Справа № 361/3217/18 Головуючий 1 інстанція- Радзівіл А.Г.
Провадження № 22-ц/824/6601/2019 Доповідач апеляційна інстанції- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

24 квітня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Савченка С.І., суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 січня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором,-

в с т а н о в и в:

У червні 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», звернувсядо суду із вказаним вище позовом, який мотивував тим, що 30 листопада 2007 року між банком і відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір про надання банківських послуг, який включає анкету-заяву позичальника, «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою», а також «Тарифи банку». Згідно вказаного договору банк надав відповідачу кредит на споживчі цілі у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 9000 грн. із сплатою 22,8 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а відповідач зобов'язався повернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користування.

Вказував, що за умовами кредитного договору позичальник мав своєчасно повертати кредит та проценти платежами, однак не виконував цих обов'язків, має прострочену заборгованість, яка станом на 13 травня 2018 року становить 50165,24 грн., з яких тіло кредиту - 16085,03 грн., проценти - 15576,61 грн., пеня - 15638,59 грн. та штраф: фіксована частина - 500 грн., процентна складова - 2365,01 грн. Посилаючись на ст.1054 ЦК України та умови кредитного договору, просив стягнути із відповідача на користь банку заборгованість за кредитом у розмірі 50165,24 грн. та судові витрати.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 січня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто із відповідача на користь банку борг у розмірі 26745,56 грн., з яких тіло кредиту - 16085,03 грн., проценти - 8384,17 грн., пеня - 2276,36 грн.та судові витрати в розмірі 939,41 грн. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог і ухвалити нове, яким задоволити вимоги банку про стягнення процентів і пені у повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом обстаивн справи,

- 2 -

невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скарга мотивована тим, що суд прийшов до помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення процентів, пені і штрафу, хоча банк надав на підтвердження цього відповідні докази, а саме: копію анкети-заяви відповідача, розрахунок боргу, Умови та правила надання банківських послуг і інші докази, які відповідач не спростував. Суд не врахував, що сторони досягли згоди щодо змісту та форми договору про надання банківських послуг, та вчиняли дії на його виконання, а отже він є укладеним між сторонами, а відтак згідно ст.629 ЦК України є обов'язковим для виконання його сторонами. Окрім того, діє презумпція правомірності правочину, встановлена ст.204 ЦК України. Суд помилково застосував строк позовної давності до пені, бо відповідач заяви про це не подавав. Вважає, що суд мав більш уважно дослідити розрахунок боргу, який є обгрунтований і не спростований відповідачем.

Відповідач ОСОБА_2відзиву на апеляційну скаргу не подав.

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 50165,24 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, що 30 листопада 2007 року відповідач ОСОБА_2 з метою отримання банківських послуг звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», і підписав анкету-заяву, на підставі якої банк надав відповідачу грошові кошти на споживчі цілі у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 9000 грн., що стверджується копією анкети-заяви, розрахунком боргу та не заперечується учасниками.

Отже, між сторонами виникли права і обов'язки, які грунтуються на кредитних правовідносинах.

- 3 -

Відповідач ОСОБА_2 користувався кредитними коштами та здійснював періодичне погашення кредиту в розмірі від 50 до 4300 грн., що стверджується наданим банком розрахунком, який відповідачем не спростований (а.с.4-9). Згідно розрахунку останнє погашення кредиту та процентів позичальником відбулося 01 травня 2018 року на суму 100 грн. (а.с.9).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Вирішуючи спір, суд прийшов до вірних висновків, що позичальник ОСОБА_2 не повернув у повному обсязі отримані ним кредитні кошти, що у свою чергу свідчить про порушення прав АТ КБ «Приватбанк» як кредитора і необхідність їх захисту шляхом стягнення заборгованості кредитним договором.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

З огляду на вимоги закону та встановлені у справі обставини, суд вірно захистив права банку і стягнув на його на користь залишок тіла кредиту в розмірі 16085,03 грн. та проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України - 8384,17 грн., а також відмовив у стягненні штрафів:фіксованої і процентної складової.

Проте, колегія суддів не може погодитися з висновками суду в частині стягнення пені у розмірі 2276,36 грн.

Вирішуючи спір у вказаній частині, суд допустив порушення норм матеріального права, що регулюють позовну давність, на що вірно послався банк у скарзі.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлена спеціальна позовна давність тривалістю один рік (ч.2 ст.258 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Відповідно до положень ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Застосовуючи до вимог про стягнення пені спеціальну позовну давність тривалістю один рік, суд не звернув уваги на відсутність у матерілах справи заяви відповідача про застосування позовної давності, що унеможливлює застосування цього строку за ініціативою суду.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України у постанові від 24 червня 2015 року у справі № 6-738цс15 та постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1844цс15, де Верховний Суд України зазначив, що без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність не може застосовуватися за жодних обставин, оскільки можливість її застосування пов'язується лише з наявністю про це заяви сторони у спорі. Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Окрім того, стягуючи пеню, суд залишив поза увагою відсутність у матеріалах справи погоджених сторонами у встановленому законом порядку умов кредитного договору щодо розміру та порядку сплати пені, яка є одним із видів забезпечення зробов'язання і правочин

- 4 -

щодо встановлення якої має бути укладений у письмовій формі (ч.1 ст.547 ЦК України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами (ст.207 ЦК України).

В матеріалах справи наявна анкета-заява ОСОБА_2, на підставі якої відповідач отримав грошові кошти і яка не містить відомостей про умови застосування та розмір пені, що підтверджує відсутність між сторонами домовленості з цього приводу.

Зазначені порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору в частині спору по пені.

Відповідно до приписів ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, дана норма покладає на суд прямий обов'язок вирішити справу у відповідності із приписами норм матеріального права незалежно від доводів апеляційної скарги.

Враховуючи, що при вирішенні спору суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а саме - ст.207, ст.547 ЦК України, колегія суддів згідно ч.4 ст.367 ЦПК України вважає за необхідне вийти за межі доводів апеляційної скарги з метою дотримання вимог закону.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення пені у розмірі 2276,36 грн.підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в цій частині з огляду на відсутність угоди між сторонами про встановлення такого виду забезпечення виконання зобов'язання як неустойка (штраф, пеня), правил її застосування та розміру.

В решті колегія суддів залишає рішення без змін.

Доводи апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» про неправильність стягнення судом процентів на рівні облікової ставки НБУ з огляду на те, що сторони у потрібній формі досягли згоди щодо змісту договору про надання банківських послуг, який включає заяву позичальника, «Умови та правила надання банківських послуг», «Тарифи банку», в тому числі досягли згоди щодо розміру процентів, колегія суддів не приймає до уваги як такі, що не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути

- 5 -

досягнуто згоди.

Судом встановлено, що у анкеті-заяві, на підставі якої відповідачка ОСОБА_3 отримала грошові кошти, не зазначено розмір процентів за користування коштами. Тобто, між сторонами відсутня згода щодо істотних умов договору, зокрема розміру процентів у якості плати за користування грошовими коштами, що у свою чергу свідчить про неможливість застосування вказаного банком у розрахунку розміру процентів за користування коштами - 30 %, в тому числі збільшених із 01 вересня 2014 року - 34,8 %, а із 01 квітня 2015 року - 43,2 %.

Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

З огляду на відсутність між сторонами домовленості про належний до сплати розмір процентів за користування коштами, а також враховуючи, що користування банківськими кредитом не є безпроцентним, суд правильно стягнув на користь банку проценти за користування позичальникоим ОСОБА_2 кредитними коштами у розмірі, визначеному на рівні облікових ставок Національного банку України, які діяли в цей період.

Посилання ПриватБанку на те, що конкретні умови кредитування, в тому числі розмір процентів визначаються Умовами та правилами надання банківських послуг безпідставні, оскільки зазначені Умови не містять підпису відповідача. Доказів, які б підтверджували, щосаме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи у 2007 році анкету-заяву, банком не надано, а відтак підстави брати їх до уваги відсутні.

Саме такий висновок міститься у ряді постанов Верховного Суду України, зокрема: від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15; від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16; від 22 березня 2017 року у справі № 6-2320цс16, де вказано про те, що Умови та правила надання банківських послуг, які не містять підпису позичальника, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Це ж стосується доводів банку про наявність підстав для стягнення неустойки (штраф, пеня), правила застосування та розмір якої визначаються Умовами та правилами надання банківських, оскільки встановлено, що в анкеті-заяві ОСОБА_2 від 30 листопада 2007 року відсутні дані про як про умови застосування так і про розмір неустойки (штраф, пеня).

Згідно ч.1 ст.547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

За змістом ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як вже зазначалося, Умови не містять підпису позичальника, а відтак їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про встановлення такого виду забезпечення виконання зобов'язання як неустойка (штраф, пеня), що відповідає наведеним вище правовим позиціям Верховного Суду України.

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

- 6 -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задоволити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 січня 2019 року в частині стягнення пені у розмірі 2276 гривень 36 коп. скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 в частині стягнення пені.

В іншій частині рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: