Справа № 152/1190/17
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

12 квітня 2019 року м. Шаргород

Шаргородський районний суд Вінницької області у складі:

головуючого Войнаровського І.В.,

за участі:

секретаря Одудовського С.В.,

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представників:

позивача - ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4,

ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок знищення майна,

у с т а н о в и в :

01 серпня 2017 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 (далі - відповідач) про відшкодування шкоди, завданої внаслідок знищення майна.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є власником двох земельних ділянок, а саме: земельної ділянки № 442, площею 1,5788 га, кадастровий номер :01:002:0214, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області; земельної ділянки, площею 1,9685 га, кадастровий номер :01:002:0898, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області.

Відповідно до технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі на місцевості земельні ділянки використовуються для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на них розміщені багаторічні насадження.

Земельна ділянка № 442 належить позивачу на підставі Державного акту серії ЯЖ №259334, виданого 29 січня 2009 року на підставі розпорядження Шаргородської райдержадміністрації від 08 жовтня 2008 року за № 413.

Право на земельну ділянку кадастровий номер :01:002:0898 належало матері позивача - ОСОБА_6

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області у справі №152/19/16-ц за позивачем визнано право на завершення приватизації зазначеної вище земельної ділянки.

Позивач має намір використовувати свої земельні ділянки за цільовим призначенням.

У виконавчому комітеті Рахнівсько-Лісової сільської ради позивачу повідомили, що його земельні ділянки перебувають в користуванні відповідача.

Позивач звернувся до відповідача із вимогою звільнити його земельні ділянки, однак відповідачем йому було відмовлено. Останній зазначив, що вказаними земельними ділянками він користується з 2010 року, так як на них розміщені багаторічні насадження, які він придбав, а відтак, не має наміру повертати земельні ділянки позивачу.

Після вказаних подій, ОСОБА_1 звернувся до Шаргородського ВП Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області із заявою, в якій зазначив про неправомірні дії відповідача.

За результатами звернення позивача повідомлено, що вказаними земельними ділянками ОСОБА_2 користується з 2010 року, на них розташовані багаторічні насадження, які були ним придбані за відплатними договорами, відтак він не має наміру повертати земельні ділянки в користування позивача.

В квітні 2017 року позивач виявив, що багаторічні насадження, які розміщувались на його земельних ділянках, відсутні, тобто вирізані.

За вказаним фактом позивач звернувся із заявою про вчинення кримінального правопорушення до Шаргородського ВП Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області.

01 травня 2017 року позивач отримав висновок за підписом старшого дільничного офіцера поліції Шаргородського відділення Жмеринського відділу ГУНП у Вінницькій області майора поліції ОСОБА_7, відповідно до якого встановлено, що яблуневі дерева були вирізані ОСОБА_2

З огляду на викладене, позивач просить стягнути із відповідача на свою користь матеріальні збитки в сумі 756344,45 грн та упущену вигоду в сумі 315182,45 грн.

В судовому засіданні позивач та його представник позовну заяву підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог, просили вимоги задовольнити.

Відповідач та його представники в судовому засіданні проти задоволення позовної заяви заперечували в повному обсязі, посилаючись на її безпідставність, за обставин, викладених у відзиві на позовну заяву. Свою позицію обґрунтовували тим, що ОСОБА_2 є власником плодових дерев саду бригади № 4 (яблуні) в кількості 6127 дерев, що розташований на кварталі № 15, загальною площею 23,6 га. Зазначений сад є його власністю відповідно до біржового контракту №140/10 від 25 листопада 2010 року, укладеного між ним та ТОВ «Вінвест-В». Оскільки відповідач використовує сад бригади № 4, ним було розпочато розкорчовування старого саду, так як у звязку із віком та втратою плодоносності, його утримання є нерентабельним. Оскільки земельні ділянки позивача не визначені межовими знаками, відповідач при розкорчовуванні не міг ідентифікувати, на чиїй земельній ділянці знаходяться ці насадження.

При цьому, відповідач у своєму відзиві посилається на те, що висновок експертизи № 1607/18-21 від 13 квітня 2018 року не може братись судом до уваги як доказ розміру завданих збитків позивачеві, оскільки в його основу закладені лист начальника головного управління статистики у Вінницькій області щодо середньої урожайності зерняткових культур по Шаргородському району Вінницької області та експертний висновок ОСОБА_8 Торгово-промислової палати щодо середньої ринкової вартості яблук, тобто в основу експертного дослідження покладено статистичні дані та інформаційні джерела.

Згідно характеристики зазначеного вище саду, вік дерев становить 53-56 років, вони не є плодоносними, а тому сад не придатний для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

З огляду на викладене, відповідач, вважає позовні вимоги безпідставними, відтак у їх задоволенні просить відмовити в повному обсязі.

Заслухавши доводи позивача та його представника, заперечення відповідача та його представників, повно та всебічно зясувавши усі обставини справи, дослідивши письмові докази, які підтверджують доводи позивача та заперечення відповідача, суд доходить висновку про безпідставність заявлених позовних вимог, а відтак, у їх задоволенні слід відмовити в повному обсязі, з огляду на таке.

ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 1,5788 га, кадастровий номер :01:002:0214, розташованої на території Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується копією Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 259334 від 29 січня 2009 року (а.с. 12). Зазначена обставина також підтверджується витягом із Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-16 від 11 липня 2016 року та кадастровим планом земельної ділянки (а.с. 13, 14).

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 26 січня 2016 року за ОСОБА_1 визнано право на завершення приватизації та одержання свідоцтва на право власності в порядку спадкування, після смерті матері ОСОБА_6, земельної ділянки, загальною площею 3,4766 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області. Зазначене рішення набрало законної сили 08 лютого 2016 року (а.с. 7-10).

01 травня 2017 року старшим ДОП Шаргородського ВП Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_7 складено висновок про результати розгляду звернення ОСОБА_9 Із висновку вбачається, що 24 квітня 2017 року остання звернулась до чергової частини Шаргородського ВП Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області із заявою про те, що ОСОБА_2 на належній їй земельній ділянці зрізав дерева. Згідно висновку, працівниками поліції встановлено, що ОСОБА_2 на протязі восьми років користувався земельними ділянками, які на праві власності належали сімї ОСОБА_9, розташовані в с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницької області, в кварталі № 15 (а.с. 16).

Згідно довідки виконавчого комітету Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області № 3376 від 06 вересня 2016 року, земельними ділянками ОСОБА_1 із багаторічними насадженнями користується ОСОБА_2 (а.с. 17).

ОСОБА_2 є власником майнових активів, розташованих за адресою: с. Рахни-Лісові Шаргородького району Вінницької області, а саме саду бригади № 4 (яблуні), кількістю 6125 дерев, що розташований в кварталі № 15, загальною площею 23,6 га, 1964 року посадки. Зазначена інформація підтверджується копією біржового контракту № 140/10 від 25 листопада 2010 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Вінвест-В», що діяло в інтересах ОСОБА_10, та Приватним підприємством «Савойя Ко», що діяло в інтересах ОСОБА_2 (а.с. 29).

Згідно характеристики садового масиву, площею 49,1 га, розташованого в с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницької області, ОСОБА_2 набув право власності на сад бригади № 15, площею 23,6 га, 1964 року посадки. В процесі експлуатації яблуні більше 53-56 років, сад не придатний для ведення господарської діяльності, дерева втрачають свою продуктивність. Сад необхідно розкорчувати, на протязі не менше трьох років в меліоративному стані (а.с. 32).

Згідно з частинами 2 та 3 ст. 79 ЗК України право власності на земельну ділянку поширюється у її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об'єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб; право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Відповідно до ч. 3 ст. 373 ЦК України право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (ґрунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні об'єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Згідно з ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 3 статті 386 ЦК України встановлено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Одночасно, відповідно до біржового контракту, № 140/10 від 25 листопада 2010 року, власником яблунь, розташованих на кварталі № 15 в с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницької області є ОСОБА_2.

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За приписами ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Аналізуючи зазначені положення ЦК України, згаданий вище біржовий контракт є дійсним правочином, відтак, його дія породжує права відповідача на вільне розпорядження обєктами, які є предметом правочину, зокрема, у цьому випадку, яблунями.

Позивач вважає, що неправомірними діями відповідача, які полягали у розкорчовуванні частини саду, йому завдано матеріальних збитків.

13 квітня 2018 року на замовлення позивача ОСОБА_8 відділенням Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України проведено експертизу, за результатами якої складено висновок № 1607/18-21 від 13 квітня 2018 року (а.с. 93-98).

Із вступної частини висновку вбачається, що товарознавче дослідження проводилось на підставі заяви ОСОБА_1 в рамках кримінального провадження № НОМЕР_1 (а.с. 93). Разом із заявою про проведення товарознавчої експертизи надано копію акту від 06 квітня 2018 року, який до висновку експерта не додавався.

Згідно ч. 1 ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. За приписами ч. 3 цієї ж статті висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

У відповідності до ч. 1 ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

Згідно ч. 1 ст. 107 ЦПК України матеріали, необхідні для проведення експертизи, експерту надає суд, якщо експертиза призначена судом, або учасник справи, якщо експертиза проводиться за його замовленням. При призначенні експертизи суд з урахуванням думки учасників справи визначає, які саме матеріали необхідні для проведення експертизи. Суд може також заслухати призначених судом експертів з цього питання. Копії матеріалів, що надаються експерту, можуть залишатися у матеріалах справи. Відповідно до частини другої вказаної статті експерт не має права з власної ініціативи збирати матеріали для проведення експертизи, розголошувати відомості, що стали йому відомі у звязку з проведенням експертизи, або повідомляти будь-кому, крім суду та учасника справи, на замовлення якого проводилася експертиза, про її результати.

Із вступної частини висновку вбачається, що, експертом під час дослідження направлявся лист начальнику головного управління статистики у Вінницькій області №1607/18-21/283 від 14 березня 2018 року, щодо урожайності зерняткових культур у Шаргородському районі.

Наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року №53/5 затверджено Інструкцію про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень (далі - Інструкція) та Науково-методичні рекомендації з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень (далі - Рекомендації).

Відповідно до п. 2.3 Інструкції експерту забороняється самостійно збирати матеріали, які підлягають дослідженню, а також вибирати вихідні дані для проведення експертизи, якщо вони відображені в наданих йому матеріалах неоднозначно.

Беручи до уваги цю обставину, суд доходить висновку, що експерт самостійно збирав матеріали, необхідні для проведення експертизи, тобто, діяв із порушенням вимог ст. 107 ЦПК України. Окрім того, судом не встановлено, яким чином експерт отримав копію акту від 06 квітня 2018 року, його зміст, оскільки позивач зазначений документ під час розгляду справи не подавав як доказ, та в поясненнях не міг чітко пояснити, яким чином він потрапив у розпорядження експерта, оскільки до заяви про проведення експертизи як додаток він не значився.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами ; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За приписами ч. 1 ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Аналізуючи зазначені вище положення ЦПК України, суд доходить висновку про недопустимість висновку експерта № 1607/18-21 від 13 квітня 2018 року, оскільки експертне дослідження проведено із порушенням вимог ЦПК України. Крім цього у поясненнях, наданих у судових засіданнях як позивач так і відповідач стверджували, що розкорчовані ОСОБА_2 дерева перебували за час свого росту не в однаковому стані. При цьому ОСОБА_1 вказав, що серед старих дерев, на цій земельній ділянці були висаджені і більш молоді, які були знищені внаслідок розкорчовування. Вказана обставина не оспорювалась відповідачем, однак у своїх поясненнях останній зауважив, що більшість дерев були сухостійними, а тому він вирішив їх зрізати.

Окрім цього, при оцінці висновку експерта судом встановлено, що експертом застосовувались такси для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу, затверджені Постановою КМУ від 23 липня 2008 року № 665. За основу експертом взято діаметр дерев у корі біля шийки кореня 18,4 см, що вбачається із висновку експерта (Т.І а.с. 95).

При цьому, у примітці до обчислення розміру шкоди згідно згаданих такс зазначається, що за незаконне вирубування або пошкодження до ступеня припинення росту плодових дерев, самшиту, дерев і чагарників родини кипарисових, бархату амурського, айланта, платана, горіхів усіх видів, дерев еталонних насаджень та дерев на лісонасіннєвих плантаціях і ділянках, насіннєвих і хвойних дерев віком до 41 року в грудні - січні розмір шкоди обчислюється за цією таксою, збільшеною у 3 рази. За незаконне вирубування сухостійних дерев розмір шкоди обчислюється за цією таксою, зменшеною у 2 рази. У разі неможливості встановлення розрядів висоти насаджень за фактичними вимірами (дерева або насадження повністю вирубані, вивезені з місця рубання тощо), а також узгодження категорій технічної придатності дерев (ділові, напівділові, дров'яні) їх матеріальна цінність визначається за найвищим розрядом висоти для деревостанів вирубаної породи відповідно до матеріалів лісовпорядкування, таксаційного виділу. При цьому всі вирубані стовбури вважаються діловими.

Враховуючи зазначені положення розрахунку шкоди згідно зазначених такс, суд доходить висновку, що розмір шкоди, визначеної експертом вочевидь не відповідає методиці розрахунку суми шкоди, визначеною Постановю КУМ № 665 від 23 липня 2008 року.

На виконання ухвали суду від 10 липня 2018 року ОСОБА_8 торгово-промисловою палатою у справі проведено судову товарознавчу експертизу. На вирішення експерта поставлено наступне запитання: який орієнтовний або точний розмір матеріальної шкоди завдано внаслідок розкорчовування дерев яблунь на земельних ділянках, що належать ОСОБА_1, загальною площею 3,5473 га на території Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області, враховуючи рік посадки саду та термін його експлуатації.

Із дослідницької частини вбачається, що вихідні дані для проведення експертизи взято із висновку експерта № 1607/18-21 від 13 квітня 2018 року, зокрема, міститься посилання на акт від 06 квітня 2018 року, із якого взята кількість дерев, які були розкорчовані. Далі по тексту висновку експерт зазначає, що 18 вересня 2018 року складено акт за результатами обстеження комісією Шаргородської РДА розкорчованої частини саду (Т. І а.с. 182, 183).

Із матеріалів справи вбачається, що проведення експертизи призначено ухвалою суду від 10 липня 2018 року, тоді як у своєму висновку експерт посилається на акт від 18 вересня 2018 року.

Згідно ч. 1 ст. 107 ЦПК України матеріали, необхідні для проведення експертизи, експерту надає суд, якщо експертиза призначена судом, або учасник справи, якщо експертиза проводиться за його замовленням. При призначенні експертизи суд з урахуванням думки учасників справи визначає, які саме матеріали необхідні для проведення експертизи. Суд може також заслухати призначених судом експертів з цього питання. Копії матеріалів, що надаються експерту, можуть залишатися у матеріалах справи. За приписами частини другої вказаної статті експерт не має права з власної ініціативи збирати матеріали для проведення експертизи, розголошувати відомості, що стали йому відомі у звязку з проведенням експертизи, або повідомляти будь-кому, крім суду та учасника справи, на замовлення якого проводилася експертиза, про її результати.

У відповідності до ч. 3 ст. 107 ЦПК України при визначенні матеріалів, що надаються експерту чи експертній установі, суд у необхідних випадках вирішує питання про витребування відповідних матеріалів за правилами, передбаченими цим Кодексом для витребування доказів.

Наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року №53/5 затверджено Інструкцію про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень (далі - Інструкція) та Науково-методичні рекомендації з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень (далі - Рекомендації).

Відповідно до п. 2.3 Інструкції експерту забороняється самостійно збирати матеріали, які підлягають дослідженню, а також вибирати вихідні дані для проведення експертизи, якщо вони відображені в наданих йому матеріалах неоднозначно.

Оскільки експерт не звертався до суду із клопотання про надання додаткових документів для проведення свого експертного дослідження, зокрема, акту від 18 вересня 2018 року, який останній використовує у своєму експертному дослідженні, суд доходить висновку про недопустимість експертизи № 1607/18-21 від 13 квітня 2018 року, оскільки він отриманий з порушенням вимог ЦПК України.

Згідно з частинами 2 та 3 ст. 79 ЗК України право власності на земельну ділянку поширюється у її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об'єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб; право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Відповідно до ч. 3 ст. 373 ЦК України право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (ґрунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні об'єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Верховний Суд України при розгляді справи №6-14цс15 висловив правову позицію, відповідно до якої у правовідносинах, що склалися між реорганізованим сільськогосподарським підприємством та громадянином, багаторічні насадження не можуть розглядатися, як окремий об'єкт права власності без земельної ділянки, на якій вони знаходяться, оскільки є складовою частиною земельної ділянки.

Згідно з ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 3 статті 386 ЦК України встановлено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Як роз'яснив Верховний Суд України в абзаці 2 пункту 12 Постанови Пленуму від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» у випадках самовільного зайняття земельних ділянок, псування, забруднення земель чи вчинення інших порушень земельного законодавства шкода відшкодовується відповідно до статей 211, 212 Земельного кодексу України, статей 22, 623, 1166, 1172, 1192 ЦК України особами, що її заподіяли.

Способом відшкодування майнової шкоди, є, зокрема, відшкодування збитків (стаття 22 ЦК України). Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Отже, умовами відповідальності у вигляді відшкодування збитків є встановлення факту їх наявності, порушення стороною зобов'язання та причинний зв'язок між порушенням зобов'язання, в даному випадку - абсолютного зобов'язання не порушувати права власності інших осіб, і завданими збитками. При цьому на позивача покладається обов'язок доведення факту порушення права власності, наявності збитків і їх розміру та причинно-наслідкового зв'язку між порушенням його права й понесеними збитками.

Інститут відшкодування шкоди в цивільному законодавстві це інститут, що забезпечує реакцію суспільства на порушення норм права та виконує відновлювальну функцію, спрямовану на приведення майнового стану потерпілого до стану, що існував до правопорушення.

Відшкодування збитків це одна з форм цивільно-правової відповідальності, яка залежно від підстав виникнення поділяється на договірну та позадоговірну.

Деліктна відповідальність це наслідок позадоговірного завдання шкоди, що пов'язується з виникненням деліктного зобов'язання. За деліктним зобов'язанням правопорушник зобов'язаний у повному обсязі відшкодувати завдану шкоду, а інша сторона має право вимагати від заподіювача виконання цього зобов'язання. На відміну від договірної відповідальності, деліктна відповідальність є наслідком порушення загального правила не завдавати шкоди іншому, тобто абсолютного права особи. Наслідком реалізації деліктної відповідальності є відновлення первинного стану потерпілого. Зобов'язання з відшкодування завданої шкоди це позадоговірні зобов'язання, що виникають внаслідок порушення особистих немайнових і майнових прав потерпілого. Такі зобов'язання мають абсолютний характер і спрямовані на забезпечення найбільш повного відновлення цих прав за рахунок заподіювача шкоди або за рахунок інших осіб, на яких законом покладено обов'язок її відшкодування.

Для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: протиправна поведінка заподіювача шкоди, наявність шкоди, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача, а також вина.

Протиправність поведінки заподіювача шкоди характеризується тим, що неправомірна поведінка особи, яка завдала шкоду, як умова деліктної відповідальності передує відшкодуванню. Тобто відшкодуванню підлягає шкода, завдана неправомірними, протиправними діями.

Протиправна поведінка особи це діяння, які насамперед порушують норму права й одночасно порушують суб'єктивне право іншої конкретної особи. Таким чином, будь-яке завдання шкоди особі чи майну слід розглядати як протиправне. Протиправна поведінка найчастіше виражається в активних діях, які спричинили збитки в майновій сфері особи чи немайнових відносинах.

Поведінка заподіювача шкоди може полягати не тільки в його активних діях, а й у бездіяльності. Бездіяльність визнається протиправною, якщо особа, яка зобов'язана вчинити певні дії, свідомо їх не виконує.

Аналізуючи зазначені положення закону та доктрини права, суд доходить висновку, що відсутні підстави для відшкодування шкоди позивачеві зі сторони відповідача, оскільки судом не встановлено протиправності його поведінки.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що позивач в установленому законом порядку набув право власності на земельні ділянки, розташовані в с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницької області, а, відтак, і на багаторічні насадження, які розміщуються на цих земельних ділянках.

При цьому, судом визнається недоведеним розмір матеріальних збитків, завданих позивачеві, оскільки висновки експертів, досліджені в судовому засіданні визнані судом недопустимими доказами.

Із технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі на місцевості вбачається, що земельні ділянки мають чотири поворотні точки, які не закріплювались в натурі (на місцевості) за проханням позивача. Зазначене підтверджується актами прийому-передачі межових знаків на зберігання від 04 квітня 2016 року. Окрім того, суд бере до уваги те, що на вказаних актах відсутній підпис позивача, як власника земельних ділянок (Т.І а.с. 154, 155).

Вирішуючи питання стягнення із відповідача на користь позивача упущеної вигоди за 2016, 2017 роки, суд виходить із такого.

Відповідно до пункту 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України упущеною вигодою є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. Таким чином, під час визначення розміру збитків у частині упущеної вигоди слід виходити з показників, які звичайно характеризують доходи відповідного суб'єкта.

Аналізуючи зазначені положення законодавства, суд доходить висновку, що особа, яка має на меті відшкодувати збитки у вигляді упущеної (втраченої) вигоди, повинна довести, що вона гарантовано отримала би відповідну вигоду у разі, якщо б її право не було порушено іншою особою, тобто у разі належного виконання зобов'язання іншою особою. Відтак відповідно до норм цивільного процесуального законодавства на позивача покладено тягар доказування обставин, що до порушення своїх прав він мав відповідні доходи, проте в подальшому не одержав їх у зв'язку з протиправними діями відповідача.

У якості доказу наявності упущеної вигоди у сумі 315182,45 грн позивач посилається на висновок експерта №1607/18-21 від 13 квітня 2018 року, який визнаний судом недопустимим доказом, оскільки отриманий з порушенням вимог Цивільного процесуального законодавства України.

Окрім того, суд уважає, що зазначений доказ, навіть у разі визнання його допустимим, не доводить реальної можливості позивача одержати дохід відповідного розміру упродовж 2016, 2017 років, якби його право не було порушене. У справі відсутні докази того, що після одержання державних актів на право власності на земельні ділянки і до порубки дерев позивач отримував дохід зі своїх земельних ділянок, а тим більше реалізовував урожай. Дані про середню урожайність і середню реалізаційну ціну яблук, що зазначені у висновку екперта не враховує витрати на їх вирощування й збір урожаю (собівартість виробництва).

Таким чином, розрахунки на підставі вказаних статистичних даних є припущенням про те, що позивач отримав б дохід відповідного розміру, якби врожай яблук на його земельних ділянках не був нижчим за середній по району, без вирахування витрат.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року і відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За приписами ч. 1, 2 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Пунктом 2 Постанови пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з?ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Суд уважає, що позивачем в судовому засіданні належними та допустимими доказами на доведено порушення відповідачем його прав, настання внаслідок таких порушень матеріальних збитків та наявності упущеної вигоди, відтак, у задоволенні позовної заяви слід відмовити в повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить із такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

За приписами п. 1 ч. 2 ст. 133 ЦПК України до витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

За приписами ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідачеві правова допомога надавалась адвокатом ОСОБА_5, що підтверджується ордером Серії ВН № 058077 та копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (Т. І а.с. 228, 229).

Відповідно до квитанції від 09 квітня 2019 року, відповідачем сплачено адвокату суму гонорару в розмірі 5000 грн за надані послуги (Т. ІІ а.с. 1). Однак в матеріалах справи відсутній договір та детальний розрахунок наданих відповідачеві адвокатом послуг, що у свою чергу унеможливлює суд встановити співмірність сплаченої суми, та суперечить вимогам приписів ст. 137 ЦПК України.

Відтак, у стягненні із позивача на користь відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу слід відмовити.

Тому, керуючись статтями 2, 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 133, 137, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Згідно зі статтями 273, 354, 355 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду через Шаргородський районний суд Вінницької області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 22 квітня 2019 року.

Суддя І.В. Войнаровський