Постанова

Іменем України

19 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 755/14853/15-ц

провадження № 61-790св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

СімоненкоВ. М. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С.Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Сведбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Омега Банк», Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Наталія Степанівна, Національний банк України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року у складі головуючого судді Виниченка Л.М., та постанову Київського апеляційного суду від 13 листопада 2018 року у складі суддів: Махлай Л.Д., Кравець В.А, Шкоріної О.І.

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Приватне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося з позовом до ОСОБА_4, у якому просило в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору № 2619/0708/71-059 станом на 09 липня 2015 року в сумі 1 990 737 грн. 14 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 2619/0708/71-059-Z від 22.07.2008 року а саме: на однокімнатну квартиру № 47, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2, шляхом визнання права власності на квартиру за ПАТ «Дельта Банк».

ОСОБА_4 подала зустрічний позов доПублічного акціонерного товариства «Сведбанк»(далі - ПАТ «Сведбанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Омега Банк» (далі - ПАТ «Омега Банк») про визнання недійсними кредитного договору № 2619/0708/71-059 від 22 липня 2008 року, укладеного з АТ «Сведбанк», та іпотечного договору № 2619/0708/71-059-Z-1 від 22 липня 2008 року, укладеного з АТ «Сведбанк», посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меліховою О.В., зареєстрованого у реєстрі за № 1454, та зобов'язання Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. зняти обтяження з іпотеки, внесене до реєстраційного запису Державного реєстру іпотек реєстрація змін 29 грудня 2012 року за № 7612224 через відступлення права за договором купівлі-продажу прав вимоги між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» т від 25 травня 2012 року, об'єкт обтяження: однокімнатна квартира за адресою АДРЕСА_1.

Позов мотивовано тим, що 22 липня 2008 року між нею та АТ «Сведбанк» було укладено кредитний договір № 2619/0708/71-059 із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої відповідачем для будь яких клієнтів-фізичних осіб.

Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між нею та АТ «Сведбанк» 22 липня 2008 року був укладений іпотечний договір № 2619/0708/71-059-Z-1, посвідчений приватним нотаріусом КМНО МеліховоюО.В., відповідно до умов якого банку було передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_2.

Позивачка зазначає, що вона не була повідомлена у встановленому законом порядку про істотні умови кредиту, його сукупну вартість та реальну відсоткову ставку, про наявність валютних ризиків, оскільки у такому разі договір вона б не підписала.

Також зазначає, що на момент видачі кредиту у банку та у неї була відсутня індивідуальна ліцензія на використання іноземної валюти на території України, а тому вона не мала права отримувати кредит у іноземній валюті та здійснювати розрахунки у іноземній валюті на території України. Крім того, з банком не було належним чином узгоджено істотні умови договору, оскільки нею не було підписано графіку погашення заборгованості, що є додатком № 1 до договору.

У зв'язку з вищезазначеним, ОСОБА_4 просила визнати недійсним кредитний договір та іпотечний договір, як похідний від кредитного, оскільки вони були укладені без дотримання вимог законів, нормативно-правових актів, у тому числі Закону України «Про захист прав споживачів».

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_4 об'єднано в одне провадження з первісним позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Також за клопотанням представника ПАТ «Дельта Банк» ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25 липня 2016 року до участі у справі було залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Національний банк України.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року позовну заяву ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки залишено без розгляду.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанції

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачкою не підписано графік погашення кредиту, то сторони не досягли згоди по всім істотним умовам договору на час його укладення, що слугує підставою для визнання правочину недійсним. Судом також встановлено, що банк мав індивідуальну ліцензію на здійснення операцій з іноземною валютою, а тому видача кредитних коштів в іноземній валюті відповідає вимогам закону. При цьому суд відмовив у задоволенні позову за спливом позовної давності, визначеного ст.257 ЦК України.

Постановою Київського апеляційного суду від 13 листопада 2018 року, апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року скасовано та постановлено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, та постановляючи нове, апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_4 була ознайомлена з умовами кредитного договору та висловила свою згоду на отримання кредиту на таких умовах визначених кредитним договором. Як на час укладення кредитного договору так і протягом дії цього договору позивач була згодна з умовами договору та у встановлений законом строк від договору не відмовилася. Позивач була вільною як у виборі фінансових установ для отримання кредиту так і у виборі форми кредитування, а тому правових підстав для визнання недійсними кредитного договору не має.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_4 посилається на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 січня 2019 року поновлено строк на касаційне оскарження судових рішень, відкрито провадження у справі та витребувано справу з Дніпровського районного суду м. Києва № 755/14853/15-ц.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої та апеляційної інстанції не було встановлені фактичні обставини справи та суди відмовили у задоволенні позову без належного обґрунтування та невірного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд першої та апеляційної інстанції залишили поза увагою надані нею докази і не надав їм належну правову оцінку, натомість прийняв докази, які не стосуються предмета спору.

Зазначає, що суди вийшли за межі її позовних вимог, оскільки вона не просила встановлювати факт укладення кредитного договору, надання чи отримання кредиту, виконання чи невиконання умов договору, але суд встановив ці обставини без підтвердження їх відповідними доказами, тобто на припущеннях. Матеріали справи не містять доказів виконання ВАТ «Сведбанк» обов`язку надати кредит у розмірі 100 000 доларів США, а також доказів про те, що ПАТ «Дельта Банк» є правонаступником ПАТ «Сведбанк».

