КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №754/6801/17 головуючий у І інстанції: Лісовська О.В. провадження 22-ц/824/2693/2019 доповідач: Сліпченко О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

23 квітня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого Сліпченка О.І., суддів Сушко Л.П., Сержанюка А.С.,

за участю секретаря: Пітенко І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк", Товариства з обмеженою відповідальністюОТП Факторинг Україна, третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар ІринаМихайлівна, про визнання недійсними договорів.

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулися із вищевказаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 24 лютого 2012 року між Публічним акціонерним товариством "ОТП Банк"(далі ПАТ "ОТП Банк" та/або Банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю ОТП Факторинг Україна (далі ТОВ "ОТП Факторинг Україна") був укладений Договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до якого ТОВ "ОТП Факторинг Україна" прийняло на себе право вимоги за кредитним договором від 11 квітня 2006 року та кредитним договором від 20 листопада 2007 року, що були укладені між ПАТ "ОТП Банк" та ОСОБА_1

Крім того, між відповідачами 24 лютого 2012 року був укладений Договір про відступлення права вимоги.

Позивачі вважають вказані договори такими, що укладені з порушенням вимог діючого законодавства, а тому просили визнати недійсним:

- Договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 24 лютого 2012 року, укладений між ТОВ "ОТП Факторинг Україна" та ПАТ "ОТП Банк", в частині передачі прав вимоги за зобов'язаннями ОСОБА_2, що виникли перед Банком на підставі кредитних договорів від 11 квітня .2006 року та від 20 листопада 2007 року, а також в частині передачі прав вимоги за зобов'язаннями ОСОБА_1, що вникли перед Банком на підставі договору поруки від 11 квітня 2006 року та договору поруки від 20 листопада 2007 року;

- Договір відступлення прав вимоги від 24 лютого 2012 року, укладений між ТОВ "ОТП Факторинг Україна" та ПАТ "ОТП Банк", посвідчений приватним нотаріусом Бондар І.М., в частині передачі прав вимоги за Договором іпотеки від 11 квітня 2006 року та договором наступної іпотеки від 20 листопада 2007 року, укладених з ОСОБА_2

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 27 вересня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулись з апеляційною скаргою, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин справи та порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначають, що місцевий суд не врахував того, що у ТОВ «ОТП Факторинг Україна» немає права на придбання права відступної вимоги до фізичної особи, яка не є суб'єктом господарювання, а кошти за кредитним договором було надано позичальнику в доларах США, як фізичній особі з метою задоволення власних споживчих потреб, не пов'язаних зі здійсненням підприємницької діяльності. Крім того зауважує, що у ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відсутня генеральна ліцензія на здійснення валютних операцій.

Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом строк не надійшов.

В судове засідання належним чином повідомлені сторони не з'явились.

У відповідності до вимог статті 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами;

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів

3) показань свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає у повній мірі.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для визнання договорів недійсними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 11 квітня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ЗАТ «ОТП Банк» і наступним правонаступником якого по всім правам та обов'язкам є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 був укладений Кредитний договір № МL-003/120/2006.

Згідно умов вказаного кредитного договору, позивачу був наданий кредит у розмірі 70 400, 00 доларів США строком до 11 квітня 2021 року зі сплатою фіксованої процентної ставки у розмірі 10,50 % річних.

Крім того, у забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2 за кредитним договором 11 квітня 2006 року між Банком та ОСОБА_1 був укладений договір поруки № SRМL-003/120/2006, відповідно до якого останній, як поручитель позивачки, взяв на себе обов'язок відповідати за зобов'язаннями позичальника, що випливають з кредитного договору. При цьому, Позичальник і Поручитель відповідають перед Кредитором як солідарні боржники.

Крім того, 20 листопада 2007 року між ЗАТ "ОТП Банк", правонаступником якого по всім правам та обов'язкам є ПАТ "ОТП Банк", та позивачкою ОСОБА_2 був укладений ще один Кредитний договір за № МL-003/274/2007.

Відповідно до умов вказаного кредитного договору позивачці був наданий кредит у розмірі 60 900, 00 доларів США строком до 20 листопада 2017 року зі сплатою фіксованої процентної ставки у розмірі 13,99 % річних.

Також у забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2 за кредитним договором 20 листопада 2007 року між Банком та позивачем ОСОБА_1 був укладений договір поруки № SR -003/274/2007, відповідно до якого останній, як поручитель ОСОБА_2, взяв на себе обов'язок відповідати за зобов'язаннями позичальника, що випливають з кредитного договору. При цьому, Позичальник і Поручитель відповідають перед Кредитором як солідарні боржники.

З письмових матеріалів справи також вбачається, що 24 лютого 2012 року між ПАТ "ОТП Банк" та ТОВ "ОТП Факторинг" був укладений Договір купівлі-продажу кредитного портфелю, згідно умов якого останнє, як правонаступник ПАТ "ОТП Банк", прийняло на себе право вимоги за кредитним договором № МL-003/120/2006 від 11 квітня 2006 року та кредитним договором № МL-003/274/2007 від 20 листопада 2007 року, укладеними між ПАТ "ОТП Банк" та ОСОБА_2

24 лютого 2012 року між ТОВ "ОТП Факторинг Україна" та ПАТ "ОТП Банк" був укладений Договір відступлення права вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Бондар І.М. за реєстровим № 707в, відповідно до якого Товариству передано право вимоги за Договором іпотеки від 11.04.2006 року та Договором іпотеки від 20.11.2007 року, укладених з ОСОБА_2

Відповідно до ч. 1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові (ч. 1 ст. 1084 ЦК України).

Разом із тим щодо суб'єктного складу таких правовідносин ч.3 ст.1079 ЦК України визначає, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг.

Зокрема, у п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

За п. 11 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою.

У ч. 1 ст. 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов'язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

Таким чином, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до державного реєстру фінансових установ.

Як вбачається зі Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи ТОВ «ОТП Факторинг Україна» ФК №241 від 03.12.2009 р., види фінансових послуг, які має право здійснювати фінансова компанія - ТОВ «ОТП Факторинг Україна», без отримання ліцензії та/або дозволів відповідно до законодавства є надання факторингу (Том 1 а.с.170).

Доводи позивача стосовно можливості укладання договорів факторингу виключно щодо прав грошової вимоги до боржників - суб'єктів господарювання, колегією суддів вважаються безпідставними, з огляду на наступне.

Глава 73 розділу ІІІ книги п'ятої ЦК України не обмежує передачу прав кредитора у зобов'язанні за договором факторингу категорією боржників, право вимоги до яких відступається за цим договором.

Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» (далі - Розпорядження № 231), на недотримання якого посилався позивач, як на підставу недійсності договору факторингу, прийнято у відповідності з п.6 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», за яким Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України дає висновки про віднесення операцій до того чи іншого виду фінансових послуг.

Тобто пп. 2 п. 1 Розпорядження № 231 операцію щодо набуття відступленого права грошової вимоги до боржників - суб'єктів господарювання віднесено до фінансової послуги факторингу (набуття відступленого права грошової вимоги до боржників - суб'єктів господарювання є фінансовою послугою факторингу, а не будь-якою іншою фінансовою послугою).

Поняття «факторингу» не обмежується, а доповнюється вчиненням операцій з фінансовими активами, що визначені п. 1 вказаного розпорядження.

Враховуючи викладене, Розпорядження № 231 не встановлює вимог, які мали бути додержані сторонами спірних договорів факторингу при їх вчиненні.

Крім того, пункт 1 Розпорядження №231 виключено на підставі розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 06 лютого 2014 року №352.

Аналогічна правова позиція міститься в Постанові Верховного Суду №464/2872/15-ц від 04 квітня 2018 року.

Доводи апеляційної скарги, щодо необхідності наявності ліцензії у відповідача на здійснення валютних операцій колегія суддів відхиляє, оскільки ТОВ «ОТП Факторинг Україна» являлось фінансовою установою, яка мала право здійснювати без отримання ліцензії та/або дозволів фінансові послуги, зокрема факторинг, що відповідає положенням п. 11 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитного договору, а в даному випадку між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» був укладений договір факторингу, що не передбачає наявність індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу.

Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до приписів Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вказана можливість визнання правочину недійсним лише з підстав визначених законом та недодержання сторонами вимог ст.203 ЦК України саме в момент вчинення правочину.

Позовна заява та апеляційна скарга будь-яких доказів в обґрунтування існуючих порушень ст.ст. 203, 215 ЦК України при укладені оскаржуваного договору, не містять, а тому підстави для визнання правочину недійсним відсутні.

Колегія суддів з огляду на вищенаведене приходить до висновку, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: