Постанова

Іменем України

10 квітня 2019 року

місто Київ

справа № 361/6169/15-ц

провадження № 61-17547св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 жовтня 2016 року у складі судді Василишина В. О. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 12 січня 2017 року у складі колегії суддів: Сержанюка А. С., Журби С. О., Суханової Є. М.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК»), у якому, із урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 05 жовтня 2016 року, просив стягнути із відповідача на його користь грошові кошти у розмірі 10 000, 00 євро за договором банківського вкладу від 23 травня 2013 року № SAMDN7446; стягнути із відповідача на його користь грошові кошти у розмірі 10 000, 00 євро за договором банківського вкладу від 28 травня 2013 року № SAMDN9293; стягнути із відповідача на його користь грошові кошти у розмірі 20 000, 00 дол. США за договором банківського вкладу від 29 грудня 2012 року № SAMDN1218.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що між ОСОБА_3 та ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» укладено три згадані договори банківського вкладу. Виконуючи свої зобов'язання за договорами, ОСОБА_3 вніс готівкою на особові рахунки через каси відділення ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» зазначені суми. Умовами договорів передбачено, якщо до закінчення строку вкладу позивач не заявить банку про бажання повернути кошти, то вклад автоматично продовжується ще на один строк. Строк продовжується неодноразово, без явки його в банк.

19 травня, 27 серпня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» із заявами про розірвання договору від 23 травня 2013 року № SAMDN7446 та договору від 28 травня 2013 року № AMDN9293, а 18 грудня 2014 року щодо договору від 29 грудня 2012 року № SAMDN1218, у зв'язку із закінченням строку їх дії, просив повернути йому внесені в касу банку грошові кошти та нараховані відсотки. У зв'язку із тим, що відповідач ухиляється від виконання своїх зобов'язань, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Стислий виклад заперечень відповідачів

Відповідач позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 жовтня 2016 року позов задоволено. Стягнуто із ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_3 грошові кошти за договором від 29 грудня 2012 року № SAMDN1218 «Стандарт» в сумі 20 000, 00 дол. США; за договором від 23 травня 2013 року № SAMDN7446 «Стандарт» у сумі 10 000, 00 євро; за договором від 28 травня 2013 року № SAMDN9293 «Стандарт» в сумі 10 000, 00 євро. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що припинення діяльності філії не впливає на обсяг зобов'язань банку, оскільки договори, у тому числі банківського вкладу, укладаються з банком як організацією, а не з його філією, яка відповідно до частини третьої статті 95 ЦК України та частини четвертої статті 64 ГК України не є юридичною особою.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 12 січня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду обґрунтовувалась тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у справі, правильно встановив обставини справи, визначив відповідно до них правовідносини і дійшов висновку про необхідність задоволення заявлених позовних вимог на підставі, зокрема, статей 526, 1058, 1060, 1074 ЦК України, статей 10, 11, 58-60, 88, 212-215 ЦПК України, ухвалив у справі законне та обґрунтоване рішення на підставі належних та допустимих доказів. Будь-яких доказів на спростування заявлених вимог, обставин укладення правочинів, розміру депозитних вкладів ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції не надало.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» просило скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правові висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-118цс14, зокрема в частині обов'язковості підтвердження укладення договору депозитного вкладу у письмовій формі та платіжного документа про внесення коштів, оформленого відповідно до вимог чинного законодавства. У матеріалах справи міститься довідка від 08 травня 2014 року, в якій зазначено стан банківських рахунків на 15 травня 2014 року, а в довідці, датованій 16 грудня 2014 року, печатка виконана шляхом її накладення на інший документ.

Заявник стверджує, що у матеріалах справи не міститься належним чином завірених договорів банківського вкладу, крім того, відсутні квитанції про внесення грошових коштів, які б відповідали вимогам пункту 10.1 Інструкції № 492, пункту 2.9 глави IV «Касові операції банків (філій, відділень) з клієнтами» розділу 2 «Приймання готівки» Інструкції № 174.

На переконання заявника, істотне значення має надання позивачем саме оригіналів документів, адже загальновідомим фактом є те, що на окупованій території АР Крим органи країни окупанта, Автономна некомерційна організація «Фонд захисту вкладників» (далі - АНО «ФЗВ»), за рахунок майна відповідача здійснює виплати вкладникам ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК», за договорами, укладеними з філією Кримське ГРУ ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК». При цьому виплати здійснюються на підставі оригіналів документів, у тому числі договору депозитного вкладу та платіжного документа про внесення ним коштів.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

ОСОБА_3 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив судові рішення залишити без змін. Зазначив, що всі оригінали банківських договорів

і прибуткових банківських документів з оригінальними підписами працівників банку і відбитками штампів досліджувались судами першої та апеляційної інстанцій в судовому засіданні і визнані належними доказами. Копії банківських документів порівняні з оригіналами, посвідчені суддею і знаходяться у матеріалах справи.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження

у справі, а ухвалою від 07 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з підпунктом 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у квітні 2018 року.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції застосовані положення статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 29 грудня 2012 року між ОСОБА_3 та ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» укладено договір № SAMDN1218 «Стандарт», відповідно до умов якого позивач передав банку вклад на суму 20 000, 00 дол. США, із процентною ставкою 8, 5 % річних, строком на 3 місяці.

Зарахування грошових коштів здійснено 29 грудня 2012 року, що підтверджується платіжним дорученням № в оригіналі.

23 травня 2013 року між ОСОБА_3 та ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» укладено договір № SAMDN7446 «Стандарт», відповідно до умов якого позивач передав банку вклад на суму 10 000, 00 євро під 7 % річних, строком на 6 місяців.

Зарахування грошових коштів здійснено 23 травня 2013 року, що підтверджується квитанцією № 18 в оригіналі.

28 травня 2013 року між ОСОБА_3 та ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» укладено договір № SAMDN9293 «Стандарт», відповідно до умов якого позивач передав банку вклад на суму 10 000, 00 євро, із процентною ставкою 7 % річних, строком на 6 місяців.

Зарахування грошових коштів здійснено 28 травня 2013 року, що підтверджується квитанцією № 13 в оригіналі.

Відповідно до умов зазначених договорів, клієнт або банк мають право достроково розірвати їх, повідомивши про це один одного за два банківських дні до дати розірвання договору.

19 травня, 27 серпня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» із заявами про розірвання договору від 23 травня 2013 року № SAMDN7446 та від 28 травня 2013 року № AMDN9293, а 18 грудня 2014 року щодо договору від 29 грудня 2012 року № SAMDN1218, у зв'язку із закінченням строку їх дії, та просив повернути йому внесені в касу банку грошові кошти та нараховані відсотки.

У зв'язку із відмовою відповідача повертати вклади ОСОБА_3 звернувся до суду із цим позовом.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У статті 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно із частиною першою 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

З огляду на визначення договору банківського вкладу, закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Згідно із частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Задовольняючи позовні вимоги, суди виходили з того, що позивач довів внесення грошових коштів до каси банку та існування між ним і відповідачем договірних правовідносин. Під час апеляційного розгляду надав оригінали договорів та квитанцій, які долучені до матеріалів справи (том 2, а.с. 213-218), відповідно до яких ОСОБА_3 вносив грошові кошти за депозитними договорами до банку. Зазначені квитанції підписані касиром банку, тобто факт внесення грошових коштів на депозитний рахунок є доведеним.

Положення статті 1059 ЦК України врегульовують питання форми договору банківського вкладу та визначають наслідки недодержання письмової форми такого договору. Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Згідно з пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України (НБУ) від 03 грудня 2003 року № 516, залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом; іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління НБУ від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі - Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8); договір банківського вкладу укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий банк зобов'язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. У договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10).

У пункті 10.1 Інструкції № 492 передбачається порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред'явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

У пункті 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління НБУ від 01 червня 2011 року № 174 (далі - Інструкція № 174), передбачено, що банк (філія, відділення) зобов'язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час її виконання), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом України у постановах від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-118цс14, від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1286цс16, від 29 листопада 2017 року у справі

№ 6-109цс17, підстав відступити від яких Верховним Судом не встановлено.

Висновки судів повністю узгоджуються із наведеними висновками Верховного Суду України, а тому не відповідають дійсності твердження заявника з цього приводу.

Таким чином, встановивши, що позивачем надані оригінали договорів банківського вкладу, квитанцій з усіма необхідними реквізитами, суди зробили обґрунтований висновок про дотримання сторонами письмової форми договору та наявність між сторонами цивільних відносин, що виникли унаслідок укладення договорів банківського вкладу.

Посилання банку на те, що за законодавством Російської Федерації відповідальність за повернення грошових коштів за вкладами покладено на АНО «ФЗВ», не можуть бути взяті до уваги, оскільки згідно зі статтею 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають. Інші доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судом, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваного судового рішення.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року

і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» № 3236/03).

Висновки за наслідком розгляду касаційної скарги

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Верховним Судом наголошено, що розгляд справи судом касаційної інстанції здійснюється виключно у межах, визначених правилами статті 400 ЦПК України, а отже, Суд позбавлений процесуальних повноважень самостійного дослідження доказів у справі, їх спростування й оцінки, встановлення нових обставин, не встановлених під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій.

У частині першій статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального

і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 12 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик