Постанова

Іменем України

17 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 1524/2-567/12

провадження № 61-12083св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Пророка В.В.,

Штелик С. П.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану адвокатом Аврамовим Вячеславом Панасовичем, на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 17 грудня 2015 року у складі судді Теренчук Ж. В. та постанову Апеляційного суду Одеської області від 30 січня 2018 року у складі колегії суддів: Сегеди С. М., Гірняк Л. А., Цюри Т. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_6,

відповідачі: ОСОБА_7, ОСОБА_4,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

У травні 2012 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_4 про стягнення боргу.

Позовна заява мотивована тим, що 17 жовтня 2007 року між позивачем та відповідачами було укладено договір позики, що підтверджується власноруч написаною ОСОБА_7 розпискою, згідно якої розмір позики становить

15 000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення отриманих коштів до

17 грудня 2007 року. 21 листопада 2007 року між сторонами було укладено ще один договір позики, що підтверджується власноруч написаною ОСОБА_7 розпискою, згідно якого розмір позики становив 20 000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення цих коштів до 21 березня 2008 року. 04 січня 2008 року відповідачі знову отримали у позивача в борг кошти в розмірі 30 000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення отриманих коштів до

04 квітня 2008 року, що підтверджується власноруч написаною ОСОБА_7 розпискою.02 серпня 2010 року за взаємною домовленістю між позивачем та відповідачами було продовжено терміни дії вказаних договорів позики і встановлені нові терміни повернення отриманих коштів, зокрема: по розписці від 17 жовтня 2007 року - до 17 грудня 2010 року; по розписці від 21 листопада 2007 року - до 21 грудня 2010 року; по розписці від 04 січня 2008 року - до

04 грудня 2010 року. Зазначає, що гроші відповідачі отримували разом для придбання квартири, однак у зазначені строки позику вони не повернули.

У зв'язку з викладеним та з урахуванням збільшених позовних вимог просила стягнути в солідарному порядку з відповідачів борг в розмірі 1 563 900,00 грн, що еквівалентно 65 000,00 доларів США по курсу валют виходячи з курсу гривні до долара станом на 24 листопада 2015 року (2 406,30 грн за 100 доларів США); на підставі частини першої статті 1048 ЦК України проценти за користування коштами на рівні облікової ставки Національного Банку України за період користування коштами з 17 жовтня 2007 року до 26 листопада 2015 року в розмірі 1 345 365,04 грн та на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних в розмірі 230 675,25 грн, а також судові витрати у справі в розмірі 11 466,00 грн.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВИХ РІШЕНЬ

Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 17 грудня

2015 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Одеської області від 30 січня 2018 року, позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_7, ОСОБА_4, на користь ОСОБА_6 заборгованість за договорами позики на підставі розписок від 17 жовтня

2007 року, 21 листопада 2007 року, 04 січня 2008 року в загальній сумі

3 139 940,29 грн, яка складається: з основної суми боргу - 1 563 900,00 грн, що еквівалентно 65 000,00 доларів США по курсу валют станом на 24 листопада 2015 року; процентів за користування грошовими коштами в розмірі облікової ставки НБУ за період з 17 жовтня 2007 року до 26 листопада 2015 року -

1 345 365,04 грн; 3 % річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України за період з 17 жовтня 2007 року до 26 листопада 2015 року у розмірі 230 675,25 грн. Вирішено питання щодо судових витрат.

Судові рішення мотивовані тим, що між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було укладено три договори позики, згідно яких позичальник отримала від позивача 65 000,00 доларів США, які у визначені договорами строки не повернула, чим порушила взяті на себе зобов'язання щодо повернення отриманих коштів. Під час отримання вказаних коштів в позику ОСОБА_7 перебувала у шлюбі з ОСОБА_4, який згідно трьох розписок мав нести відповідальність за борговими зобов'язаннями своєї дружини, про що було зазначено в самих розписках та в 2007 році він придбав квартиру в місті Одесі, тому заборгованість за вказаними договорами необхідно стягувати в солідарному порядку. Позивач на підставі статті 1049 ЦК України має право на отримання від відповідачів процентів від суми позики за весь період користування переданими в борг коштами на рівні облікової ставки Національного Банку України та на підставі статті 625, частини першої статті 1050 ЦК України 3% річних від простроченої суми, оскільки має місце невиконання грошового зобов'язання.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

У касаційній скарзі ОСОБА_4, поданій адвокатом АврамовимВ. П., посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуальногоправа, просив скасувати оскаржувані судові рішення та справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли неправильного висновку стосовно того, що отримані в позику ОСОБА_7 кошти були взяті в інтересах сім'ї, зокрема на придбання квартири в 2007 році в м. Одеса, оскільки залишили поза увагою ту обставину, що квартира була придбана 20 липня 2007 року за кошти, отримані в кредит на підставі кредитного договору, укладеного між ним та ПАТ «ОТП Банк» від 20 липня 2007 року № ML-500/104/2007. Крім того, вказану квартиру було ним передано в іпотеку Банку. З наданих до суду позивачем розписок неможливо встановити на які цілі отримувались ОСОБА_7 спірні кошти, тому судам для покладення солідарного боргового обов'язку подружжя необхідно встановити, що позичені кошти були витрачені його дружиною в інтересах сім'ї. Однак, вирішуючи спір, суди на вказані ним обставини уваги не звернули та дійшли передчасного висновку, що отримані в борг кошти створюють солідарний обов'язок для подружжя, так як лише сам факт того, що договори позики були укладені під час перебування ОСОБА_7 у шлюбі з ОСОБА_4, не свідчить про те, що ці договори були укладені в інтересах сім'ї, та позичені кошти використано на потреби сім'ї. Також вказує, що суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, неправильно розрахували суму ймовірного боргу та відсотків за користування коштами, отриманими в позику, та припустилися помилки на суму 35 152,00 грн лише на самій позиці. Зазначає, що суди повинні були наводити розрахунки боргу з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення суду першої інстанції, тобто станом на 17 грудня 2015 року.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Заперечення на касаційну скаргу до суду не надходили.

ОСОБА_6 ухвалені у справі судові рішення ні в апеляційному порядку, ні в касаційному порядку не оскаржувала.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Суди встановили, що згідно розписки від 17 жовтня 2007 року ОСОБА_6 надала ОСОБА_7 в борг 15 000,00 доларів США терміном до 17 грудня

2007 року, у якій вказано, що у випадку форс-мажорних обставин зобов'язання за цією розпискою буде нести її чоловік ОСОБА_4 02 серпня 2010 року згідно домовленості між сторонами було продовжено термін повернення отриманих в позику коштів до 17 грудня 2010 року (а. с. 7 том 1).

Згідно розписки від 21 листопада 2007 року ОСОБА_6 надала ОСОБА_7 в борг 20 000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення до 21 березня

2008 року, у якій вказано, що у випадку форс-мажорних обставин зобов'язання за цією розпискою буде нести її чоловік ОСОБА_4 02 серпня 2010 року згідно домовленості між сторонами було продовжено термін повернення отриманих в позику коштів до 21 грудня 2010 року (а. с. 8 том 1).

Згідно розписки від 04 січня 2008 року ОСОБА_6 надала ОСОБА_7 в борг 30 000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення до 04 квітня 2008 року, у якій вказано, що у випадку форс-мажорних обставин зобов'язання за цією розпискою буде нести її чоловік ОСОБА_4 02 серпня 2010 року згідно домовленості між сторонами було продовжено термін повернення отриманих в позику коштів до 04 грудня 2010 року (а. с. 6 том 1).

Загальна сума коштів, переданих ОСОБА_6 відповідачам по трьом розпискам складає 65 000,00 доларів США.

Вказані розписки були підписані ОСОБА_7 та ОСОБА_4, який зобов'язався у випадку форс-мажорних обставин нести згідно них відповідальність.

Відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_4, заперечуючи факт отримання коштів від ОСОБА_6 по всім розпискам, неодноразово заявляли у справі клопотання про призначення почеркознавчої експертизи для встановлення достовірності почерку та їх підписів на розписках (а. с. 41 том 1).

Ухвалою суду першої інстанції від 06 вересня 2012 року у справі було призначено почеркознавчу експертизу з проведенням її в експертній установі м. Харкова

(а. с. 46 том 1), у зв'язку з чим справа двічі направлялась в експертну установу, однак через затримання відповідачем ОСОБА_7 строків надання додаткових матеріалів необхідних для проведення експертизи та нездійснення нею протягом року оплати за проведення експертизи, матеріали справи були повернуті експертом до суду без надання висновку (а. с. 109 том 1).

18 жовтня 2013 року у справі було заявлено клопотання ОСОБА_4 про проведення почеркознавчої експертизи його підписів на розписках

(а. с. 116 том 1), яке було задоволено судом 10 лютого 2014 року та призначено у справі проведення почеркознавчої експертизи (а. с. 191 том 1).

Під час проведення цієї експертизи ухвалою суду було зобов'язано відповідача ОСОБА_4 надати зразки підписів та почерку, так як вони надані в недостатньому об'ємі.

Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи від 08 жовтня 2015 року №1761/02 всі три розписки, по яким по даній справі стягнуті грошові кошти, виконані однією особою, а надати висновок про достовірність підпису на розписках ОСОБА_4 неможливо, у зв'язку з обмеженим обсягом порівняльного матеріалу.

Однак суд першої інстанції, враховуючи показання свідка ОСОБА_8, встановлені у ході розгляду справи обставини та те, що відповідачі не надали доказів, які б спростовували факт отримання ними позики від ОСОБА_6 дійшов висновку, що ОСОБА_7 та ОСОБА_4 спільно отримували кошти в позику у позивача.

Крім того, апеляційним судом у справі також було призначено судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої було поставлено питання: «ОСОБА_4 чи іншою особою виконано підписи в розписках про отримання грошових коштів у ОСОБА_6 від 17 жовтня 2007 року, від 21 листопада 2007 року та від 04 січня 2008 року»

(а. с. 134-135 том 2).

Згідно висновку додаткової судово-почеркознавчої експертизи від 16 лютого 2017 року № 17-50 у всіх трьох розписках рукописний текст: «Токарь Алексей Викторович» а також підписи в них виконані самим ОСОБА_4 (а. с. 183-186 том 2).

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Встановивши наведені обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають із договорів позики, що підтверджується, у тому числі, наданими позивачем трьома розписками, умови яких відповідачі не виконали, тому наявні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення боргу за цими розписками.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 стосовно того, що суди дійшли неправильного висновку про те, що відповідачі мають нести солідарну відповідальність за порушення умов договорів позики не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Отже, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов'язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його було укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї.

Судами було встановлено, що ОСОБА_4 був обізнаний про те, що його дружина ОСОБА_7 отримала в позику у ОСОБА_6 кошти у розмірі 65 000,00 доларів США, оскільки він взяв на себе зобов'язання у випадку форс-мажорних обставин нести всю відповідальність за цими розписками. Дійсність його підписів у наданих до суду першої інстанції розписках підтверджено висновком додаткової судово-почеркознавчої експертизи від 16 лютого 2017 року № 17-50.

Таким чином, доводи ОСОБА_4 стосовного того, що вказана у судових рішеннях квартира, яка ним була придбана 20 липня 2007 року за кошти, отримані в кредит на підставі кредитного договору, укладеного між ним та ПАТ «ОТП Банк» від 20 липня 2007 року № ML-500/104/2007, не спростовують правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо покладення на відповідачів солідарного боргового обов'язку щодо повернення спірних коштів.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, повно і правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав для висновку про порушення судами норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, вони були предметом судового розгляду та додаткового правового аналізу не потребують.

Крім того, наведені у касаційні скарзі доводи щодо розміру стягнутої судами заборгованості за договорами позики та валюти, в якій вона мала б бути стягнута з відповідачів на користь позивача, є аналогічними доводам, наведеним в апеляційній скарзі, яким апеляційним судом надана належна оцінка.

Позивач ОСОБА_6 ухвалені у справі судові рішення з будь-яких підстав, не оскаржувала.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновком судів. Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану адвокатом Аврамовим Вячеславом Панасовичем, залишити без задоволення.

Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 17 грудня

2015 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 30 січня

2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. В. Пророк С. П. Штелик