ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2663/19 Справа № 202/2077/18 Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Куценко Т.Р.

суддів Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

при секретарі Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

Державного підприємства Івано-Франківський комбінат

хлібопродуктів,

на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 04 жовтня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою до ДП Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди /а.с. 2-3/.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 04 жовтня 2018 року позовні вимоги задоволено частково /а.с. 53/.

Стягнуто з Державного підприємства «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» (76495, м. Івано-Франківськ, с. Микитинці, вул. Юності, буд. 2-В, ) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1) заборгованість по заробітній платі за період з серпня по грудень 2017 року у розмірі 18 035, 29 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 23 152,28 грн., а всього 41 187,57 грн. з відрахуванням до державного бюджету обовязкових податків та платежів.

Стягнуто з Державного підприємства «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 3 000,00 грн.

Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ДП Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ДП Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів заборгованість з виплати нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, та середній заробіток за час затримки розрахунку відповідно до довідки №632 від 03.09.2018, виданої ДП Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів. В задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди - відмовити /а.с. 75-78/.

Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін /а.с. 103-106/.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 15.03.2016 року на підставі наказу № 38 від 14.03.2016 року була прийнята на роботу до ДП Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів на посаду менеджера зі збуту /а.с. 8/. 01.05.2016 року посада була уточнена згідно зі штатним розписом менеджер зі збуту комерційного відділу.

Відповідно до наказу № 238 від 26.12.2017 року позивач звільнилася з займаної посади відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін /а.с. 9/.

Судом першої інстанції, під час розгляду справи, встановлено, що після звільнення ОСОБА_1 розрахунок по заробітній платі з позивачем не проведений.

Задовольняючи частково позовні вимоги, та стягуючи з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 18 035,29 грн., суд першої інстанції посилався на довідку № 632 від 03.09.2018 року, видану відповідачем /а.с. 28/, та у резолютивній частині рішення вказав, що зазначена сума підлягає стягненню з відрахуванням до державного бюджету обов'язкових податків та платежів.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці 5 пункту 6 постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Таким чином, стягнута судом першої інстанції заборгованість по заробітній платі, визначена з додержанням вимог закону та з урахуванням довідки виданої відповідачем.

Колегія суддів погоджується з сумою стягнутої середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, для обчислення вихідної допомоги у звязку із звільненням середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку, тобто виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Заробітна плата позивача за останні два місяці роботи становила: за жовтень 2017 року 4458,00 грн.; за листопад 700,37 грн.. а всього 5158,37 грн. (а.с. 48). Отже, середньоденний заробіток позивача становить 119,96 грн. (5158,37 грн.: на 43 робочих дні з жовтня 2017 року по листопад 2017 року).

Отже, суд першої інстанції вірно розрахував розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.12.2017 року до 04.10.2018 року складає 23 152,28 грн. (119,96 грн. х 193 дні з 27.12.2017 року по 04.10.2018 року).

Таким чином, виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду в цій частині та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Разом з тим, апеляційний суд не погоджується з визначеним до стягнення розміром моральної шкоди.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 Постанови № 4 від 31 березня 1995 р. «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

За вимогами чинного процесуального законодавства, обставини зазначені позивачем на підтвердження вимог щодо наявності моральної шкоди мають бути підтверджені належними засобами доказування, за відсутності яких можна стверджувати про недоведеність позивачем факту завдання йому моральної шкоди.

При зясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен зясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Звернувшись до суду зі вказаними вимогами, позивач посилалася на те, що незаконними діями відповідача їй завдано моральну, шкоду, яка виразилася в тому, що вона була вимушена відмовитись від лікування свого сина, була змушена брати кошти в борг, від чого впала в депресію, моральну шкоду оцінила в 20 000 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягнувши в порядку відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 3000 грн. суд першої інстанції не врахував тривалість порушення трудових прав позивача.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості, тому колегія суддів вважає за доцільне зменшити розмір моральної шкоди до 500 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Згідно п.п.1,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне зясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Державного підприємства Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 04 жовтня 2018 року в частині стягнення моральної шкоди на користь ОСОБА_1 в сумі 3000 грн. Зменшити до 500 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л.Демченко

ОСОБА_2