Постанова

Іменем України

17 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 623/3443/16-ц

провадження № 61-13158св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «СК Восток»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 13 липня 2017 року у складі колегії суддів: Швецової Л. А., Котелевець А. В., Піддубного Р. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «СК Восток» (далі - ТОВ «СК Восток») про розірвання договору оренди землі.

Позовна заява мотивована тим, що 16 січня 2006 року між ОСОБА_2 і ТОВ «СК Восток» укладено договір оренди земельної ділянки площею 4,41 га, розташованої на території Бугаївської сільської ради Ізюмського району Харківської області, яка належала орендодавцю на праві власності, строком на 20 років.

ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, спадщину після якої (зокрема і вказану вище земельну ділянку) прийняв ОСОБА_1 У 2016 році позивач звертався до відповідача із заявами про виплату орендної плати, вказавши відповідні платіжні реквізити, та розірвання договору оренди на підставі пункту 31 цього договору, проте такі заяви залишилися без задоволення.

ТОВ «СК Восток» спочатку вимагало укласти між сторонами новий договір оренди земельної ділянки, лише після вчинення таких дій погоджувалося на вирішення питання щодо сплати орендної плати за попередні роки, яка не була виплачена ОСОБА_2, та показати місцезнаходження вказаної земельної ділянки.

Позивач вказував, що відповідач належним чином не виконав свої обов'язки за договором оренди, зокрема допустив систематичну несплату орендної плати, що є підставою для розірвання договору оренди.

Крім того, ОСОБА_1 має право на розірвання договору оренди на підставі пункту 31 цього договору, оскільки листами від 31 березня та 07 квітня 2016 року, тобто більш як за два місяці до закінчення польових робіт, попередив відповідача про розірвання вказаного правочину.

На підставі викладеного ОСОБА_1 з урахуванням уточнених позовних вимог просив розірвати договір оренди землі від 16 січня 2006 року, укладений між ОСОБА_2 і ТОВ «СК Восток» в особі голови Ровчака А. Я.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 26 квітня 2017 року (в складі судді Винниченко П. П.) позов задоволено. Розірвано договір оренди землі від 16 січня 2006 року, укладений між орендодавцем ОСОБА_2 та орендарем ТОВ «СК Восток» в особі голови РовчакаА. Я.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з 2014 року по теперішній час відповідач не виплачує орендну плату за користування земельною ділянкою позивачу як власнику землі, пропонуючи укласти з ним новий договір, що підтвердив свідок ОСОБА_4, отже дії відповідача є істотним порушенням умов договору оренди землі. Позивач як власник майна позбавлений права на свою земельну ділянку.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 13 липня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що спірний договір оренди землі не містить можливості розірвання договору в односторонньому порядку, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав розірвання договору в односторонньому порядку за ініціативою нового власника. Посилання ОСОБА_1 як на підставу для розірвання договору оренди землі на невиплату орендної плати відповідачем за користування земельною ділянкою судова колегія апеляційного суду вважала безпідставним.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що спірний договір не містить можливості розірвання цього правочину в односторонньому порядку, оскільки такі висновки спростовані пунктом 31 указаного договору, за містом якого розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку допускається за умови письмового попередження заінтересованої в цьому сторони, за два місяці до закінчення польових робіт, але не пізніше 01 листопада поточного року.

Листами від 31 березня та 07 квітня 2016 року позивач попередив відповідача про намір самостійно використовувати належну йому на праві приватної власності земельну ділянку та розірвання договору оренди.

Крім того, ТОВ «СК Восток» відмовилось виплачувати ОСОБА_1 орендну плату за попередні роки. Разом з тим, пунктом 22 договору оренди передбачено право орендодавця вимагати сплати орендної плати, проте такі вимоги залишені без задоволення. При цьому обов'язок щодо сплати орендарем орендної плати визначено пунктами 9-11 спірного договору.

Апеляційний суд вказані вище умови договору залишив поза увагою та дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову

Доводи інших учасників справи

У вересні 2017 року ТОВ «СК Восток» подав до суду відзив на касаційну скаргу, зазначивши, що позивач не звертався до відповідача з вимогами про розірвання договору оренди з підстав, визначених пунктом 31 цього правочину. Позивач 26 березня 2016 року звернувся до відповідача із заявою, в якій вказував про прийняття у спадщину переданої в оренду земельної ділянки, проте не надав доказів на підтвердження цієї обставини. Крім того, ОСОБА_1 не звертався до ТОВ «СК Восток» із заявою про виплату орендної плати та не вказав платіжних реквізитів, куди орендна плата повинна вноситись.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

14 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 08 квітня 2019 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 16 січня 2006 року між орендодавцем ОСОБА_2 та орендарем ТОВ «СК Восток» укладено договір оренди земельної ділянки площею 4,41 га, розташованої на території Бугаївської сільської ради Ізюмського району Харківської області, яка належала орендодавцю на праві власності, строком на 20 років.

Відповідно до пункту 9 договору оренди розрахунки за оренду землі проводяться не пізніше 01 лютого наступного року.

Згідно з пунктом 31 договору оренди розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку допускається за умови письмового попередження заінтересованої в цьому сторони за два місяці до закінчення польових робіт, але не пізніше 01 листопада поточного року.

Суди також встановили, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_1 04 лютого 2016 року отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_2, що складається з земельної ділянки площею 3,8915 га, розташованої на території Бугаївської сільської ради Ізюмського району Харківської області.

У заяві від 15 березня 2016 року, яка адресована відповідачу, позивач ОСОБА_1 вказував, що він не має наміру оформлювати договір оренди на новий строк, просив не проводити ніяких сільськогосподарських робіт на цій земельній ділянці та передати йому цю землю.

Відповідно до листа ТОВ «СК Восток» від 13 квітня 2016 року на заяву ОСОБА_1 від 31 березня 2016 року станом на квітень 2016 року відсутні жодні підстави для розірвання договору оренди, товариство має право користуватися земельною ділянкою до 2026 року.

Згідно з листом ТОВ «СК Восток» від 26 квітня 2016 року на заяву ОСОБА_1 від 07 квітня 2016 року зміна власника земельної ділянки не є підставою для розірвання або припинення договору оренди. Відповідач вказував, що у разі незгоди з договором оренди позивач має право звернутися до суду з відповідним позовом, а подальше листування з даного приводу вважав недоцільним.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин першої та другої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення (частина перша статті 1225 ЦК України).

Статтею 2 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, іншими нормативно - правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін.

Частинами першою-третьою статті 21 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Закону України «Про плату за землю»). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

На вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об'єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України (частина перша статті 32 Закону України «Про оренду землі»).

Відповідно до пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

Аналіз вище вказаних норм права дає підстави для висновку, що підставою для розірвання договору оренди землі є саме систематична несплата орендної плати. Зазначені положення закону вимагають систематичної (два та більше випадки) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що відповідач не сплатив орендну плату в повному розмірі.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Неналежне виконання умов договору, а саме невиконання обов'язку зі сплати орендної плати також є порушенням умов договору оренди земельної ділянки, яке дає право орендодавцю вимагати розірвання такого договору, незважаючи на те, чи виплачена у подальшому заборгованість, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Отже, відповідач повинен був спростувати належними доказами твердження позивача про несплату орендної плати, однак у матеріалах справи такі докази відсутні.

Заперечуючи проти заявлених вимог, ТОВ «СК Восток» вказувало, що ОСОБА_1 не звертався до ТОВ «СК Восток» із заявою про виплату орендної плати та не вказав платіжних реквізитів, на які орендна плата повинна вноситись.

Умови виконання зобов'язання визначені у главі 48 ЦК України.

Так, відповідно до частини першої статті 537 ЦК України боржник має право виконати свій обов'язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса, нотаріальної контори в разі: відсутності кредитора або уповноваженої ним особи у місці виконання зобов'язання; ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з їхнього боку; відсутності представника недієздатного кредитора.

Суд апеляційної інстанції не перевірив обставини несплати позивачем орендної плати за останні роки та не надав оцінки доводам відповідача, що він не сплатив таку орендну плату, оскільки йому не були відомі платіжні реквізити, на які потрібно сплатити орендну плату.

У рішенні апеляційного суду не міститься обґрунтування щодо доводу позивача про систематичну несплату орендної палати, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Нормами цивільно-процесуального закону визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні спору. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Отже, суд апеляційної інстанції не перевірив належним чином доводи позовної заяви про те, що ТОВ «СК Восток» систематично не виплачувало орендну плату, з урахуванням пункту 9 договору оренди, відповідно до якого орендна плата вноситься до 01 лютого наступного року, не встановив розмір орендної плати.

Крім того, позивач як на підставу позовних вимог про розірвання договору оренди посилався на пункт 31 цього договору.

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, відповідно до пункту 31 договору оренди розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку допускається за умови письмового попередження заінтересованої в цьому сторони, за два місяці до закінчення польових робіт, але не пізніше 01 листопада поточного року.

У матеріалах справи є заява позивача від 15 березня 2016 року на адресу відповідача про те, що він не має наміру оформлювати договір оренди на новий строк, просив не проводити жодних сільськогосподарських робіт на цій земельній ділянці та передати йому цю землю.

Відповідно до листа ТОВ «СК Восток» від 13 квітня 2016 року на заяву ОСОБА_1 від 31 березня 2016 року станом на квітень 2016 року відсутні будь-які підстави для розірвання договору оренди, товариство має право користуватися земельною ділянкою до 2026 року.

Згідно з листом ТОВ «СК Восток» від 26 квітня 2016 року на заяву ОСОБА_1 від 07 квітня 2016 року зміна власника земельної ділянки не є підставою для розірвання або припинення договору оренди. Відповідач вказував, що у разі незгоди з договором оренди позивач має право звернутися до суду з відповідним позовом, а подальше листування з даного приводу вважав недоцільним.

Відповідно до частини третьої статті 651 ЦК України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Проте, апеляційний суд залишив поза увагою та не надав належної правової оцінку змісту пункту 31 договору оренди, не розтлумачив його, не встановив, чи був відповідач належним чином відповідно до умов цього правочину попереджений позивачем про розірвання вказаного договору оренди, при цьому обґрунтував своє судове рішення припущеннями, що заборонено нормами процесуального закону.

Крім того, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою те, що відповідно до пункту 2 спірного договору в оренду передано земельну ділянку площею 4,41 га, а відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом позивач прийняв у спадок земельну ділянку площею 3,8915 га, відповідно, не встановив, чи це одна і та ж сама земельна ділянка.

Встановлення цих обставин має суттєве значення для правильного вирішення спору між сторонами.

На підставі викладеного Верховний Суд дійшов висновку, що апеляційний суд залишив поза увагою доводи сторін та не перевірив їх, не встановив у повному обсязі фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки поданим сторонами доказам у їх сукупності та залишив поза увагою, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи наведене, апеляційному суду необхідно об'єктивно дослідити наявні у даній справі докази, встановити всі обставини справи, необхідні для правильного вирішення спору, врахувати зазначені вище норми матеріального права та вирішити заявлені позивачем вимоги згідно з вимогами чинного законодавства.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені, тому суд касаційної інстанції позбавлений можливості усунути вказані недоліки і перевірити доводи позивача та відповідачів, оскільки вони потребують встановлення обставин, які не були встановлені судом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Отже, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 13 липня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська