Постанова

Іменем України

17 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 761/39956/17

провадження № 61-47658св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Пророка В.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

третя особа - ОСОБА_3,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на постанову Київського апеляційного суду від 07 листопада 2018 року у складі колегії суддів:Оніщука М.І., Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»), в якому просила припинити поруку за договором поруки № 09-08-П/38 від 09 квітня 2008 року укладеним між нею та відповідачем на забезпечення виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором № 09-08-И/38 від 09 квітня 2018 року.

Через невиконання позичальником своїх зобов'язань за Кредитним договором банк, скориставшись наданим йому цим договором правом вимагати дострокового погашення кредитних коштів, направив на адресу позичальника вимогу про дострокове повернення кредитних коштів, чим, в свою чергу, змінив строк виконання основного зобов'язання. Боржник вищенаведені вимоги не виконав і 24 листопада 2015 року банк звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до неї та ОСОБА_3, як до солідарних боржників, про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва у відкритті провадження за вказаним позовом було відмовлено.

Вважає, що в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука за Договором поруки від 09 квітня 2008 року є припиненою, адже банк змінивши строк виконання основного зобов'язання шляхом пред'явлення до позичальника дострокової вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором, протягом шести місяців від дня настання цього строку не пред'явив до неї, як до поручителя, позову про стягнення заборгованості.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 квітня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено: визнано поруку, що виникла на підставі договору поруки № 09-08-П/38 від 09 квітня 2008 року укладеного між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2, такою, що припинена.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання, який був змінений останнім шляхом пред'явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення заборгованості, не пред'явив вимоги до поручителя, а тому, в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука є припиненою.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 07 листопада 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 квітня 2018 року скасовано та постановлено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» судовий збір у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції в розмірі 960 грн 00 коп.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність належних законних підстав для застосування до даних правовідносин положень частини четвертої статті 559 ЦК України щодо припинення поруки у зв'язку з непред'явленням кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання, оскільки у досудовій вимозі зазначено про наявність заборгованості станом на 19 травня 2015 року у сумі 92287,45 доларів США. З яких сума простроченої заборгованості складає 1701, 46 доларів США., яку банк і просив погасити.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

27 листопада 2018 року ОСОБА_2 звернулась до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 07 листопада 2018 року, яку просить скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції в силі.

06 грудня 2018 року ОСОБА_3 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 07 листопада 2018 року, яку просить скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції в силі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалами Верховного Суду від 05 грудня 2018 року та від 13 грудня 2018 року за обома касаційними скаргами відкрито касаційне провадження у справі та витребувано справу з Шевченківського районного суду м. Києва № 761/39956/17.

У грудні 2018 року на адресу Верховного Суду надійшла вищезазначена справа.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 квітня 2019 року справу за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», третя особа: ОСОБА_7, про припинення поруки призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, у складі колегії з п'яти суддів.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційні скарги мотивовані тим, що апеляційний суд постановив судове рішення, з порушенням норм частини четвертої статті 559 ЦК України, оскільки порука по даному кредитному договору є припиненою у зв'язку з тим, що банк після направлення вимоги до боржника, пред'явив вимогу до поручителя поза шестимісячним строком після настання строку виконання зобов'язань за кредитним договором, а саме 21 жовтня 2016 року шляхом пред'явлення позову про стягнення усієї заборгованості до Макарівського районного суду Київської області , що суперечить правовим позиціям висловленим Верховним Судом щодо правової природи вимоги банку як позовної вимоги та строку пред'явлення такої вимоги.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

Відзив до Верховного Суду не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 09 квітня 2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 укладено Кредитний договір № 09-08-И/38, (а.с.10-14).

Відповідно до пункту 2.1. кредитного договору банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в сумі 140 000,00 доларів США 00 центів з оплатою по процентній ставці 14% річних.

Відповідно до пункту 3.2. кредитного договору позичальник зобов'язується повністю повернути Кредитні ресурси, отримані за цим договором, до 08 квітня 2028 року. Погашення заборгованості сторони визначили згідно графіку у сумі 1 762 долари 69 центів США щомісячно в термін з 26 по останнє число місяця включно.

В якості забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором, 09 квітня 2008 року між Банком та ОСОБА_2 укладено Договір поруки за № 09-08-П/38, відповідно до пункту 1.1. якого поручитель зобов'язуються перед Банком відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання Боржником зобов'язань, які виникли за Кредитним договором (а.с.124-126).

Відповідно до пункту 1.3. Договору поруки №09-08-П/38 від 09 квітня 2008 року, Поручитель свідчить, що вій ознайомлений із Кредитним договором та погоджується з його умовами.

Пунктом 5 договору поруки сторони визначили, що порука припиняється із припиненням зобов'язання, що забезпечується нею. Порука також припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобов'язання за кредитним договором не заявив вимоги до поручителя.

20 травня 2015 року Банком на адресу боржника за кредитним договором направлено досудову вимоги, яку він отримав 04 червня 2015 року.

Апеляційним судом встановлено, що у зазначений вимозі йдеться про борг у розмірі 1701 долар США та запропоновано погасити існуючу заборгованість.

30 листопада 2015 року Банк звернувся з позовом до боржника та поручителя про стягнення усієї заборгованості, який ухвалою Печерського суду м. Києва від 24 грудня 2015 року повернуто у зв'язку з порушенням підсудності (а.с. 21-27,64).

В наступному Банк 21 жовтня 2016 року звернувся до Макарівського районного суду Київської області з аналогічним позовом за яким ухвалою суду від 04 листопада 2016 року відкрито провадження у справі (а.с. 74-79).

Позиція Верховного Суду

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана постанова апеляційного суду не відповідає зазначеним вимогам закону.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Зобов'язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Під виконанням сторонами зобов'язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже, «основне зобов'язання» - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов'язки сторін кредитного договору.

Як установлено судом, боржник ОСОБА_3 (а відтак і поручитель) взяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 08 квітня 2028 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Саме таких висновків щодо застосування норми частини четвертої статті 559 ЦК України дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року (справа № 408/8040/12).

Як убачається з пункту 3.2. кредитного договору позичальник зобов'язується повністю повернути кредитні кошти до 08 квітня 2028 року. Погашення заборгованості сторони визначили згідно графіку у сумі 1 762 долари 69 центів США щомісячно в термін з 26 по останнє число місяця включно.

Отже, оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати щомісячно в термін з 26 по останнє число місяця включно, а за договором поруки відповідальність поручителя наступає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором, тому з часу несплати кожного з платежів розпочинається обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань.

Припинення поруки не є тотожним з припиненням договору поруки, оскільки порукою забезпечується певні зобов'язання, які за кредитним договором визначаються у тому числі також щомісячними платежами, а тому припинення поруки за певним щомісячним платежем, як окремим щомісячним зобов'язанням, яке є складовою частиною загального зобов'язання за кредитом, не тягне припинення поруки в цілому за усім кредитним зобов'язанням, визначеним щомісячними платежами.

Таким чином, аналізуючи положення частини четвертої статті 559 ЦК України, необхідно дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання.

Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не пред'явить вимоги до поручителя.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ухвалюючи судове рішення у справі апеляційний суд не врахував, що кредитним договором передбачено виконання грошових зобов'язань шляхом здійснення щомісячних платежів згідно з графіком, а за договором поруки поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник за всіма зобов'язаннями останнього за основним договором, та не з'ясував, чи пред'явив банк вимогу до поручителя в межах шести місяців за кожним місячним платежем, за якими платежами порука припинилась, а за якими ще діє.

Крім того, судом встановлено, що 21 жовтня 2016 року банк звернувся до суду з позовом до боржника та поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором. Під час нового розгляду справи, суду апеляційної інстанції необхідно встановити, чи звернувся позикодавець з позовом про стягнення усієї суми заборгованості за кредитом, вимагаючи дострокового повернення всіє суми кредиту згідно частини першої статті 1050 ЦК України, чи лише поточної заборгованості за кредитом, тобто встановити, чи відбулась зміна строку виконання основного зобов'язання за кредитним договором, й відповідно, установити у якій частині порука є припиненою, а у якій діє з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України.

Відповідно до пункту першого частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний суд не наділений повноваженнями встановлювати фактичні обставини справи, а тому позбавлений можливості прийняти нове судове рішення, не передаючи справу на новий розгляд.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанцій не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та постановлено з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 07 листопада 2018 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С.Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С. Ю.Мартєв

В.В.Пророк

В. М. Сімоненко