтованими та узгоджуються із матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судами не було порушено норм процесуального законодавства та правильно застосовано норми матеріального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2015 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 07 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак

С. О. Погрібний

Г. І. Усик