Ічнянський районний суд Чернігівської області
Справа №733/482/19
№ 2-з/733/1/19
У Х В А Л А

"24" квітня 2019 р. м. Ічня

Суддя Ічнянського районного суду Чернігівської області Овчарик В.М., розглянувши заяву ОСОБА_1 В»ячеслава Віталійовича про забезпечення позову до подачі позовної заяви про визначення місця проживання дитини з батьком та стягнення аліментів,

установив:

22 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову до подачі позовної заяви про визначення місця проживання дитини з батьком та стягнення аліментів. В обґрунтування заяви зазначив, що він з ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі. Від спільного проживання у шлюбі в них 20 серпня 2012 року народився син ОСОБА_3, який після розірвання шлюбу проживає з ним в с. Іржавець та перебуває на його утриманні. Будучи дошкільням син відвідував Іржавецький ДНЗ, а на даний час є учнем 1 класу Іржавецької ЗОШ, який отримує медичну допомогу за місцем проживання в КПН «Ічнянський ЦПМСД». За місцем проживання у сина сформувалися стійкі соціальні зв»язки. Мати дитини ОСОБА_2 життям свого сина майже не цікавилась, зрідка телефонувала, за місцем проживання не відвідувала. 06 квітня 2019 року приїхавши у с. Власівка до бабусі, ОСОБА_2 виявила бажання взяти сина на вихідні. Проте, після закінчення вихідних, син до свого постійного місця проживання не повернувся. Його місце знаходження невідоме. Це стало причиною звернення до правоохоронних органів та органу опіки та піклування. На даний час син школу не відвідує, належне спілкування між заявником та сином відсутнє. ОСОБА_2 змінила місце проживання дитини, котрий за своїм віком прив»язаний до батька, з яким фактично проживає з народження. Такі дії ОСОБА_2 є протиправними, порушують конституційні, законні права та інтереси заявника та їхнього сина. У зв»язку з цим він збирає необхідні документи та готує позов про визначення місця проживання ОСОБА_4 з батьком. Так як соціальні зв»язки сина порушені, місце знаходження його невідоме, порушені контакти з батьком, тому вважає, що ці обставини створюють загрозу утруднення виконання можливого рішення суду про визначення місця проживання дитини з батьком. З урахуванням викладеного просить вжити заходів забезпечення позову до подачі позовної заяви шляхом зобов»язання ОСОБА_2 повернути ОСОБА_4 до фактичного місця проживання останнього, а саме в с. Іржавець Ічнянського району Чернігівської області, вул. Садова, 36а та заборонити ОСОБА_2 вчиняти дії щодо зміни місця проживання ОСОБА_4В, який фактично проживає з батьком, до вирішення спору про визначення місця проживання дитини по суті та вступу у законну силу судового рішення.

Оглянувши матеріали, суддя дійшов наступного висновку.

Як убачається з матеріалів, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний 14 квітня 2016 року. Від спільного проживання у шлюбі в них 20 серпня 2012 року народився син ОСОБА_3, який з народження проживає із заявником в с. Іржавець, вул. Садова, 36а та перебуває на повному його утриманні. ОСОБА_5 з 05.072017 року по 31.05.2018 року відвідував Іржавецький ЗДО «ВЕСЕЛКА», якого приводили та забирали батько, дідусь та бабуся.

На даний час ОСОБА_5 є учнем 1 класу Іржавецької ЗСО, який з 15.04.2019 року по 22.04.2019 року не відвідував школу.

ОСОБА_3 ОСОБА_2 за адресою реєстрації не проживає, дитину не відвідує, матеріально не забезпечує, вихованням не займається. Приводили до школи за забирали із школи ОСОБА_5 батько та дідусь.

ОСОБА_5 отримує первинну медичну допомогу у комунальному некомерційному підприємстві «Ічнянський центр первинної медико-санітарної допомоги» Ічнянської районної ради, що підтверджується декларацією № 0001-9ХНЕ-0Н00.

06 квітня 2019 року ОСОБА_2 взяла сина на вихідні, після яких не повернула його батьку. Місце знаходження дитини невідоме.

У зв»зку з цим заявник звернувся до правоохоронних органів.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Статтею 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову, у пункті 2, 3 якої передбачено, що позов може забезпечуватись забороною вчиняти певні дії та встановленням обов'язку вчиняти певні дії.

Відповідно до правової позиції, викладеної у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 2 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Згідно п.п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, всі дії стосовно дітей органів соціального забезпечення, судів, адміністративних чи законодавчих органів повинні бути спрямовані на якнайкраще забезпечення інтересів дитини. Держави-учасниці повинні забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права і обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Разом з цим, ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Відповідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно з ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно ч. 3 ст. 157 СК України той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до принципу 2 Декларації прав дитини дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини.

Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості.

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Із викладеного вище вбачається, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існує спір щодо місця проживання їхньої спільної дитини.

Ураховуючи, що соціальні зв»язки малолітнього ОСОБА_5 порушені, так як останній, будучи учнем, не ходить до школи через те, що ОСОБА_2 забрала його до себе, місце знаходження якої невідоме, хоча місцем її реєстрації є та ж сама адреса, за якою проживає її син, змінивши таким чином фактичне місце проживання дитини, також порушення контактів дитини з батьком, з яким той проживав майже з народження, а також існування певної загрози здоров»ю дитини, яка отримує первинну медичну допомогу у комунальному некомерційному підприємстві «Ічнянський центр первинної медико-санітарної допомоги» Ічнянської районної ради, з метою захисту прав дитини, суддя вважає, що обрані заявником заходи забезпечення позову є обґрунтованими, невжиття яких можеістотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду про визначення місця проживання дитини.

За таких обставин заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 149, 150, 151, 152, 153, суддя

постановив:

Заяву ОСОБА_1 В»ячеслава Віталійовича про забезпечення позову до подачі позовної заяви про визначення місця проживання дитини з батьком та стягнення аліментів задовольнити.

Вжити заходів забезпечення позову до подачі позовної заяви ОСОБА_1 В»ячеслава Віталійовича до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з батьком та стягнення аліментів шляхом зобов»язання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстровану в ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН: НОМЕР_1, повернути ОСОБА_4 В»ячеславовича, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрованого в ІНФОРМАЦІЯ_2, до фактичного місця проживання останнього, а саме в с. Іржавець Ічнянського району Чернігівської області, вул. Садова, 36а та заборони ОСОБА_2 вчиняти дії щодо зміни місця проживання ОСОБА_4 В»ячеславовича до вирішення спору про визначення місця проживання дитини по суті та вступу у законну силу судового рішення.

Копію ухвали надіслати до Ічнянського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області для негайного виконання.

Заявник ОСОБА_4 В»ячеслав Віталійович, ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_5 районного суду Чернігівської області, вул. Садова, 15, фактично проживає в с. Іржавець Ічнянського районного суду Чернігівської області, вул. Садова, 36а, ІПН: НОМЕР_2.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Чернігівського апеляційного суду через Ічнянський районний суд протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя В.М.Овчарик