Постанова

Іменем України

24 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 640/14686/16-ц

провадження № 61-25953св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 20 червня 2017 року у складі колегії суддів: Овсяннікової А. І., Малінської С. М., Сащенко І. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що з 18 серпня 2007 року по 19 квітня 2016 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. 25 липня 2011 року сторонами придбано квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку було зареєстровано за відповідачем. Частину коштів на придбання вказаної квартири надали її батьки, а тому ця квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила провести поділ майна подружжя та визнати за нею і за ОСОБА_2 право власності на1/2 частину спірної квартири за кожним.

ОСОБА_2 заперечив проти позову, посилаючись на те, що хоча спірна квартира придбана в період шлюбу, однак за його особисті кошти, отримані від продажу іншої квартири, яка належала йому до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1, а тому це майно не підлягає поділу.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 17 березня 2017 року у складі судді Бородіної Н. М. в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що спірна квартира придбана за особисті кошти відповідача, а тому вона не є спільною сумісною власністю подружжя і не підлягає поділу між сторонами.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 20 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Київського районного суду міста Харкова від 17 березня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Проведено розподіл майна подружжя і визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2, за кожним, право власності по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1, яка зареєстрована за ОСОБА_2 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване помилковістю висновку суду першої інстанції про те, що спірна квартира придбана за особисті кошти відповідача, оскільки правочин щодо придбання майна вчинено за кошти подружжя та зі згоди ОСОБА_1, а тому квартира є спільним сумісним майном, право власності на яке в рівних частинах має кожен з подружжя.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У липні 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Апеляційного суду Харківської області від 20 червня 2017 року та залишити в силі рішення Київського районного суду міста Харкова від 17 березня 2017 року.

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована неврахуванням апеляційним судом того, що сам по собі факт придбання майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Місцевий суд правильно встановив, що спірна квартира придбана за його особисті кошти, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що це майно є його особистою приватною власністю. Надання ОСОБА_1 як дружиною покупця згоди на придбання квартири не свідчить про розповсюдження на неї режиму спільної сумісної власності.

У серпні 2017 року ОСОБА_1 подала заперечення на касаційну скаргу, в якому просила її відхилити, а оскаржуване рішення - залишити без змін, посилаючись на те, що доводи ОСОБА_2 суперечать фактичним обставинам справи. Апеляційний суд правильно взяв до уваги той факт, що на час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, а тому ця квартира є їх спільним майном.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 28 липня 2017 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

17 травня 2018 року справу № 640/14686/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення (далі - ЦПК України 2004 року), здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 213 ЦПК України 2004 року).

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (частина перша статті 214 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до частини першої статті 304 ЦПК України 2004 року справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою 1 розділу V цього Кодексу.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 18 серпня 2007 року, який розірвано рішенням Київського районного суду міста Харкова від 19 квітня 2016 року.

На підставі договору купівлі-продажу від 13 грудня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківськогоміського нотаріального округу ОСОБА_3, ОСОБА_2 на праві власності належала квартира АДРЕСА_2.

За договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Корнійчук О. В., 29 червня 2011 року ОСОБА_2 відчужив належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_2 за 424 000 грн, що було еквівалентно 53 000 доларів США.

25 липня 2011 року, тобто менш ніж через місяць від відчуження зазначеної вище квартири, ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1, фактично сплативши за неї суму, еквівалентну 49 000 доларам США, що підтверджується договором купівлі-продажу від 25 липня 2011 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ШироковоюВ. А., та розпискою продавця квартири від 25 липня 2011 року.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України (далі - СК України) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15.

Статтею 61 СК України визначено об'єкти спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частин першої-четвертої цієї статті об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 57 ЦПК України 2004 року передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно зі статтею 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За правилами статей 10, 60 ЦПК України 2004 року обов'язок доведення обставин, на які посилаються сторони, покладається на кожну із сторін.

За змістом статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини (стаття 63 ЦПК України 2004 року).

Згідно зі статтею 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту набуття спільної сумісної власності, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов'язком суду при їх оцінці.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Задовольняючи позов, місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що позивач не довела факту набуття спірної квартири за спільні кошти подружжя, а тому це майно не є спільною сумісною власністю подружжя. При цьому суд обґрунтовано виходив з того, що заперечуючи презумпцію спільності права власності подружжя на спірну квартиру, відповідач довів факт придбання квартири за його особисті кошти.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, місцевий суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто місцевий суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Скасовуючи рішення місцевого суду та задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив з того, що придбання спірного майна вчинено за кошти подружжя, а тому відсутні підстави вважати квартиру особистою власністю ОСОБА_2

Однак такі висновки апеляційного суду є помилковими, оскільки зібраними у справі доказами, правильно оціненими судом першої інстанції, встановлено, що за час перебування у шлюбі сторони спільних доходів не мали, ні позивач, ні відповідач не працювали. Згідно з довідкою Київської об'єднаної державної податкової інспекції міста Харкова Головного управління державної фіскальної служби у Харківській області від 17 листопада 2016 року № 2071/Б/20-31-08-01-50 в період з 2007 року по 2011 рік ОСОБА_2 не отримував доходів. Свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8 підтвердили, що подружжя жило (утримувалося) за рахунок продажу дошлюбного майна ОСОБА_2, зокрема автомобіля та земельних ділянок, а також за рахунок коштів, що надавала мати ОСОБА_2 - ОСОБА_9 Утримання родини сина підтвердила й сама ОСОБА_10, яка була допитана як свідок.

Переоцінивши докази, які були оцінені місцевим судом з дотриманням вимог процесуального законодавства, суд апеляційної інстанції всупереч вимогам частини першої статті 303, статей 309, 316 ЦПК України 2004 року не зазначив в оскаржуваному рішенні, які порушення норм процесуального права були допущені судом першої інстанції і в чому полягають ці порушення, які норми матеріального права неправильно застосовані і в чому полягає таке неправильне застосування, тобто не встановив і не навів правових підстав для скасування рішення.

Апеляційний суд не з'ясував фактичних обставин справи, у зв'язку з чим скасував законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

Посилання ОСОБА_1 в запереченні на касаційну скаргу на те, що на час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, а тому ця квартира є їх спільним майном, не заслуговують на увагу, оскільки місцевим судом правильно встановлено, що джерелом набуття спірного майна були кошти, одержані від продажу квартири відповідача, яка була його особистою приватною власністю.

Сам по собі той факт, що ОСОБА_1 як дружина відповідача надавала згоду на придбання спірної квартири, не дає підстав вважати, що це майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Таким чином, оскільки судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону, то рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.

Згідно з частиною першою статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За подання касаційної скарги ОСОБА_2 сплатив судовий збір в розмірі 2 280 грн, які підлягають стягненню з позивача на його користь.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 20 червня 2017 року скасувати, а рішення Київського районного суду міста Харкова від 17 березня 2017 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2 280 (дві тисячі двісті вісімдесят) грн судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник С. О. Погрібний