Ухвала

Іменем України

02 квітня 2019 року

місто Київ

справа № 372/3210/18

провадження № 61-5899ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

скаржник - ОСОБА_4,

суб'єкт оскарження - старший державний виконавець Обухівського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області КурашоваКатерина Вікторівна,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 15 листопада 2018 року у склад судді Зінченко О. М. та постанову Київського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Вербової І. М., Саліхова В. В., Шахової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

І. У грудні 2005 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення з відповідача аліментів на її користь на утримання сина у розмірі ј частини заробітку відповідача, але не менше неоподаткованого мінімуму доходу громадян.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 22 грудня 2005 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 аліменти на утримання сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ј частини (заробітку (доходу)) щомісяця, починаючи з 07 грудня 2005 року до повноліття дитини. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У жовтні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду з скаргою на дії старшого державного виконавця Обухівського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Курашової К. В., в якій просив визнати неправомірними дії державного виконавця щодо складання довідки-розрахунку від 11 жовтня 2018 року, зобов'язати державного виконавця усунути порушення шляхом складання довідки-розрахунку на підставі виконавчого листа, виданого Обухівським районним судом Київської області.

Скарга обґрунтовувалась тим, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 22 грудня 2005 року розмір аліментів визначено не було, а тому, державний виконавець не мав права нараховувати аліменти ОСОБА_4 у розмірі ј частини від його доходу, а також ј частин від середньої заробітної плати по Обухівському району Київської області.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 15 листопада 2018 року у задоволенні скарги ОСОБА_8, який діє в інтересах ОСОБА_4, на дії державного виконавця Обухівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 15 листопада 2018 року залишено без змін.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій обґрунтовувались тим, що дії державного виконавця вчинені в межах його повноважень та відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження».

У березні 2019 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 15 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити скаргу.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що суд встановив розмір аліментів у вигляді ј частини щомісяця, починаючи з 07 грудня 2005 року до повноліття дитини, тобто рішенням суду першої інстанції не було чітко визначено розмір аліментів. Заявник, не маючи визначений судом розмір аліментів, сплачував мінімальний гарантований розмір аліментів на дитину, визначений статтею 182 СК України, а саме: 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а потім 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На переконання заявника, станом на час складення державним виконавцем довідки-розрахунку у ОСОБА_4 була відсутня заборгованість зі сплати аліментів.

ІІ. Крім того, ОСОБА_4 просив поновити строк на касаційне оскарження рішення судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на отримання копії рішення суду апеляційної інстанції 22 лютого 2019 року.

Аналіз касаційної скарги та доданих до неї матеріалів дають підстави для висновків, що строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин; тому суд, на підставі частини другої статті 390 ЦПК України, поновлює його.

ІІІ. Аналіз змісту касаційної скарги, додаткових матеріалів, оскаржуваних судових рішень дають підстави для висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За правилом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження про розгляд скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не має значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Згідно з частиною п'ятою статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач.

Разом з тим, за правилом частини п'ятої статті 394 ЦПК України, якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень.

Такий висновок суд зробив з огляду на таке.

Судами встановлено, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 22 грудня 2005 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 аліменти на утримання сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі ј частини (доходу (заробітку)) щомісячно, починаючи з 07 грудня 2005 року до повноліття дитини.

На виконання зазначеного судового рішення судом видано виконавчий лист.

Відповідно до довідки-розрахунку заборгованості за виконавчим листом

№ 2-2039/05 від 11 жовтня 2018 року борг ОСОБА_4 на 09 серпня 2018 року становить 67 037, 86 грн.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини третьої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначення суми заборгованість зі сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

За правилом частини третьої статті 181 СК України в редакції, чинній на момент ухвалення рішення судом у 2005 році, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Тобто у законі визначено два способи визначення розміру стягуваних за рішенням суду аліментів на утримання неповнолітньої дитини або у частці від доходу платника аліментів, або у твердій грошовій сумі.

Згідно із частинами першою та другою статті 195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою-підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою України не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 22 грудня 2005 року у питанні визначення способу стягнення аліментів з заявника з врахуванням його тексту, мотивувальної частини, оцінене з врахуванням змісту імперативних норм права, якими керувався суд під час його ухвалення, дають однозначне розуміння тих висновків, які зроблені судом. Такі висновки не підлягають тлумаченню та є зрозумілими для здійснення його належного виконання.

За таких обставин, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що дії старшого державного виконавця Курашової К. В. щодо нарахування заборгованості зі сплати аліментів за виконавчим провадженням узгоджуються з нормами Закону України

«Про виконавче провадження» та вимогами статті 195 Сімейного кодексу України.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій, їхній зміст та обґрунтування, а також доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що розгляд цієї справи в суді касаційної інстанції не має значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки не встановлено неправильне застосування норм права.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її реалізації чи тлумачення, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судового рішень не впливають.

Керуючись статтею 390, пунктом 5 частини другої, частинами четвертою,

п'ятою і шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_4 строк на касаційне оскарження ухвали Обухівського районного суду Київської області від 15 листопада 2018 року та постанови Київського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 15 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року у справі за скаргою ОСОБА_4 на дії старшого державного виконавця Обухівського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Курашової Катерини Вікторівни відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик