Номер провадження: 22-ц/813/2044/19
Головуючий у першій інстанції Кисельов В.К.
Доповідач Журавльов О. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.04.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

за участю секретаря Павлючук Ю.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - Держава Україна, в особі Державної казначейської служби України,

відповідач - Прокуратура Одеської області,

відповідач - Приморський районний суд м. Одеси,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу Приморського районного суду м. Одеси на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 13 липня 2018 року про призначення експертизи у складі судді Кисельова В.К.,

встановив:

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до Держави Україна, в особі Державної казначейської служби України, Прокуратури Одеської області, Приморського районного суду м. Одеси про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду.

Позов обґрунтовано тим, що 08 червня 2010 року прокуратурою м. Одеси була винесена постанова про порушення відносно позивача кримінальної справи за ознаками ч. 2 ст. 364 і ч. 2 ст. 366 КК України, яка була порушена за упередженою перевіркою працівників прокуратури за скаргою його боржників.

27 липня 2010 року по місцю мешкання позивача та за адресою його покійних батьків були проведені обшуки.

19 серпня 2010 року ОСОБА_2 був затриманий за ст. 115 КПК України в редакції 1960 року, шляхом використання показів заявниці і свідків по справі в якості показів очевидців вчинення позивачем неочевидних злочинів - зловживання службовим становищем і підробки документів, в скоєнні яких він підозрювався.

20 серпня 2010 року ОСОБА_2 було пред'явлено обвинувачення у скоєнні тяжких злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364 і ч. 2 ст. 366 КК України, яке було побудовано на припущеннях слідчого, а не на доказах вини, що суперечило положенню ч. 3 ст. 62 Конституції України.

21 серпня 2010 року при розгляді подання прокуратури м. Одеси по обранню запобіжного заходу - утримання під вартою, строк затримання позивача був продовжений до 10 діб.

27 серпня 2010 року при звільненні позивача із під тимчасового затримання, йому була обрана міра запобіжного заходу - підписка про невиїзд.

06 вересня 2010 року кримінальна справа щодо обвинувачення позивача була направлена для розгляду до Приморського районного суду м. Одеси.

01 вересня 2010 року на першому попередньому засіданні суду з судового розгляду обвинувачення, було прийнято рішення про накладення арешту на усе власне майно позивача.

ОСОБА_2 зазначає, що після понад чотирьох років судового розслідування, при переконуючих доказах відсутності в його діях суспільно небезпечного діяння і заподіяної шкоди, замість винесення виправдувального вироку, було прийнято судове рішення про направлення справи на додаткове досудове розслідування.

За три роки додаткового досудового розслідування прокуратурою тричі виносились постанови про закриття кримінального провадження відносно позивача, у зв'язку з відсутності в його діях складу кримінального правопорушення, дві з яких були скасовані Приморським районним судом м. Одеси.

Використавши всі національні засоби юридичного захисту своїх прав, позивач звернувся до Європейського суду з прав людини.

Рішенням ЄСПЛ від 09 березня 2017 року, визнав факт неймовірно тривалого ходу кримінального судового слідства та відсутність ефективних засобів захисту прав людини в національному праві і направив про це повідомлення Уряду України.

17 липня 2017 року Одеською місцевою прокуратурою №3, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, була винесена постанова про закриття кримінального провадження, по якому позивач на протязі біля сьомі років незаконно обвинувачувався в скоєнні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364 і ч. 2 ст. 366 КК України.

ОСОБА_2 вважає, що закриття кримінального провадження по його обвинуваченню за реабілітуючими ознаками є безперечним доказом незаконних рішень і дій представників попереднього слідства, прокуратури і суду щодо притягнення позивача до кримінальної відповідальності і обмеження моїх конституційних прав, свободи і інтересів на протязі біля сьомі років незаконного кримінального переслідування.

Позивач вважає, що незаконними діями відповідачів йому було спричинені моральні страждання, що вивело його з душевної рівноваги, пробудило тривожність і вимусило постійно перебувати у підвищеної нервової напруги, оскільки він побоювався провокацій стосовно себе і членів родини й постійно був вимушений аналізувати свої дії стосовно обставин які складались навколо позивача.

Душевні переживання позивача полягали із-за страху за своє майбутнє, викликаним демонстрацією безкарного порушення права на свободу і особисту недоторканність.

Поводження з позивачем, як зі злочинцем, принижувало його гідність, оскільки його вина в скоєнні злочинів не була встановлена рішенням суду.

Крім того, завідомо незаконне затримання і поміщення позивача в ІТУ на 8-мь днів заподіяло непоправну шкоду його честі, гідності і престижу та завдали позивачу глибокі і тяжкі душевні страждання членам його родини.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 13 липня 2018 року задоволено клопотання ОСОБА_2 про призначення по справі судової-психологічної експертизи, на вирішення якої поставлені наступні питання: 1.Чи є для ОСОБА_2 ситуація, пов'язана із незаконними діями та рішеннями органів прокуратури і суду щодо безпідставного притягнення його до кримінальної відповідальності психічною травмою? Якщо так, то яка глибина, інтенсивність психічного впливу на особистість ОСОБА_2? 2. Чи спричинили ОСОБА_2 душевні страждання (моральну шкоду) та негативно відобразились на його психічному здоров'ї незаконні рішення і дії органів прокуратури та суду щодо протиправного притягнення його до кримінальної відповідальності, з урахуванням наступних факторів: порушення недоторканності житла і неправомірного втручання в його особисте і сімейне життя шляхом проведення обшуків по місцю мешкання його рідних, незаконного приводу і безпідставного затримання і безґрунтовного продовження терміну тимчасового утримання під вартою, психологічного тиску під час перебування на протязі восьми діб в ізоляторі тимчасового утримання (ІТУ) ОМУ ГУМВС України в Одеської області, порушення права на вільне пересування протизаконним обранням міри запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, яка діяла на протязі біля п'яти років з 27.08.2010 року по 21.05.2015 року, неправомірне накладення арешту на усе його власне майно, який тривав більш п'яти років - з 01.10.2010 року по 27.10.2015 рік, знищення його ділової репутації серед партнерів по бізнесу, руйнування авторитету серед оточення й друзів, зміни образу життя внаслідок позбавлення достатнього життєвого рівня із-за незаконного обрання мір запобіжного заходу і арешту майна. 3. Чи є у ОСОБА_2 зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджали та заважають у наступний час активному соціальному функціонуванню його як особистості і виникли внаслідок впливу певних негативних обставин - незаконному кримінальному переслідуванню на протязі занадто довгого строку, з 20 серпня 2010 по 17 липня 2017року. 4. Встановити, який можливий розмір грошового відшкодування моральної шкоди, пов'язаний з незаконними рішеннями і діями органів слідства, прокуратури і суду із урахуванням факторів визначених у питанні №2. Проведення експертизи доручено експертам ОНДІСЕ.

Зазначену ухвалу суду оскаржує в апеляційному порядку Приморський районний суд м. Одеси. В скарзі з посиланням на порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування оскаржуваної ухвали в частині тверджень про незаконні дій органів досудового розслідування, прокуратури та суду, а саме: скасувати абзаци 13, 14, 15, 17, 18, 19, 20 мотивувальної частини; скасувати виключивши з резолютивної частини слова «незаконними», «безпідставними»; скасувати, виключивши з резолютивної частини слова «та негативно відобразились на його психічному здоров'ї незаконні рішення і дії органів прокуратури та суду щодо протиправного притягнення його до кримінальної відповідальності, з урахуванням наступних факторів: порушення недоторканності житла і неправомірного втручання в його особисте і сімейне життя шляхом проведення обшуків по місцю мешкання його рідних, незаконного приводу і безпідставного затримання і безґрунтовного продовження терміну тимчасового утримання під вартою, психологічного тиску під час перебування на протязі восьми діб в ізоляторі тимчасового утримання (ГГУ) ОМУ ГУМВС України в Одеської області, порушення права на вільне пересування протизаконним обранням міри запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, яка діяла на протязі біля п'яти років з 27.08.2010 року по 21.05.2015 року, неправомірне накладення арешту на усе його власне майно, який тривав більш п'яти років - з 01.10.2010 року по 27.10.2015 рік, знищення його ділової репутації серед партнерів по бізнесу, руйнування авторитету серед оточення й друзів, зміни образу життя внаслідок позбавлення достатнього життєвого рівня із-за незаконного обрання мір запобіжного заходу і арешту майна», замінивши їх словами «дії органів досудового розслідування, прокуратури, суду щодо розслідування кримінального провадження ЄРДР №002230 стосовно ОСОБА_2, відповідно до норм чинного законодавства»; скасувати, виключивши з резолютивної частини слова «Чи є у ОСОБА_2 зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджали та заважають у наступний час активному соціальному функціонуванню його як особистості і виникли внаслідок впливу певних негативних обставин - незаконному кримінальному переслідуванню на протязі занадто довгого строку, з 20 серпня 2010 по 17 липня 2017року»; скасувати, виключивши з резолютивної частини слова «Встановити який можливий розмір грошового відшкодування моральної шкоди, пов'язаний з незаконними рішеннями і діями органів слідства, прокуратури і суду із урахуванням факторів визначених у питанні №2».

Основні доводи апеляційної скарги зводяться до того, що ОСОБА_2 дружньо врегулював спір з Державою Україна, у зв'язку із чим Фільтраційна секція Європейського суду з прав людини листом від 09 листопада 20І7 року повідомила ОСОБА_2 про вищевказану постанову, та про вилучення справи Нечаєв проти України зі списку призначених справ, після того, як було досягнуте мирне врегулювання.

Порушення статей 6 та 13 Конвенції з боку держави Україна в особі її державних органів встановлено не було, ОСОБА_2 врегулювавши мирним шляхом спір з Державою України, отримав компенсацію за матеріальні та нематеріальні судові витрати з державного бюджету України у розмірі еквівалента 900 Євро, та відмовився від будь-яких претензій до Держави Україна, про що також повідомила Фільтраційна секція Європейського суду з прав людини.

Тому апелянт вважає, що судом першої інстанції у 14, 15, 17, 18, 19, 20 абзацах мотивувальної частини оскаржуваної ухвали надано оцінку документам у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_2, та виходять за межі обґрунтування призначення експертизи ст. 103, 104 ЦПК України, та реальної дійсності.

На апеляційну скаргу ОСОБА_2 надано відзив, яким зазначено, що ухвала суду про призначення експертизи відповідає нормам процесуального права, тому відсутні правові підстави для її скасування.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10.12.2018 року (суддя Кононенко Н.А.) було відкрито провадження у справі.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11.12.2018 року у складі суддів Кононенко Н.А., Гірняк Л.А., Журавльова О.Г. призначено справу до розгляду.

Указом Президента України №452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м. Одесі.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Частиною 5 статті 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 року №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019 року, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні апеляційного суду Одеської області.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 16.01.2019 року визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в складі: головуючого судді Журавльова О.Г., Комлевої О.С., Кравця Ю.І.

Апелянт в судове засідання не з'явився. Про дату, час і місце розгляду справи в апеляційному суді повідомлявся належним чином.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення та заперечень на неї викладених у відзиву, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Встановлено, що ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Держави Україна, в особі Державної казначейської служби України, Прокуратури Одеської області, Приморського районного суду м. Одеси про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду. При цьому посилається на його незаконне переслідування, обвинувачення, затримання та тримання під вартою, застосування арешту його майна, після чого його було реабілітовано через сім років.

Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. ОСОБА_2 посилається на завдання йому переліченими діями моральної шкоди.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати в моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Саме до цього зводяться роз'яснення викладених у п. 3, 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Частинами 1-3 статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява №26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами зокрема - висновками експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі для з'ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо.

Враховуючи, що для встановлення наявності моральної шкоди необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, проведення експертизи в даній справі є необхідним.

Згідно ст. 1 Закону України «Про судову експертизу», судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів досудового розслідування чи суду.

З урахуванням предмета спору, заявлених сторонами по справі вимог та заперечень, з метою з'ясування усіх обставин по справі, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі техніки, сприяючи реалізації та надання доступу сторонами по справі у праві на захист, суд першої інстанції, всупереч доводів апеляційної скарги, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для призначення експертизи. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги про порушення прав апелянта є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Доводи апеляційної скарги щодо незгоди з мотивувальною частиною ухвали про призначення експертизи з зазначенням в абзацах 13, 14, 15, 17, 18, 19, 20 відомостей про порушення прав позивача та питаннями, поставленими експертам, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки в оскаржуваній ухвалі зазначено, яким чином, на думку позивача, порушені його права та обставини, які слід вирішити експертам для повного, всебічного та об'єктивного розгляду справи.

Посилання апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства та на законність судового рішення.

Інших доводів про неправильність судового рішення апелянтом в скарзі не зазначено.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та постановив ухвалу з додержанням вимог закону, тому у відповідності зі ст. 375 ЦПК України, підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 268, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Приморського районного суду м. Одеси про призначення експертизи залишити без задоволення.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 13 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 25 квітня 2019 року.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді О.С.Комлева

Ю.І.Кравець