Справа № 351/274/16-ц
Провадження № 22-ц/4808/551/19
Головуючий у 1 інстанції Калиновський М. М.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Фединяка В.Д., Девляшевського В.А.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю сторін та їх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Снятинська міська рада про усунення перешкод у користуванні власністю, знесення огорожі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Снятинського районного суду від 29 січня 2019 року під головуванням судді Калиновського М.М. у м. Снятин,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа - Снятинська міська рада про усунення перешкод у користуванні власністю, знесення огорожі.

Свої вимоги мотивував тим, що 04.07.1986 р. він придбав незавершений будівництвом будинок по АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,06 га, наданій у 1982 р. під забудову. В подальшому на зазначеній земельній ділянці він побудував житловий будинок, в якому проживає по даний час та побудував господарські будівлі.

Відповідач ОСОБА_3 проживає по сусідству в приватному будинку по АДРЕСА_2.

Згідно будівельного паспорта на будівництво житлового будинку, виданого ОСОБА_4 по АДРЕСА_1, правонаступником якого є він, відстань від його будинку до межі сусіда ОСОБА_3 становила 7,20 м.

Через складний рельєф місцевості, для того щоб запобігти стіканню води на його подвір'я з подвір'я відповідача, позивач виготовив бетонну стіну, біля якої завіз декілька самоскидів ґрунту, вирівнявши рівень подвір'я. Скориставшись його перебуванням в лікарні за його відсутності відповідач не маючи на те законних підстав, на його подвір'ї, на його забетонованій опорі самовільно побудував власну цегляну огорожу, яка за місцем розташування не співпадає з межею між земельними ділянками по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2.

Земельна ділянка, на якій відповідач розмістив огорожу, закріплена за його домоволодінням і він не має законного права без його згоди та відома вчиняти на ній жодних дій. Зазначена огорожа створює йому перешкоди в користуванні земельною ділянкою та перешкоджає йому обслуговувати господарську будівлю та користуватися нею. Відповідач неодноразово попереджався ним про необхідність зняти цю огорожу, однак цього не зробив а натомість нарощував її у висоту.

З приводу протиправних дій сусіда він звертався до виконавчого комітету Снятинської міської ради, на що в листі від 30.06.2009 р. йому було повідомлено, що на земельну ділянку ОСОБА_3 по АДРЕСА_2 було видано державний акт на право приватної власності на землю, який згодом судом визнано недійсним.

Просив усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою та господарською будівлею, що по АДРЕСА_1; зобов'язати відповідача знести самовільно встановлену ним огорожу з цегли між їхніми домоволодіннями.

Рішенням Снятинського районного суду від 29 січня 2019 року в задоволені позову відмовлено.

ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим.

Апелянт зазначає, що дослідженню підлягають всі докази та доводи для встановлення обставин про те, що відповідачем встановлена огорожа з порушенням вимог законодавства.

ОСОБА_3 не мав права зводити цегляну огорожу та не міг збільшувати розмір земельної ділянки, яка знаходиться в його користуванні. Оскільки земельна ділянка на якій відповідач розмістив огорожу за ним не закріплена.

Апелянт зазначає, що вказана огорожа створює йому перешкоди в користуванні земельної ділянки та перешкоджає йому обслуговувати господарську споруду та користуватися нею. Відповідач неодноразово попереджався про необхідність зняття даної огорожі.

Судом невірно заначено те, що між господарствами знаходиться одна суміжна межа, оскільки існує дві межі які документально підтверджені. Апелянт вважає, що судом невірно оцінено рішення суду першої інстанції від 05.07.2011 року, що в подальшому призвело до невірного з'ясування обставин справи.

Суд неповно з'ясував обставини справи щодо предмету спору, а також не врахував , що 05.04.2013 року судом першої інстанції приймалось додаткове рішення, яким зобов'язано ОСОБА_3 знести огорожу біля спірної земельної ділянки площею 0,0092 га, в результаті чого було видано виконавчі листи, однак рішення суду стосується іншої огорожі та іншої межі. В межах виконавчого провадження ОСОБА_3 було знесено огорожу біля спірної земельної ділянки площею 0,0092 га.

Апелянт також вважає, що висновки земельно-технічної експертизи №280 від 04 травня 2018 року є неправильними, неповними та такими, що не відповідають дійсності. Експертом не перевірено відповідності висновків документації із землеустрою на земельні ділянки, а також не врахував документі які були наявні в матеріалах справи. Тому враховуючи всі факти позивачем було подано клопотання про призначення повторної судової земельно-технічної експертизи, в якому було відмовлено неправомірно. Оскільки позивачем було наведено докази, які свідчать про необґрунтованість висновку експерта, суперечність його матеріалам справи та аргументи, що вказують на обґрунтовані сумніви в правильності висновку експерта

Апелянт зазначає, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Представник Снятинської міської ради в судове засідання не з'явився і направив суду заяву у якій просить розглянути апеляційну скаргу без його участі та відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та його представника, які підтримали доводи апеляційної скарги, заперечення на скаргу ОСОБА_3 та його представника, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 04.07.1986 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_2 купив незавершений будівництвом будинок в АДРЕСА_1 готовністю 14 відсотків.

Із архівного витягу з протоколу № 2 Снятинської міської ради від 15.01.1982 р. вбачається, що ОСОБА_4 виділено земельні ділянки в розмірі 0,06 га для будівництва індивідуальних житлових будинків на АДРЕСА_1.

Згідно відповіді Снятинської міської ради від 30.06.2009р. відстань від житлового будинку ОСОБА_2 до межі сусіда ОСОБА_3 становить 7,20 м, що підтверджується будівельним паспортом на будівництво житлового будинку, виданим згідно рішення виконкому Снятинської міської ради від 15.01.1982р. ОСОБА_4. На час розгляду заяви встановлено, що відстань від житлового будинку, що належить позивачу, до межі сусіда ОСОБА_3 становить 3,20 м, на межі якої зведено цегляну огорожу.

Згідно рішення виконавчого комітету Снятинської міської ради від 15.01.1982р. № 9 та акту виносу в натурі меж земельної ділянки і розбивки будівель від 10.02.1982р. відповідачу ОСОБА_3 виділено земельну ділянку в розмірі 0,06 га під будівництво індивідуального житлового будинку на новонарізаній АДРЕСА_2.

Відповідно до рішення Снятинської міської ради від 25.12.2003р. відповідачу ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,47 га, в т.ч. 0,07 га подвір'я.

Рішенням Снятинського районного суду від 05.07.2011р., яке набрало законної сили, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання рішень Снятинської міської ради та Державного акту про право приватної власності на землю незаконними, повернення земельної ділянки, знесення огорожі задоволено частково. Визнано незаконними рішення виконкому Снятинської міської ради від 26 березня 2002 року про долучення до господарства ОСОБА_3 0.01 га земельної ділянки та рішення Снятинської міської ради від 25 грудня 2003 року про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0.07 га і Державний акт про право приватної власності на земельну ділянку в АДРЕСА_2, виданий 23 травня 2006 року ОСОБА_5 Зобов'язано ОСОБА_6 повернути земельну ділянку площею 0,0092 га, що у АДРЕСА_2, схематично зображену на схемі до висновку земельно-технічної експертизи ОСОБА_2 У задоволенні позову ОСОБА_3 до Снятинської міської ради, ОСОБА_2 про визнання незаконним Державного акту про право приватної власності на землю відмовлено (а.с. 53-54 т.1). Зазначене судове рішення виконане.

Суд першої інстанції у рішенні від 05.07.2011 року зазначив, що позовна вимога в частині неправомірного заволодіння ОСОБА_3 його земельної ділянки шириною 1,3 м вздовж лінії, що розділяє його господарство із господарством відповідача, вказаному на обмірному плані забудови до задоволення не підлягає, так як не підтверджена жодним передбаченим законом правовстановлюючим документом на дану земельну ділянку.

Апеляційний суд приходить до висновку, що у даному випадку також не надано позивачем доказів належності йому цієї частини земельної ділянки і її захоплення ОСОБА_3, який вказав, що фактично після належних обмірів ширина його земельної ділянки є відмінною від проектної і становить 21.3 м. У інших сусідів також земельні ділянки по ширині є більшими ніж проектні 20 м.

Зі змісту позовних вимог ОСОБА_2 у даній справі вбачається, що він просив усунути перешкоди, які чинить йому ОСОБА_7 у користуванні земельною ділянкою та господарською будівлею по АДРЕСА_1 та зобов'язати ОСОБА_3 знести самовільно встановлену ним огорожу з цегли між їхніми домоволодіннями. При цьому зазначив, що відповідач змістив межу між їхніми господарствами на 1.3 м, оскільки проектна ширина його земельної ділянки має становити 20 м, а на даний час у відповідача ширина земельної ділянки становить 21.30 м, що вбачається з обмірного плану забудови господарств сторін (а.с. 11).

Згідно висновку судової земельно-технічної експертизи № 280 від 04.05.2018 року фактична площа земельної ділянки на місцевості, якою користується ОСОБА_2 складає 0,0656 га, що не відповідає площі зазначеній у архівному витязі протоколу №2 Снятинської міської ради від 15.01.1982р. і рішенню № 9 про виділення земельної ділянки під індивідуальне будівництво громадянам АДРЕСА_1 площею 0,0600 га; фактична площа земельної ділянки на місцевості, якою користується ОСОБА_3 складає 0,0688 га, що також не відповідає площі зазначеній у земельній документації, яка розташована в АДРЕСА_2 №9 та складає 0,0732 га. У ситуаційному плані земельних ділянок, що розташовані в АДРЕСА_1, якими користується ОСОБА_2 і в приватній власності знаходиться у ОСОБА_3 в умовних позначеннях показане накладання 0,0001 га земельних ділянок ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по їх фактичному користуванню.

Згідно з ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Межа земельної ділянки є умовною лінією, що відділяє її від іншої ділянки, а тому є спільною для обох земельних ділянок. Відтак, кожен із сусідніх власників земельної ділянки має рівні права на її встановлення та обов'язки щодо підтримання межі в належному стані.

Відповідно до ст. 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації.

Відповідно до ст. 156 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Заперечуючи проти вимог позивача, ОСОБА_3 в суді першої та апеляційної інстанцій зазначав, що бетонну опору між їхніми господарствами спорудив саме ОСОБА_2 і на цій бетонній основі ОСОБА_3 зроблено огорожу, яка існує давно. При цьому доводам позивача що межа між господарствами має бути зміщена у сторону земельної ділянки ОСОБА_3 на відстань 1.3 м суд дав належну оцінку у рішенні суду, відмовивши позивачу у задоволенні таких вимог. Інших доказів захоплення відповідачем цієї частини земельної ділянки і належності її ОСОБА_2, останній суду не надав. Апеляційний суд вважає, що доводи відповідача відповідають зібраним у справі доказам і суд їм вірить.

Крім того, суд зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази, які стверджують про спорудження огорожі відповідачем у невстановленому місці чи з порушенням будівельних норм, на які посилається позивач. Дані про технічні характеристики огорожі та висновки органу місцевого самоврядування про її невідповідність будівельним нормам і правилам відсутні і таких позивачем суду не надано й апеляційному суду, тому у їх задоволенні обґрунтовано відмовлено.

Доводи апелянта про те, що судове рішення від 05.07.2011 року стосується іншої земельної ділянки в іншому місці не заслуговують на увагу, оскільки досліджено судом і встановлено, що межа між господарствами сторін встановлена ними давно і зміщена згідно висновку експертизи в одному місці на 0.32 м саме в сторону земельної ділянки ОСОБА_3

Апеляційний суд приходить до переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Снятинського районного суду від 29 січня 2019 року без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 квітня 2019 року.

Судді: І.В. Бойчук

В.А. Девляшевський

В.Д. Фединяк