Постанова

Іменем України

22 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 500/2846/16-ц

провадження № 61-32693св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Фермерське господарство «Стоянов А. А.»,

відповідачі: Фермерське господарство «Дінекс-Агро», ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Фермерського господарства «Стоянов А. А.» на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 березня 2017 року у складі судді Жигуліна С. М. та рішення Апеляційного суду Одеської області від 14 червня 2017 року у складі колегії суддів: Журавльова О. Г., Комлевої О. С., Кравця Ю. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У травні 2016 року Фермерське господарство «Стоянов А. А.»

(далі - ФГ «Стоянов А. А.») звернулося до суду з позовом до Фермерського господарства «Дінекс-Агро» (далі - ФГ «Дінекс-Агро»), ОСОБА_5 про визнання недійсним договору оренди.

Позовна заява мотивована тим, що 04 січня 2011 року ОСОБА_5 уклав із

ФГ «Стоянов А. А.» договір оренди земельної ділянки загальною площею

2,61 гектарів. Строк дії договору становить десять років, тобто до 04 січня 2021 року. Разом із тим державна реєстрація договору не була проведена через зміни у законодавстві, але земельна ділянка була належним чином передана та оброблюється ФГ «Стоянов А. А.», договір не розірваний та не скасований. Між тим, 01 вересня 2014 року відповідачі уклали між собою договір оренди на ту ж саму земельну ділянку, у зв'язку із чим позивач просив визнати недійсним договір оренди від 01 вересня 2014 року, укладений між ОСОБА_5 та ФГ «Дінекс-Агро» щодо земельної ділянки загальною площею 2,61 гектарів та ФГ «Дінекс-Агро», скасувати державну реєстрацію іншого речового права від 01 вересня 2014 року, укладеного між ОСОБА_5 та ФГ «Дінекс-Агро» щодо земельної ділянки загальною площею

2,61 гектарів.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 березня

2017 року позов ФГ «Стоянов А. А.» задоволено. Визнано недійсним договір оренди від 01 вересня 2014 року, укладений між ОСОБА_5 та ФГ «Дінекс-Агро» щодо земельної ділянки загальною площею 2,61 гектарів. Скасовано державну реєстрацію іншого речового права від 01 вересня 2014 року, укладеного між ОСОБА_5 та

ФГ «Дінекс-Агро» щодо земельної ділянки загальною площею 2,61 гектарів.

Рішення мотивоване тим, що на момент підписання ФГ «Дінекс-Агро» та подальшої державної реєстрації оскарженого договору оренди землі існувало правомірне, договірне використання ФГ «ОСОБА_4» цієї ж земельної ділянки на підставі укладеного між позивачем та ОСОБА_5 договору оренди землі від 04 січня

2011 року, тому оспорюваний договір оренди укладений з порушеннями вимог частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, а тому є недійсним.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 14 червня 2017 року апеляційну скаргу ФГ «Дінекс-Агро» задоволено. Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 березня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_5 та ФГ «Стоянов А. А.»

від 04 січня 2011 року не проведено, а договір оренди земельної ділянки укладений між ОСОБА_5 та ФГ «Дінекс-Агро» від 01 вересня 2014 року зареєстрований реєстраційною службою Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в установленому законом порядку, а отже, укладений правомірно, тому правових підстав для визнання останнього недійсним із підстав, передбачених частиною першою статті 203, частиною першою статті 215 ЦК України, не має.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У липні 2017 року ФГ «Стоянов А. А.» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 березня 2017 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 14 червня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що підписаний між ОСОБА_5 та позивачем договір оренди земельної ділянки (укладений, підписаний до 2013 року, але не зареєстрований) є укладеним та набрав чинності після досягнення згоди з усіх його істотних умов та його підписання сторонами (стаття 638 ЦК України). Таким чином, договір оренди землі, укладений між позивачем та ОСОБА_5 набрав чинності

із 01 січня 2013 року.

У серпні 2017 року від ФГ «Дінекс-Агро» надійшли заперечення на касаційну скаргу

ФГ «Стоянов А. А.», у яких заявник просить відхилити вказану касаційну скаргу та залишити без змін рішення суду апеляційної інстанцій, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано вказану цивільну справу до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 належить земельна ділянка загальною площею

2,61 гектарів.

04 січня 2011 року між ОСОБА_5 та ФГ «Стоянов А. А.» укладений договір оренди зазначеної земельної ділянки, за умовами якого позивач приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строком на 10 років.

04 січня 2011 року ОСОБА_5 передав ФГ «Стоянов А. А.» належну йому земельну ділянку за актом приймання-передачі.

Державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_5 та ФГ «Стоянов А. А.», не проведено. Одночасно, у пункті 15 договору оренди земельної ділянки від 04 січня 2011 року укладеного між ОСОБА_5 та

ФГ «Стоянов А. А.» зазначено, що цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

01 вересня 2014 року між ОСОБА_5 та ФГ «Дінекс-Агро» укладений договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення строком на 10 років, яка на час вирішення спору знаходиться безпосередньо у користуванні ФГ «Дінекс-Агро».

Зазначений договір оренди в установленому законом порядку зареєстрований Реєстраційною службою Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції.

Нормативно-правове обґрунтування

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (частини перша та друга статті 202 ЦК України).

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (згідно із частиною першою статті 203 ЦК України). Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України).

Право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності (частина перша статті 93 ЗК України).

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем (частина четверта статті 124 ЗК України).

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами (частина друга статті 6 ЦК України). Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (абзац другий частини третьої статті 6 ЦК України).

За договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату (частина перша статті 792 ЦК України).

Договір найму укладається на строк, встановлений договором (частина перша статті 763 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції (частина перша статті 640 ЦК України).

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частина друга статті 640 ЦК України).

Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації (частина третя статті 640 ЦК України).

Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (частина перша статті 210 ЦК України).

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі».

Статтею 17 Закону України «Про оренду землі», у редакції чинній на час укладання договору оренди, визначено, що передача об'єктів оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання передачі.

За змістом статей 18, 20 Закону України «Про оренду землі», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом.

Згідно із статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у редакції, чинний на момент виникнення спірних правовідносин, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

У частині першій статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у редакції, чинний на момент виникнення спірних правовідносин, зазначено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; іпотека; довірче управління майном.

Зокрема, право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (згідно із частиною першою статті 125 ЗК України). Право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону (частина п'ята статті 126 ЗК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Встановивши, що державна реєстрація договору оренди земельної ділянки

від 04 січня 2011 року, укладеного між ОСОБА_5 та ФГ «Стоянов А. А.» не була проведена, тому право оренди у позивача не виникло.

Апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору оренди земельної укладеного 01 вересня 2014 року між ОСОБА_5 та ФГ «Дінекс-Агро», який в установленому законом порядку зареєстрований Реєстраційною службою Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції.

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що підписаний між ОСОБА_5 та позивачем договір оренди земельної ділянки (укладений, підписаний до 2013 року, але не зареєстрований) є укладеним та набрав чинності після досягнення згоди з усіх його істотних умов та його підписання сторонами (стаття 638 ЦК України), суперечать наведеним вище нормам, якими передбачено обов'язкову державну реєстрацію договору оренди землі.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального або процесуального права, та по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Оскаржене судове рішення апеляційного суду відповідає критерію обґрунтованості.

Оскільки апеляційним судом обґрунтовано скасоване рішення суду першої інстанції, то відсутні підстави залишати останнє без змін згідно зі статтею 410 ЦПК України.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів

Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Фермерського господарства «Стоянов А. А.» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 14 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г. І. Усик