Номер справи 237/3160/16-ц
Номер провадження 2/237/167/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.04.19 м. Курахове

Марїнський районний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Ліпчанського С.М.,

при секретарі Бахтіяровій Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі ? ПАТ КБ «Приватбанк») звернулось до Марїнського районного суду Донецької області з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 29.07.2010 року у розмірі 48671,34 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає наступне. Відповідно до укладеного договору № б/н від 29.07.2010 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 13000 гривень 00 копійок у вигляді кредитного ліміту на платіжну катку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», та «Тарифами Банку» складає між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» договір, про що свідчить його підпис у заяві. Відповідач в порушення вимог чинного законодавства та умов кредитного договору взяті на себе зобовязання не виконав. На думку позивача, заборгованість відповідача станом на 30.06.2016 року складає 48671 гривень 34 копійки. Зазначена сума складається з наступного: 11664,74 грн. заборгованість за кредитом; 34212,73 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 500 грн. штраф (фіксована частина); 2293,87 грн. штраф (процентна складова).

29.08.2016 року ухвалою Марїнського районного суду Донецької області було відкрито провадження по справі.

02.02.2017 року по справі було ухвалене заочне рішення, яким позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено у повному обсязі.

04.04.2018 року відповідачем на адресу суду було надіслано заяву про перегляд заочного рішення суду від 02.02.2017 року.

21 травня 2018 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк».

Ухвалою суду від 02.07.2018 року заяву відповідача про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення суду від 02.02.2017 року скасовано, а справу призначено до розгляду в загальному порядку.

12 березня 2019 року представником відповідача було подано відзив на позовну заяву в якому просить відмовити у задоволенні позовної заяви в повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень представник відповідача зазначає, що банк протиправно в односторонньому порядку підвищив розмір процентної ставки, таким чином штучно збільшивши розмір заборгованості по кредитному договору. Також, представник відповідача вказує, що посилання банку з приводу того, що відповідач був ознайомлений та погодився саме із цими Умовами та Правилами надання банківських послуг, затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 є безпідставними та нічим не підтвердженими. Додатково представник відповідача звертає увагу суду на те, що нарахування штрафів за вказаним кредитним договором, на думку представника відповідача, було здійснено позивачем незаконно, оскільки відповідач зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_1, яке відноситься до населених пунктів на території яких здійснювалась антитерористична операція. Крім того, представником відповідача у відзиві на позов заявлено про застосування строків позовної давності, оскільки позивач звернувся до суду 29.08.2016 року, що, на думку представника відповідача, перевищує три роки з дня спливу строку дії кредитної картки.

Представник позивача у судове засідання не зявився, про час, дату та місце судового розгляду повідомлений належним чином, у позовній заяві зазначив, що в разі неявки відповідача не заперечує проти розгляду справи за відсутності представника банку.

Відповідач та його представник у судове засідання не зявились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено матеріалами справи 29.07.2010 року ОСОБА_1, ознайомившись з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», просив надати відповідні послуги, про що ним було підписано відповідну анкету-заяву про приєднання до «Умов та правил надання банківських послу в Приватбанку» .

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах. Згідно ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Вказане свідчить, що підписана 29.07.2010 року ОСОБА_1 заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку» складає між сторонами договір, відповідно до умов якого ПАТ КБ «Приватбанк» надав відповідачу кредит у розмірі 13000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін.

Положеннями ст. 525 ЦК України передбачено неможливість односторонньої відмови від виконання зобов'язання або його зміна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами, а розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно до ст. ст. 1049,1054 ЦК України позичальник зобовязаний повернути кредитору надані грошові кошти (кредит) та сплатити проценти у строки та на умовах, встановлених договором.

На виконання умов кредитного договору № б/н від 29.07.2010 року, ПАТ КБ «Приватбанк» надав ОСОБА_1, а останній отримала кредит у розмірі 13000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту.

В свою чергу, ОСОБА_1 в добровільному порядку виниклу та непогашену заборгованість за кредитним договором № б/н від 29.07.2010 року не погасив.

12.03.2019 року представником відповідача по справі було подано до суду відзив на позовну заяву в якому, представник відповідача заявив, зокрема, про застосування строків позовної давності та просив відмовити у задоволенні позовної заяви.

Вирішуючи питання щодо застосування правових наслідків спливу строків позовної давності до заборгованості за кредитом суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог ст. ст. 256,257 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законодавством встановлена спеціальна позовна давність та відповідно до ч.2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки(штрафу, пені) застосовується позовна давність один рік. Відповідно до ст. 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (пункт 137 рішення від 09 січня 2013 року за заявою № 21722/11 у справі «ОСОБА_2 проти України»).

Положеннями ч. 3 та 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року по справі №6-14цс14 відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст.257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст.261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Відповідно до пункту 2.1.1.2.11, 2.1.1.12. Умов та правил надання банківських послуг визначено, що картка діє до останнього дня місяця, вказаного на лицьовому боці картки.

Представник відповідача, заявляючи вимогу про застосування строків позовної давності вказує, що відповідачу було видано дві картки розрахункову зі строком дії до квітня 2013 роки та кредитну зі строком до лютого 2013 року. На підтвердження факту видачі відповідачу кредитних карток представником відповідача до відзиву на позовну заяву, в якому заявлено про необхідність застосування строків позовної давності, додано ксерокопії кредитних карток, строк дії яких на лицьовому боці дійсно визначено як 04/13 та як 02/13.

Водночас, суд зазначає, що додані до відзиву на позовну заяву ксерокопії вказаних кредитних карток не містять жодних даних, які б надавали змогу ідентифікувати, що вказані кредитні картки видані саме відповідачу ОСОБА_1 та саме в межах кредитного договору № б/н від 29.07.2010 року, а не будь-якого іншого кредитного договору.

Таким чином, оскільки матеріали справи доказів спливу строку позовної давності до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом не містять, враховуючи, що відповідач, заявляючи вимогу про застосування строків позовної давності, доказів на підтвердження строку дії кредитної картки, виданої ОСОБА_1 в межах кредитного договору від 29.07.2010 року не надав, суд, розглядаючи справу на підставі доказів, поданих сторонами, які, з огляду на положення ч. 1 ст. 81 ЦПК України, зобовязані довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, приходить до висновку, що у задоволенні заяви представника відповідача щодо застосування строків позовної давності до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом необхідно відмовити.

Вирішуючи питання щодо перебігу строку позовної давності за вимогою про стягнення процентів за кредитом суд виходить з наступного.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Приписами ч. 2 ст. 1054 ЦК України визначено, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу (п. 92 постанови ОСОБА_3 Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12).

Крім того, згідно висновків ОСОБА_3 Верховного Суду, викладених в п. 91 постанови від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Сплата процентів за користування кредитом визначена договором щомісячно, отже, строк позовної давності щодо стягнення щомісячних платежів зі сплати процентів за період, що перевищує три роки до часу звернення позивача з даним позовом пропущено.

Таким чином, оскільки позивач звернувся до суду з позовом 29 серпня 2016 року, то з відповідача на користь позивача слід стягнути проценти починаючи з 29 серпня 2013 року по 30 червня 2016 року (дата, станом на яку предявляється заборгованість).

Розраховуючи розмір заборгованості по процентам за користування кредитом суд виходить з наступного.

Із розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що розмір відсоткової ставки за кредитним договором № б/н від 29.07.2010 року неодноразово змінювався. Так, з 29.07.2010 року банком застосовувалась обумовлена сторонами ставка у розмірі 30 відсотків, з 01.09.2014 року при розрахунку заборгованості банк почав застосувати іншу ставку у розмірі 34,80 відсотка. З 01.04.2015 року відсоткова ставка, застосовувана банком, знову змінюється і становить 43,2 відсотка.

Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобовязується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених Договором.

Пунктом 1.1.3.2.3 Умов та правил передбачено право банку проводити зміни тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому банк, за виключенням випадків зміни розмірів наданого кредиту (кредитного ліміту), зобов'язаний не менш ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці по картрахунку згідно з пунктом 1.1.3.1.9 цього договору. Якщо протягом семи днів банк не отримав повідомлення від клієнта про незгоду з умовами, то вважається, що клієнт прийняв нові умови. Право зміни розміру наданого на платіжну картку кредиту (кредитного ліміту) банк залишає за собою в односторонньому порядку за власним рішенням і без попереднього повідомлення клієнта.

Пунктом 1.1.2.3. Умов та правил надання банківських послуг передбачено обовязок клієнта отримувати виписки про стан картрахунків та проведені операції по картрахункам.

Згідно п. 1.1.1.3.9. Умов і правил надання банківських послуг, Банк зобовязаний не менш як раз на місяць у спосіб, визначений у Заяві, надавати Держателю виписки про стан Картрахунків та про проведені за минулий місяць операції по Картрахунках. При підключенні Держателя до системи INTERNET-banking (ПРИВАТ 24) надання виписок здійснюється через вказаний комплекс. При підключенні Клієнта до комплексу Mobile-banking Банк надає можливість доступу до інформації про стан рахунку, шляхом використання функцій SMS-повідомлень.

Законом України від 12 грудня 2008 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» ЦК України було доповнено статтею 1056-1.

Відповідно до ч. 1, 3 та 4 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобовязаний письмово повідомити позичальника, а в разі збільшення процентної ставки - поручителя та інших зобовязаних за договором осіб про зміну процентної ставки протягом 15 календарних днів, що настають за днем, з якого застосовується нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен забезпечувати точне визначення розміру процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитодавець не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Законом України від 12 грудня 2008 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» статтю 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» було доповнено частиною четвертою. Відповідно до ч. 4 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

Відповідно до пункту 3 Правил надання послуг поштового звязку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 серпня 2002 року № 1155, рекомендоване поштове відправлення це поштове відправлення (лист, поштова картка, бандероль, секограма, дрібний пакет, мішок «M»), що приймається для пересилання без зазначення суми оголошеної цінності вкладення з видачею відправникові розрахункового документа про прийняття і доставляється (вручається) адресатові (одержувачу) під розписку. Згідно з пунктом 114 Правил адресовані фізичним особам рекомендовані поштові відправлення, рекомендовані повідомлення про вручення реєстрованих поштових відправлень (поштових переказів), повідомлення про надходження переказів, що пересилаються телеграфом або електронною поштою, а також усі повторні повідомлення про надходження поштових відправлень (поштових переказів) вручаються особисто адресату (одержувачу), а в разі його відсутності повнолітнім членам сім'ї за умови пред'явлення ними документа, що посвідчує особу. У разі підвищення банком процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Дана правова позиції висловлена Верховним судом України у постанові від 11 жовтня 2017 року по справі за № 6-1374 цс17.

Оскільки матеріали справи не містять жодних доказів належного повідомлення відповідача про майбутню зміну (підвищення) розміру відсоткової ставки, суд приходить до висновку, що банк в односторонньому порядку здійснив зміну (підвищення) розміру відсоткової ставки за користування кредитом до 43,2%, а відтак нарахована сума процентів підлягає зменшенню, виходячи із обумовленої договором ставки 30%.

Розмір нарахованих відсотків з 29 серпня 2013 року по 30 червня 2016 року розраховується наступним чином та складає: 11664,74 (заборгованість за кредитом) * 30% (розмір відсоткової ставки) / 360 (кількість днів, на які банк нараховує відсотки) * 1037 (кількість днів з 29 серпня 2013 року по 30 червня 2016 року) = 10080,27 грн.

Як вбачається з копії паспорту відповідача серії ВС № 330957 ОСОБА_1 з 10 квітня 1991 року зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.

Згідно Розпорядження Кабінету Міністрів України №1053-р від 30.10.2014 року, Розпорядження Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 року №1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визначення такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» с. Луганське Марїнського району Донецької області входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція.

Національний банк України своїми листами від 13 жовтня 2014 року №47-411/58939 та від 05 листопада 2014 року № 18-112/64483 наголошував банкам України про неухильне дотримання вимог Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» щодо не нарахування пені та штрафів за договорами кредиту під час антитерористичної операції.

Як проголошено в ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи.

Згідно зі ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

У п. 3.4. Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес) від 1 грудня 2004 року N 18-рп/2004 (Справа N 1-10/2004)) зазначено, що виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й обєктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою.

Отже, враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги, що відповідач з 10 квітня 1991 року зареєстрований у с. Луганське, віднесеному до населених пунктів на території яких проводиться антитерористична операція, з урахуванням приписів Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», суд приходить до висновку, що до нарахування відповідачу не підлягали: 500 грн. штраф (фіксована частина); 2293,87 грн. штраф (процентна складова).

Таким чином, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту слід задовольнити частково, а саме, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню: 11664,74 грн. заборгованість за кредитом та 10080,27 заборгованість по процентам за користування кредитом.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з квитанції про сплату судового збору, розмір судового збору, сплаченого позивачем складає 1378,00 гривень. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати зі сплати судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (позовні вимоги підлягають задоволенню на: 21744,74 гривень х 100 % : 48671,34 гривні ціни позову = 44,73%), тобто 44,73% від ціни позову (44,73% х 1378,00 гривень : 100% = 616,37 гривень), що складає 616,37 гривень.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» суму заборгованості за кредитним договором № б/н від 29.07.2010 року у розмірі 21744 (двадцять одна тисяча сімсот сорок чотири) гривні 74 (сімдесят чотири) копійки, яка складається з наступного:

11664 (одинадцять тисяч шістсот шістдесят чотири) гривні 74 (сімдесят чотири) копійки заборгованість за кредитом;

10080 (десять тисяч вісімдесят) гривень 27 (двадцять сім) копійок заборгованість по процентам за користування кредитом.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судові витрати у розмірі 616 (шістсот шістнадцять) гривень 37 (тридцять сім) копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається в Донецький апеляційний суд через Марїнський районний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», , місцезнаходження: вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, 01001, адреса для листування: вул. Набережна Перемоги, 50, м. Дніпро, 49094.

Відповідач: ОСОБА_1, місце реєстрації: Донецька обл., Марїнський р-н., с. Луганське, вул. Радгоспна, буд. 37, РНОКПП: НОМЕР_1.

Суддя С.М. Ліпчанський