Постанова

Іменем України

15 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 554/1813/16

провадження № 61-35656св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській області, державне підприємство «Чутове»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду Полтавської області у складі колегії суддів:

Прядкіної О. В., Карпушина Г. Л., Обідіної О. І., від 11 квітня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській області, державного підприємства «Чутове» (далі - ДП «Чутове») про визнання незаконним і скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позов мотивовано тим, що з 14 серпня 2013 року він працював директором ДП «Чутове» на умовах контракту. У період перебування на лікарняному

наказом регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській області, яке є органом управління ДП «Чутове», від 21 грудня 2015 року його звільнено до закінчення терміну дії контракту на підставі абз. ї) пункту 5.3. розділу 5 контракту та пункту 8 статті 36 КЗпП України у зв'язку з невиконанням умов контракту.

Наказом регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській області від 15 лютого 2016 року попередній наказ було викладено у новій редакції та зазначено, що підставою його звільнення є пункт 1 частини першої статті 41 КЗпП України та невиконання пункту 4 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій відповідно до абз. ї) пункту 5.3 розділу 5 контракту.

Позивач вважав своє звільнення незаконним, враховуючи, що діяльність арбітражного керуючого не є виконанням роботи за трудовим договором на умовах сумісництва, оскільки вона здійснюється на підставі ухвали господарського суду у справі про банкрутство.

Посилаючись на вищевикладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_4 просив: скасувати вказані накази про його звільнення; поновити його на роботі на посаді директора ДП «Чутове»; стягнути з

ДП «Чутове» на його користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 01 березня 2016 року по день поновлення на роботі; стягнути з регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській області на його користь 100 000 грн на відшкодування моральної шкоди; покласти на начальника регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській області ОСОБА_8, як службову особу, винну в незаконному звільненні працівника, обов'язок відшкодувати шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави у складі судді

Блажко І. О. від 08 лютого 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Скасовано наказ начальника регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській області від 21 грудня 2015 року № 764 про звільнення ОСОБА_4 з посади директора ДП «Чутове».

Скасовано наказ начальника регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській області від 15 лютого 2016 року № 78 про звільнення ОСОБА_4 з посади директора ДП «Чутове».

Поновлено ОСОБА_4 на посаді директора ДП «Чутове» з 21 грудня

2015 року.

Стягнуто з ДП «Чутове» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 129 037,50 грн.

Стягнуто з регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській області на користь ОСОБА_4 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позову відмовлено.

Допущено до негайного виконанню рішення в частині поновлення на роботі та у межах суми стягнення заробітної плати за один місяць в розмірі 5 161,50 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивача було звільнено з порушенням порядку та строків застосування дисциплінарного стягнення та в період перебування його на лікарняному, а тому наявні підстави для скасування наказів про його звільнення, поновлення на роботі зі стягненням середнього заробітку та відшкодуванням моральної шкоди, завданої порушенням трудових прав позивача.

Короткий зміст постанов суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 26 березня

2018 року апеляційну скаргу регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській області залишено без задоволення, а рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 08 лютого 2018 року - без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що звільнення позивача відбулося із порушенням вимог трудового законодавства та умов укладеного між сторонами контракту, у зв'язку із чим обґрунтовано скасував накази про звільнення, поновив позивача на роботі та стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду.

Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 11 квітня 2018 року апеляційну скаргу ДП «Чутове» задоволено частково. Скасовано постанову Апеляційного суду Полтавської області від 26 березня 2018 року в частині залишення без змін рішення Октябрського районного суду м. Полтави

від 08 лютого 2018 року про поновлення ОСОБА_4 на посаді директора ДП «Чутове», стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 129 037,50 грн та допуску до негайного виконання рішення про поновлення строку, відшкодування моральної шкоди та стягнення судового збору.

Скасовано рішення Октябрського районного суду м. Полтави

від 08 лютого 2018 року про поновлення ОСОБА_4 на посаді директора ДП «Чутове», стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 129 037,50 грн, допуску до негайного виконання рішення про поновлення строку, відшкодування моральної шкоди та стягнення судового збору і ухвалено в цій частині нове рішення про відмову ОСОБА_4. у задоволенні позову про поновлення на роботі на посаді директора ДП «Чутове» з 21 грудня 2015 року.

Визнано ОСОБА_4 звільненим з посади з 13 серпня 2016 року.

Стягнуто з ДП «Чутове» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 41 292 грн (з утриманням та перерахуванням до бюджету та державних цільових фондів податків та обов'язкових платежів) та на користь держави судовий збір у розмірі 412,92 грн.

Стягнуто з регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській області на користь ОСОБА_4 2 000 грн на відшкодування моральної шкоди та на користь держави судовий збір у розмірі 281,60 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що звільнення позивача з роботи відбулося з порушенням норм трудового законодавства, однак, у зв'язку із тим, що він перебував у трудових відносинах на підставі контракту, строк дії якого закінчився 13 серпня 2016 року, він не підлягає поновленню на роботі. При цьому з роботодавця слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення та по день закінчення контракту, а не по день ухвалення рішення, як помилково вважав суд першої інстанції. Крім того, стягнута судом сума на відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000 грн є не доведеною, а тому вона підлягає зменшенню до 2 000 грн. Скасовуючи раніше прийняту постанову суду апеляційної інстанції, суд керувався положеннями частини третьої статті 370 ЦПК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у травні 2018 року, ОСОБА_4 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції від 11 квітня 2018 року із залишенням в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що умовами контракту передбачено його продовження або укладення на новий чи інший строк за згодою сторін за два місяця до його закінчення, однак його було звільнено до такого закінчення, чим позбавлено його можливості працювати та погоджувати питання про продовження контракту. Вважає, що висновок суду про неможливість його поновлення на роботі через закінчення контракту є безпідставним, оскільки така неможливість може бути обумовлена лише скороченням посади, на яку поновлюється працівник, або ліквідацією підприємства. Вказує, що суд вийшов за межі позовних вимог, змінивши формулювання причини звільнення, про яку позивач не просив. Зазначене також призвело до зменшення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Оскільки судове рішення в частині скасування наказів про звільнення та відшкодування моральної шкоди не оскаржується, тому законність прийнятої судом апеляційної інстанції в цій частині постанови колегією суддів в силу вимог статті 400 ЦПК України не перевіряється.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 червня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України

від 14 серпня 2013 року ОСОБА_4 призначено на посаду директора

ДП «Чутове» та укладено з ним контракт строком на три роки з 14 серпня 2013 року по 13 серпня 2016 року.

Відповідно до договору про внесення змін № 1 до контракту

від 11 листопада 2015 року органом управління, з яким між ОСОБА_4 укладено контракт, визначено регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській області.

Наказом регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській області від 21 грудня 2015 року звільнено ОСОБА_4 з посади директора ДП «Чутове» до закінчення терміну дії контракту за підставою, передбаченою абз. ї) пунтком 5.3. розділу 5 контракту, пунктом

8 статті 36 КЗпП України, у зв'язку з невиконанням умов контракту.

Вказаний наказ викладено у новій редакції наказом регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській області

від 15 лютого 2016 року а саме зазначено, що ОСОБА_4 звільнено

21 грудня 2015 року з посади директора ДП «Чутове» на підставі пункту

1 частини першої статті 41 КЗпП України, у зв'язку з невиконанням пункту

4 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій, відповідно до абз. ї) пункту 5.3 розділу

5 контракту від 14 серпня 2013 року.

Суди попередніх інстанцій визнали незаконними та скасували вказані накази про звільнення позивача, оскільки таке звільнення відбулося із порушенням трудового законодавства, зокрема положень частини другої статті 40 та статті 149 КЗпП України.

Вирішуючи позовну вимогу про поновлення ОСОБА_4 на роботі, суд апеляційної інстанції виходив із неможливості їй задоволення, оскільки закінчився строк дії контракту, на підставі якого ОСОБА_4 перебував з ДП «Чутове» у трудових відносинах, а тому в цій частині підлягає зміна формулювання причин звільнення із вказівкою на дату закінчення строку дії контракту. З антологічних підстав вимушений прогул ОСОБА_4 є таким лише в межах дії контракту, тому позовні вимоги про стягнення середнього заробітку з 13 серпня 2016 року по день ухвалення судового рішення задоволенню не підлягають.

Такий висновок суду апеляційної інстанції є правильним.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Частиною першою статті 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір - це угода між працівником та власником підприємства, установи, органiзацiї або уповноваженим ним органом чи фізичною особою. Працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, та дотримуватись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, органiзації або уповноважений ним орган чи фiзична особа зобов'язується виплачувати працiвниковi заробiтну плату й забезпечувати умови працi, передбаченi законодавством про працю, колективним договором i угодою сторiн.

Відповідно до частини третьої статті 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений термін з урахуванням характеру наступної роботи або умов її виконання, або інтересів працівника, та в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідності до пункту 8 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є підстави, встановлені контрактом.

Установлено, що ОСОБА_4 перебував у трудових відносинах на підставі контракту, термін дії якого встановлено з 14 серпня 2013 року по 13 серпня 2016 року.

Пунктом 5. 2. контракту передбачено, що дія контракту припиняється, зокрема, після закінчення терміну дії контракту.

Частиною третьою статті 235 КЗпП України встановлено, що у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Установивши, що позивача незаконно звільнено з роботи на підставі

пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України, однак термін дії контракту, укладеного з ним закінчився 13 серпня 2016 року, дійшов обґрунтованого висновку про зміну формулювання причини звільнення та правильно вважав позивача звільненим з посади директора ДП «Чутове» у зв'язку із закінченням дії контракту за пунктом 8 статті 36 КЗпП України з підстави, передбаченої пунктом 5. 2. контракту з 13 серпня 2016 року.

Таким чином, доводи касаційної скарги про неможливість його звільнення з підстави, передбаченої пунктом 8 статті 36 КЗпП України, не ґрунтуються на матеріалах справи і вимогах закону.

Відповідно до частин другої та третьої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Таким чином, змінивши формулювання причини звільнення, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з ДП «Чутове» на користь ОСОБА_4 середнього заробітку за час вимушеного прогулу

з 21 грудня 2015 року (день незаконного звільнення) до 13 серпня 2016 року (день закінчення дії трудового контракту) у розмірі 41 292 грн.

Доводи касаційної скарги про те, що незаконне звільнення його з роботи до закінчення строку контракту позбавило його можливості працювати та погоджувати питання про продовження контракту, не можуть бути підставою для скасування постанови суду апеляційної інстанції, оскільки на продовження дії контракту або укладення його на новий строк необхідна воля іншої сторони угоди, яка таку волю у судах попередніх інстанцій не виражала, а навпаки, звернулася до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою на рішення суду про поновлення позивача на роботі.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі позовних вимог, змінивши формулювання причини звільнення, є необґрунтованими, оскільки таке право передбачено статтею 235 КЗпП України за власною ініціативою суду і не залежить від наявності таких вимог позивача.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення,

а постанову Апеляційного суду Полтавської області від 11 квітня

2018 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С.Ф. Хопта