Провадження №22-ц/812/545/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 квітня 2019 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Лівшенком О.С.,

за участі представника відповідача - ОСОБА_1,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №487/2628/16 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» на рішення, яке постановив Заводський районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Нікітіна Дмитра Геннадійовича о 09 годині у приміщенні цього суду 13 грудня 2018 року за позовом Публічного акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

У травні 2016 р. Публічне акціонерне товариство комерційний банк «АКЦЕНТ-БАНК» (далі - ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК», Банк), правонаступником якого є Акціонерне товариство «АКЦЕНТ-БАНК» (далі - АТ «АКЦЕНТ-БАНК»), звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що відповідно до договору № б/н від 10 червня 2011 р., укладеного між Банком та ОСОБА_2, останній отримав кредит у розмірі 3100 грн. у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Посилаючись на неналежне виконання позичальником умов кредитного договору, внаслідок чого станом на 24 березня 2016 р. утворилась заборгованість по сплаті кредиту у загальному розмірі 18103 грн. 70 коп., з яких 2339 грн. 81 коп. - заборгованість за кредитом, 12125 грн. 62 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 2300 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи (фіксована частина) - 500 грн. та (процентна складова) - 838 грн. 27 коп., позивач просив стягнути зазначену заборгованість, а також судові витрати в розмірі 1378 грн.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 серпня 2016 р. позов Банку задоволений.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Банку заборгованість за договором №б/н від 10 червня 2011 р. у сумі 18103 грн. 89 коп. та судові витрати з оплати судового збору в сумі 1378 грн.

Ухвалою того ж суду від 02 жовтня 2018 р. вказане заочне рішення за заявою ОСОБА_2 скасовано.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 грудня 2018 р. в задоволенні позову Банку відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач підписав анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, яка оформлювалася одночасно з видачею позивачем відповідачу зарплатної картки та кредитної картки. Встановлено та підтверджено, що в Анкеті-заяві є єдина умова (притаманна договору) - це бажаний кредитний ліміт - 5000 грн. Будь-яких інших умов, в тому числі істотних, які є притаманні договору, в даній Анкеті-заяві не вказані.

Згідно розрахунку, який надав позивач, не зрозуміло, коли були повернуті кошти, якими користувався відповідач по кредитній картці. Стосовно нарахованих процентів, штрафних санкцій, відповідач такі умови з банком в установленому порядку не погоджував, не підписував, про що свідчить відсутність підписаних позичальником Умов та Правил надання банківських послуг, а зазначення в анкеті-заяві про ознайомлення з Умовами та правилами не підтверджує їх погодження сторонами, а тому суд дійшов висновку про відсутність обов'язку їх сплати. Суд звернув увагу і на те, що позивачем за весь період розгляду справи в суді постійно автоматично списувалися грошові кошти на погашення визначеного ними боргу з зарплатної картки відповідача в значних розмірах, але до справи не було надано виписки по рахунку заборгованості.

В апеляційній скарзі Банк вказує, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального права й просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд помилково посилався на відсутність підпису відповідача на Умовах та правилах надання банківських послуг та Тарифах, оскільки в анкеті-заяві останній підтвердив своїм підписом факт ознайомлення з Умовами та Правилами та зобов'язався в подальшому регулярно знайомитися із змінами до них, викладених на сайті Банку. З розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач користувався кредитом, що також свідчить про ознайомлення з Умовами та Правилами та погодження з ними. Станом на час укладення договору відповідачу в письмовому вигляді на виконання Закону України «Про захист прав споживачів» надано усю необхідну інформацію. Не зрозумілою є відмова у стягнення заборгованості за тілом кредиту та зазначення про введення відповідача в оману, оскільки останнє не підтверджено жодним доказом та відповідач з таким позовом до суду не звертався, а заборгованість за тілом кредиту має бути все одно стягнута на користь Банку. Також в будь-якому випадку позичальник на підставі положень ст. 1048 ЦК України повинен сплатити відсотки за користування кредитними коштами.

Представник відповідача подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити оскаржуване рішення без змін та заперечує проти долучення доказів, які надані до апеляційної скарги на підставі ст. 83 ЦПК України, вказує, що позивач не надав клопотання про приєднання до матеріалів справи «витягу» і не навів поважних причин неподання нових доказів до суду першої інстанції.

Відзив мотивовано також тим, що посилання в апеляційній скарзі на підтвердження відповідачем своїм підписом в анкеті-заяві факту ознайомлення з Умовами і правилами надання банківських послуг є помилковим, адже на а.с. 9 знаходиться анкета-зава, підписана не відповідачем, також позивачем надані неякісні копії незрозумілих документів (а.с. 7, 10), на наданих позивачем Умовах і Правилах надання банківських послуг відсутні дата їх затвердження, немає підпису відповідача; відповідач не погоджується із твердженнями позивача про отримання 10 червня 2011 р. кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту, адже відповідачем підписано не кредитний договір, а заявка на отримання кредитної картки № 4323-09409 від 10 червня 2011 р. з кредитним лімітом 200 грн. на термін - 2 роки до травня 2013 р. Жодних істотних умов відповідно до законодавства в анкеті-заяві не вказано; розрахунок-виписка є неналежним доказом, містить багато розбіжностей. Відповідач стверджує, що кредит, який він оформив 10 червня 2011 р. ним повністю погашено у 2013 р., при цьому відсотки після завершення строку кредитування не нараховуються.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріалів справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Відмовляючи у позові, суд виходив з того, що відповідач посилається на обман з боку представника банку, позивачем не доведено факт узгодження з відповідачем умов щодо сплати процентів, штрафних санкцій, наданий позивачем розрахунок є незрозумілим; позивачем продовжувались списуватися кошти відповідача під час розгляду справи.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, оскільки його зроблено без повного встановлення обставин, що мають значення у справі.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

В силу вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Вказаним положенням процесуального закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Суд в порушення вказаних процесуальних норм не вжив заходів щодо повного та всебічного встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, не перевірив належним чином твердження позивача, зокрема щодо укладання кредитного договору, отримання кредитних коштів відповідачем, чи підтверджується отримання та користування відповідачем кредитною карткою випискою по рахунку, яка містить операції по рахунку клієнта, про необхідність витребування якої заявлено у заяві про перегляд заочного рішення суду представником відповідача (а.с. 49), не роз'яснив позивачеві наслідки невчинення процесуальних дій, а тому дійшов висновку про недоведеність позивачем факту укладання договору передчасно.

Відповідно до частин 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Враховуючи викладені вимоги закону, обставини справи, з метою виконання вимог цивільного законодавства, фактичного усунення суду першої інстанції від повного та всебічного встановлення обставин справи, колегія суддів приходить до висновку про можливість дослідження наданих позивачем до позовної заяви доказів, які, фактично, суд першої інстанції не дослідив, а також доданої до апеляційної скарги виписки з особового рахунку позичальника ОСОБА_2 (а.с. 78-80), фотографії відповідача з карткою з клієнтської бази (а.с. 77).

Звертаючись з позовом, ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» зазначило, що ОСОБА_2 10 червня 2011 р. з метою отримання банківських послуг підписав анкету-заяву без номеру, на підставі якої отримав кредит у вигляді встановленого ліміту на платіжну карту у розмірі 3 100 грн.

Також відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті htpp:a-bank/com.ua, складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Внаслідок неналежного виконання зобов'язань з повернення кредитних коштів відповідачем позивач вважав, що утворилась заборгованість.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч. 1 ст. 205 ЦК України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (ч. 1 ст. 207 ЦК України).

Як роз'яснено в п. 14 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2018 р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2, підписавши 10 червня 2011 р. анкету-заяву (а.с. 6) та довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 30 днів пільгового періоду (а.с. 7), отримавши та ознайомившись із Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, уклав з позивачем договір про надання банківських послуг, що підтвердив своїм підписом.

Такий договір є укладеним, оскільки дотримано вимоги до письмової форми (укладений шляхом підписання декількох документів) і сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов, притаманних даному виду договору. Зокрема, умови надання банківських послуг в тому числі кредитування, та виконання умов договору, зокрема - відповідальність сторін визначені анкетою-заявою, довідкою про умови кредитування, Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами. Висновок суду та доводи представника відповідача про ненадання повної інформації спростовується тим, що відповідач ознайомлена з Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, що підтверджується її підписом в анкеті-заяві.

Згідно наданої позивачем виписки з особового рахунку позичальника ОСОБА_2 (а.с. 78-80), яка відповідно до положень статей 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» є первинним документом бухгалтерського обліку, фотографії відповідача з карткою з єдиної клієнтської бази (а.с. 77), після укладання договору про надання банківських послуг, 10 червня 2011 р., ОСОБА_2 пройшов ідентифікацію клієнта Банка та отримав кредитну картку.

Проаналізувавши наведені докази та надавши їм оцінку у сукупності, апеляційний суд приходить до висновку, що 10 червня 2011 р. між ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК», правонаступником якого є Акціонерне товариство «АКЦЕНТ-БАНК», та ОСОБА_2 був укладений договір про надання банківських послуг шляхом підписання анкети-заяви, довідки про умови кредитування та приєднання до Умов та правил надання банківських послуг (далі - Договір), в межах умов якого відповідач, який пройшов ідентифікацію як клієнт банку, отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту, розмір якого змінювався від 2000 грн., 3100 грн. до 1990 грн., на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Таким чином, Банк надав відповідачу грошову банківську споживчу позику, тобто грошовий банківський споживчий кредит шляхом кредитування за допомогою кредитної картки.

За такого висновок суду та доводи представника відповідача у відзиві на апеляційну скаргу про недоведеність факту укладання договору про надання банківських послуг, узгодження його істотних умов, зокрема щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, встановлення неустойки (пені, штрафів), суперечать наявним у матеріалах справи доказам, викладеним вище обставинам та не ґрунтуються на наведених вимогах закону. Так, згідно довідки про умови кредитування (а.с. 7) сторони узгодили, порядок повернення кредитних коштів (щомісяця 7% заборгованості, але не менше 50 грн., до 25 числа кожного місяця), що за користування кредитними коштами сплачується 30% річних на залишок заборгованості, встановили розмір пені та штрафів за несвоєчасне виконання зобов'язань.

Також колегія суддів враховує факт тривалого виконання відповідачем умов договору щодо використання та повернення кредитних коштів, що підтверджується наданою позивачем випискою по рахунку, а також змістом заяви представника ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення, в якій підтверджено факт отримання кредитної картки (а.с. 49).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Банк виконав передбачені Договором зобов'язання, надавши відповідачу кредит у вигляді ліміту на кредитну картку.

Як вбачається з виписки з особового рахунку позичальника ОСОБА_2, відповідач систематично використовувала кредитні кошти та проводив виплати обов'язкових за умовами договору платежів.

Так, в останнє використання коштів відбулося 30 вересня 2014 р., а погашення заборгованості - 25 січня 2014 р.

Звертаючись з позовом, Банк наполягав на тому, що у відповідача утворилась заборгованість, яка станом на 24 березня 2016 р. становить 18 103 грн. 70 коп., з яких: за кредитом - 2 339 грн. 81 коп., за процентами за користування кредитом - 12 125 грн. 62 коп., пеня - 2 300 грн. та 1 338 грн. 27 коп. штрафів.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Саме такі висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18) та від 31 жовтня 2018 року (справа № 202/4494/16-ц).

Згідно із правовою позицію, висловленою Верховним Судом України у постанові від 19 березня 2014 р. по справі № 6-14 цс 14, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

За умовами укладеного кредитного договору сторони по справі погодили щомісячну сплату заборгованості за кредитом (частинами) та відсотків за наданим кредитом на суму залишку заборгованості.

Відтак, у межах строку кредитування (строку дії картки) відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредитні кошти і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами. Після закінчення строку дії картки відповідач зобов'язаний був незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість.

За такого позивач мав право на нарахування процентів за користування кредитом та неустойки лише в межах строку дії кредитної картки.

З урахуванням викладеного необхідною умовою для визначення заборгованості за кредитом, наданим у вигляді ліміту на кредитну карту, є встановлення строку дії такої картки.

В порушення вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України позивач доказів щодо строку дії отриманої ОСОБА_2 кредитної картки не надав.

Апеляційний суд прийняв заходи щодо витребування вказаних доказів з метою повного та всебічного з'ясування обставин справи, направивши позивачеві ухвалу від 02 квітня 2019 р., але відповіді не отримав.

За такого колегія вважає неможливим встановити розмір заборгованості за процентами за користування кредитом, а тому не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Прострочена заборгованість з повернення кредиту (основного боргу) за зобов'язаннями відповідача перед позивачем з'явилася 31 липня 2013 р. і становила 3 012 грн. 44 коп.

В подальшому відповідач проводив як погашення заборгованості ( 03 вересня 2013 р. - 320 грн. і в останнє - 25 січня 2014 р. в сумі 1 400 грн.), так і використовував кредитні кошти ( 06 вересня 2013 р. - 105 грн.; 10 вересня 2013 р. - 105 грн.; 17 вересня 2013 р. - 33 грн. 05 коп.; 30 вересня 2014 р. - 24 грн. 42 коп.).

Після внесення відповідачем 25 січня 2014 р. 1 400 грн. залишок заборгованості по кредиту становив 1025 грн. 04 коп. (3012,44+105+105+33,05+24,41-320-1400).

Щодо вимог про стягнення неустойки (пені, штрафів).

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Неустойка є одним з видів забезпечення виконання зобов'язання (ст. 546 ЦК України).

В силу ч. 1 ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 548 ЦК України).

Як вбачається з довідки про умови кредитування від 10 червня 2011 р. (а.с. 7), сторони домовились, що у разі порушення строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором, більше ніж на 30 днів позичальник зобов'язався сплатити штраф в розмірі 500 грн. та 5% від суми заборгованості.

Також сторони домовились, що нараховується пеня за несвоєчасне погашення заборгованості в розмірі: пеня 1 - базової процентної ставки за договором (36%), яка нараховується за кожен день прострочення кредиту, пеня 2 - 1% від заборгованості, але не менш 30 грн. на місяць, яка нараховується один раз на місяць за наявності прострочення за кредитом або процентам 5 та більше днів в розмірі 50 грн. і більше.

Таким чином фактично за одне й те саме порушення умов договору - несвоєчасне повернення кредитних коштів та процентів, у договорі передбачено два види відповідальності.

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Така правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 р.

Виходячи з викладених обставин справи, положень закону та правової позиції, на відповідача може бути покладено лише один вид цивільно-правової відповідальності, а саме - штраф.

За такого у зв'язку із порушенням відповідачем умов договору щодо повернення кредитних коштів з нього на користь позивача необхідно стягнути крім суми заборгованості за кредитом та за процентами за користування кредитними коштами також і передбачені договорами штрафи - 500 грн. (фіксована частина) та 5% від суми заборгованості, що підлягає стягненню -51 грн. 25 коп.

Враховуючи, що рішення суду ухвалено з порушеннями положень матеріального закону, воно в силу положень п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог, зазначивши про стягнення з відповідача на користь позивача 1576 грн. 29 коп. заборгованості за кредитом, з яких: 1 025 грн. 04 коп. заборгованості за кредитом та 529 грн. 29 коп. штрафів.

Колегія суддів не погоджується із аргументами відзиву на апеляційну скаргу щодо розрахунку заборгованості, оскільки такі аргументи не наводились в суді першої інстанції і спростовуються викладеному вище.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що по справі постановлено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, необхідно відповідно провести розподіл судових витрат за вирішення справи судом першої та апеляційної інстанцій.

При зверненні до суду позивачем було сплачено 1 378 грн. судового збору, за подання апеляційної скарги - 2 067 грн., які підлягають поверненню позивачу пропорційно задоволеним вимогам, що становить 299 грн. 95 коп. ((1378+2067) х 1576,29 : 18103,7).

Керуючись ст. ст. 367-369, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 грудня 2018 року скасувати, постановити нове судове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Миколаєві, ІПН: НОМЕР_1, зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1 (фактично проживає в АДРЕСА_1), на користь Акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК», (розрахунковий рахунок № НОМЕР_2, МФО № 307770), 1 576 (тисячу п'ятсот сімдесят шість) грн. 29 коп. заборгованості за кредитним договором, з яких 1 025 грн. 04 коп. - заборгованість за кредитом та 551 грн. 25 коп. штрафів.

Стягнути з ОСОБА_2, який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Миколаєві, ІПН: НОМЕР_1, зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1 (фактично проживає в АДРЕСА_1), на користь Акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК», (розрахунковий рахунок № НОМЕР_3, МФО № 307770), 299 (двісті дев'яносто дев'ять) грн. 95 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова

Ж.М. Яворська

__________________________________________________

Повний текст постанови виготовлений 24 квітня 2019 року.