Справа № 465/5131/17 Головуючий у 1 інстанції: Гулієва М.І.
Провадження № 22-ц/811/1551/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Брикайло М.В.

з участю представника апелянта ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 підприємства «Львівський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на рішення Франківського районного суду м. Львова від 08 грудня 2017 року, постановлене в складі головуючої - судді Гулієвої М.І. у справі за позовом ОСОБА_4 до Служби автомобільних доріг у Львівській області, ОСОБА_3 підприємства «Львівський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про відшкодування майнової та моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути солідарно з Служби автомобільних доріг у Львівській області та ДП "Львівський облавтодор" ВАТ "ДАК"Автомобільні дороги України " 7 960 грн. 00 коп. матеріальної шкоди, 1000 грн. 00 коп. моральної шкоди та 640 грн. 00 коп. сплаченого судового збору.

Позовні вимоги мотивував тим, що 06 березня 2017 року в темну пору доби (близько 20-ї години) він керував транспортним засобом «Chevrolet Captiva» д.н.з. НОМЕР_1, рухаючись у місті Радехів Львівської області, по вул. Транзитна у напрямку з м. Луцька до м. Львова. Біля перехрестя, що веде у м. Радехів Львівської області, автомобіль несподівано потрапив в глибоку яму (вибоїну), що знаходилась на правій частині смуги руху по ходу автомобіля. Внаслідок цього автомобіль отримав значні технічні пошкодження - у ньому загнувся диск колеса, пошкодилась шина. Перед вибоїною жодних попереджувальних знаків, які б попереджували про наявність цієї вибоїни не було. Причиною пошкодження автомобіля стала бездіяльність відповідачів, які відповідають за вказану ділянку автодороги, та які не забезпечили належного технічного стану покриття дороги, не провели необхідних ремонтних робіт, не встановили попереджувальних дорожніх знаків. Просив солідарно стягнути з відповідачів заподіяну шкоду в розмірі 7 960 грн. 00 коп. та 1000 грн. 00 коп. моральної шкоди, так як він змушений був витрачати час і кошти для ремонту автомобіля, було змінено його звиклий спосіб життя, відсутність можливості користування автомобілем на час ремонту призвела до додаткових фізичних та матеріальних затрат.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 08 грудня 2017 року позов ОСОБА_4 до Служби автомобільних доріг у Львівській області, ОСОБА_3 підприємства «Львівський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про відшкодування майнової та моральної шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 підприємства «Львівський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» в користь ОСОБА_4 7 960 грн. 00 коп. майнової шкоди, 500 грн. 00 коп. моральної шкоди та 640 грн. 00 коп. сплаченого судового збору, а всього 9 100 грн. 00 коп. (дев»ять тисяч сто грн. 00 коп.).

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 08 грудня 2017 року оскаржив відповідач ОСОБА_5 підприємство «Львівський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України».

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що рішення суду першої інстанції є безпідставним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню. Зазначає, що ДП «Львівський облавтодор» не може нести відповідальність за наслідки ДТП у даній справі та стверджує, що єдиним субєктом цивільної відповідальності за наслідками ДТП перед його учасниками в межах територіальної юрисдикції у Львівській області може бути лише і виключно Служба автомобільних доріг у Львівській області, чого не було враховано судом першої інстанції. Стверджує, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції взяв до уваги положення Договору на купівлю послуг: поточний дрібний ремонт та експлуатаційне утримання автомобільних доріг загального користування місцевого значення Львівської області, укладеного 30.03.2017 року між Службою автомобільних доріг у Львівській області, як Замовником та ДП «Львівський облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України» як Підрядником, що, на думку апелянта, суперечить законодавчим приписам та сучасній судовій практиці, і при цьому посилається на вимоги ЗУ «Про дорожній рух», ЗУ «Про автомобільні дороги» та на правову позицію ВСУ від 16.09.2015 року, висловлену у справі № 6-1083цс15, згідно якої оскільки шкоду позивачу завдано підрядником, який діяв за завданням замовника та під його контролем за безпечним виконанням робіт, то відповідно до частини другої статті 1172 ЦК України відшкодувати її повинен замовник.

Просить рішення Франківського районного суду м. Львова від 08 грудня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 підприємства «Львівський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» відмовити.

18.04.2018 року Служба автомобільних доріг у Львівській області подала відзив на апеляційну скаргу, в якій зазначила, що судом першої інстанції правомірно та підставно встановлено, що ДТП сталась з причин неналежного експлуатаційного стану автомобільної дороги, відшкодування шкоди позивачу повинно здійснюватись виключно організацією, яка здійснювала експлуатаційне утримання автомобільної дороги. Просить рішення Франківського районного суду м. Львова від 08 грудня 2017 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обовязків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Встановлено, що позивач 06 березня 2017 року в темну пору доби (близько 20-ї години) на транспортному засобі «Chevrolet Captiva» д.н.з. НОМЕР_1 рухався по вул. Транзитна у місті Радехів Львівської області. Біля перехрестя, що веде у м. Радехів Львівської області, автомобіль потрапив в глибоку яму (вибоїну), що знаходилась на правій частині смуги руху по ходу автомобіля. Внаслідок чого автомобіль отримав технічні пошкодження - пошкодження лівої передньої і задньої шини коліс у вигляді зовнішньої деформації шини,лівої протитуманної фари, що вбачається із схеми місця ДТП від 06.03.2017 року.

Як вбачається з акту обстеження дорожніх умов на ділянці дороги/вулиці від 06.03.2017 року на вул. Транзитній у місті Радехів на асфальтному покритті виявлено яму, глибиною 22 см. На схемі місця ДТП зафіксовано розташування автомобіля позивача та вибоїну в асфальтному покритті, глибиною 22 см., розмірами 1,3 м. на 1 м. та водночас не зафіксовано наявності попереджувального дорожнього знаку перед вказаною вибоїною.

Відповідно до рахунку на оплату № 48649 від 27.07.2017 року позивач придбав 2 автомобільні шини на загальну суму 7 960, 00 грн. 00 коп.

Встановлено й те, що балансоутримувачем ділянки дороги на якій сталась ДТП є Служба автомобільних доріг у Львівській області.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про автомобільні дороги» державне управління автомобільними дорогами загального користування здійснює Державна служба автомобільних доріг України, що є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом ОСОБА_6 України через керівника центрального органу виконавчої влади у галузі транспорту і який має свої органи управління на місцях.

Відповідно до п. 1 Постанови Кабінету ОСОБА_6 України від 10 вересня 2014 р. № 439 «Про затвердження Положення про Державне агентство автомобільних доріг України» Державне агентство автомобільних доріг України (Укравтодор) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом ОСОБА_6 України через ОСОБА_6 інфраструктури і який реалізує державну політику у сфері дорожнього господарства. Укравтодор відповідно до покладених на нього завдань забезпечує організацію будівництва, реконструкції, ремонту та утримання автомобільних доріг за встановленими для них будівельними нормами, державними стандартами і нормами.

Як вбачається з Положення про службу автомобільних доріг у Львівській області,затвердженого наказом Державного агенства автомобільних доріг України №277 від 12.09.16 року, метою діяльності служби є організація утримання в належному технічному стані та розвиток мережі автомобільних доріг загального користування, мостів, штучних споруд, створення умов для безперервного та безпечного руху транспорту на них Предметом діяльності,згідно п.2.2 є організація будівництва,ремонту та утримання автомобільних доріг загального користування, а також відповідних інженерних комунікацій і споруд, фінансування робіт з будівництва,ремонту, реконструкції та утримання мережі автомобільних доріг загального користування;здійснення функцій замовника по всьому комплексу дорожніх робіт та ін.

Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусила зробити для відновлення свого порушеного права.

За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

За договором підряду одна сторона (підрядник) зобовязується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобовязується прийняти та оплатити виконану роботу (ч. 1 ст. 837 Цивільного кодексу України).

30 січня 2017 року між САД у Львівській області як Замовником та ДП «Львівський облавтодор» (Підрядник) укладено Договір № 9-01/17 про закупівлю послуг: поточний дрібний ремонт та експлуатаційне утримання автомобільних доріг загального користування місцевого значення Львівської області: Бродівський район, Кам"янка - Бузький район, Радехівський район. Перелік доріг, що доручаються підряднику для надання послуг згідно предмету договору визначений в Додатку №1.

Термін надання послуг за Договором встановлено з 30.01.2017 р. до 31.12.2017 р.

Як вбачається з п. 1.5 Договору, на період дії договору та протягом гарантійного періоду підрядник відповідно до Закону України "Про дорожній рух", норм гл. 82 ЦК України в повній мірі відповідає за належне утримання доріг забезпечення умов безпеки руху і несе повну безумовну майнову відповідальність в частині відшкодування матеріальної і моральної шкоди та компенсацію витрат власникам транспортних засобів, якщо ДТП виникла з причин незадовільного експлуатаційного утримання доріг.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Однак, відповідачем ДП «Львівський облавтодор» не надано суду жодних належних та допустимих доказів на спростування заявлених вимог.

Таких доказів відповідачем не надано і суду апеляційної інстанції.

Учасники дорожнього руху мають права на безпечні умови дорожнього руху, на відшкодування збитків, завданих внаслідок невідповідності стану автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів вимогам безпеки руху. Водій має право на відшкодування збитків, завданих внаслідок невідповідності стану автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів вимогам безпеки руху. (ч. 3 ст. 14, ч. 1 ст. 16 Закону України «Про дорожній рух»).

Згідно зі ст. 9 Закону України «Про дорожній рух» до компетенції власників автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів або уповноважених ним органів у сфері дорожнього руху належить: розробка програм та здійснення заходів щодо розвитку, удосконалення, ремонту та утримання у безпечному для дорожнього руху доріг, вулиць та залізничних переїздів, зон відчуження, компенсація витрат власникам транспортних засобів, якщо дорожньо-транспортні пригоди сталися з причин незадовільного експлуатаційного утримання автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів, за рішенням судових органів, забезпечення безпечних, економічних та комфортних умов дорожнього руху, забезпечення учасників дорожнього руху інформацією з питань стану аварійності та дорожнього покриття, гідрометеорологічних та інших умов; вирішення питань експлуатації автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів у надзвичайних ситуаціях, термінове усунення пошкоджень на автомобільних дорогах, вулицях, залізничних переїздах, своєчасне виявлення перешкод дорожнього руху та їх усунення а у разі неможливості невідкладне позначення дорожніми знаками, огороджувальними направляючими засобами: організація виконання встановлених вимог щодо забезпечення безпеки дорожнього руху.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про дорожній рух» власники доріг, вулиць та залізничних переїздів або уповноважені ними органи несуть відповідальність за створення безпечних умов руху на дорогах, вулицях та залізничних переїздах, що знаходяться у їх віданні.

Згідно п. 11 Єдиних правил ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правил користування ними та охорони, затверджених постановою Кабінету ОСОБА_6 України від 30 березня 1994 року № 198 власники дорожніх об'єктів або уповноважені ними органи, дорожньо-експлуатаційні організації зобов'язані: своєчасно і якісно виконувати експлуатаційні роботи відповідно до технічних правил з дотриманням норм і стандартів з безпеки руху; постійно контролювати експлуатаційний стан усіх елементів дорожніх об'єктів та негайно усувати виявлені пошкодження чи інші перешкоди в дорожньому русі, а за неможливості це зробити невідкладно позначити їх дорожніми знаками, сигнальними, огороджувальними і направляючими пристроями відповідно до діючих нормативів або припинити (обмежити) рух; вирішувати питання забезпечення експлуатації дорожніх об'єктів у надзвичайних ситуаціях, за несприятливих погодно-кліматичних умов, у разі деформації та пошкодження елементів дорожніх об'єктів, аварії на підземних комунікаціях і виникнення інших перешкод у дорожньому русі й разом із спеціалізованими службами організації дорожнього руху і за погодженням з Державтоінспекцією оперативно вносити зміни до порядку організації дорожнього руху; відшкодовувати в установленому законодавством порядку збитки власникам транспортних засобів, якщо дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок незадовільного утримання доріг, вулиць, залізних переїздів.

Згідно пп. «в» п. 2.12 Правил дорожнього руху, власник транспортного засобу має право на відшкодування збитків, завданих внаслідок невідповідності стану автомобільних доріг вимогам безпеки дорожнього руху.

Щодо заявлених позовних вимог до відповідача - Служби автомобільних доріг у Львівській області, то в цій частині, суд першої інстанції у задоволенні в позові відмовив, оскільки, Служба автомобільних доріг у Львівській області, уклавши договір з ДП «Львівський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» передала права на експлуатаційне утримання доріг ДП «Львівський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України», який відповідно до пункту 11 Єдиних правил ремонту і утримання автомобільних доріг № 198 від 30.03.1994 р. зобовязаний постійно контролювати стан усіх елементів дорожніх обєктів та негайно усувати виявлені пошкодження чи інші перешкоди в дорожньому русі, а за неможливості це зробити невідкладно позначити їх дорожніми знаками, сигнальними, огороджувальними і направляючими пристроями відповідно до діючих нормативів або припинити (обмежити) рух.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що саме ДП «Львівський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» є відповідальним за шкоду, заподіяну позивачу ОСОБА_4 внаслідок наїзду на вибоїну на проїзній частині, оскільки відповідальність за шкоду, завдану внаслідок незадовільного утримання автомобільної дороги на себе за договором взяло ДП «Львівський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України».

Таким чином, з відповідача ОСОБА_3 підприємства» Львівський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» вірно стягнуто в користь ОСОБА_4 7 960 грн. 00 коп. майнової шкоди.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає в душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням майна і відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4 (з подальшими змінами та доповненнями) звернув увагу судів на те, що встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із законом, вирішення справ, пов'язаних з відшкодуванням такої шкоди.

Крім цього, в п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Внаслідок дорожньо - транспортної пригоди позивачу завдано моральних страждань, порушився його звичайний режим життя та робочий графік, відчував душевний дискомфорт, витрачав багато вільного часу для ремонту автомобіля, при підготовці скарг, запитів, до судового процесу.

Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки. немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь - яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь - який її розмір може мати суто умовний характер.

Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а також з врахуванням ст. 23 ЦК України, ст. 1167 ЦК України, роз'яснень Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №4 (з наступними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд першої інстанції вірно вважав, що вимоги позивача в частині стягнення моральної шкоди підлягають до часткового задоволення в розмірі 500 грн. 00 коп., оскільки, така сума є достатньою для поновлення прав позивача, а тому стягнув з відповідача ОСОБА_3 підприємства «Львівський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» в користь позивача 500 грн. 00 коп. моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки суд ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на підставі повно зясованих обставин, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Безпідставним та необгрунтованим є посилання апелянта на правову позицію Верховного Суду України від 16.09.2015 року, висловлену у справі № 6-1083цс15, згідно якої оскільки шкоду позивачу завдано підрядником, який діяв за завданням замовника та під його контролем за безпечним виконанням робіт, то відповідно до частини другої статті 1172 ЦК України відшкодувати її повинен замовник, оскільки у даних справах різні фактичні обставини, що не свідчить про неоднакове застосування судом одних і тих самих норм матеріального права, що спричинить ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених ст. ст. 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апелянтом не надано.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету ОСОБА_6 Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов'язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За приписами ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення суду першої інстанції. А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Франківського районного суду м. Львова від 08 грудня 2017 року відсутні.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 підприємства «Львівський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» - залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 08 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 квітня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_7