Крім того, скаржниця зазначає, що при розгляді її позову суди не мали права брати докази, які надані при розгляді позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки позов банку залишено без розгляду.

Судом першої та апеляційної інстанції було допущено процесуальні порушення при залишенні первісного позову без розгляду, не обговорив питання про заочний розгляд справи та неправильно визначив суть спору.

Суди застосували позовну давність за відсутності відповідача. Мотивувальна частина рішення не містить належних доводів та доказів, чітких посилань на норми діючого законодавства. Суд не врахував, що кредитний договір не містить всіх істотних умов та банком не проведено переддоговірної роботи перед укладенням договору.

Крім того, не було враховано, що ПАТ «Сведбанк» не мав індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Спірний договір було підписано з АТ «Сведбанк» в особі Софіївського відділення АТ «Сведбанк», що за своїм правовим статусом є структурним підрозділом банку і, не є юридичною особою. У період з 2008 року по 07 жовтня 2011 року АТ «Сведбанк» не мав генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій і ця обставина встановлена рішенням Апеляційного суду Вінницької області у справі № 127/1988/14-ц. Судами взагалі не розглянуто вимоги про визнання недійсним іпотечного договору та не враховано, що вона не підписувала змін до договору в частині зміни іпотекодержателя з АТ «Сведбанк» на ПАТ «Дельта Банк». Судом першої та апеляційної інстанції залишено поза увагою її посилання на п. 2.1 постанови Правління НБУ № 168 та додаток до неї, Положення про іпотечне кредитування та Регламент взаємодії підрозділів, яким керувався АТ «Сведбанк» та Закон України «Про захист прав споживачів».

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

07 лютого 2019 року надійшов відзив Національного банку України, який просить касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Відзив мотивований тим, що на момент укладення кредитного договору між сторонами, ПАТ «Сведбанк» мав банківську ліцензію Національного банку від 07 грудня 2007 року та дозвіл на здійснення банківських операцій № 38-2 від 07 грудня 2007 року. А тому, ПАТ «Сведбанк» правомірно, на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями, надав кредит в іноземній валюті. Кредитний договір від імені банку підписаний заступником директора Софіївського відділення ПАТ «Сведбанк» з роздрібного бізнесу - заступника керуючої Софіївської регіональної мережі ОСОБА_8, яка діяла на підставі довіреності. Зазначена у кредитному договорі особа була уповноважена на підписання кредитного договору, саме в силу повноважень, які їй були надані банком в особі уповноважених осіб. Тобто, підписання кредитного договору було саме від імені банку, а не його структурного підрозділу. Вказана довіреність не визнавалася недійсною, а тому доводи касаційної скарги про те, що договір від імені банку укладено неуповноваженою особою є безпідставними.

Крім того, ОСОБА_4 була ознайомлена з умовами кредитного договору та висловила свою згоду на отримання кредиту на таких умовах. На час укладання кредитного договору, протягом строку його дії позичальник була згодна з умовами договору та у встановлений законом строк від договору не відмовлялася.

Позичальник була вільна у виборі фінансової установи для отримання кредиту і у виборі форми кредиту.

Отже, в своєму відзиві Національний банк України зазначає, що враховуючи правову природу зобов'язань, що були відступлені за оспорюваними договорами, майбутні вимоги АТ «Дельта Банк» випливають із кредитного договору та із передбачених ним зобов'язань, а тому умови договору купівлі-продажу прав не суперечать вимогам чинного законодавства України. Крім того, договір купівлі-продажу прав не є таким, що визнані недійсними.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 22 липня 2008 року між ОСОБА_4 та ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», укладено кредитний договір № 19/0708/71-059, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримала кредит у розмірі 100 000 доларів США зі строком користування з 22 липня 2008 року по 22 липня 2038 року, зі сплатою 11,4 % річних.

У забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором 22 липня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір № 2619/0708/71-059-2-1, за умовами якого виконання зобов'язань по кредитному договору забезпечується передачею в іпотеку квартири АДРЕСА_2.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого, з урахування додатку № 1 до договору, ПАТ «Сведбанк» передав ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитним договором № 2619/0708/71-059 від 22 липня 2008 року та іпотечним договором № 2619/0708/71-059-Z-1 від 22 липня 2008 року, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінило ПАТ «Сведбанк», як кредитора у зазначених зобов'язаннях та отримало право вимоги до боржника за кредитним та забезпечувальним договорами, набувши статус нового кредитора.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що на момент укладення кредитного договору ВАТ «Сведбанк» мав банківську ліцензію Національного банку України № 38 від 07 грудня 2007 року та дозвіл на здійснення банківських операцій № 38-2 від 07 грудня 2007 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно зі статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законам, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, що діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Відмовляючи в зустрічному позові за строком позовної давності, суд першої інстанції встановив фактичні обставини справи, а саме, що позивачкою не підписано графік погашення кредиту, що сторони не досягли згоди по всім істотним умовам договору на час його укладення, та у той же час вказав, що ця обставина є підставою для визнання правочину недійсним.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що такі висновки суду першої інстанції суперечать один одному, оскільки недосягнення згоди по всім істотним умовам договору свідчить про те, що сторони не уклали договору. Визнати ж недійсним можна лише укладений договір.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу; інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Кредитний договір є двостороннім правочином. Це добровільне і належним чином оформлене волевиявлення обох сторін, які дійшли згоди стосовно всіх істотних умов, наслідком чого стало підписання кредитного договору.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що 22 липня 2008 року між ОСОБА_4 та ВАТ «Сведбанк» укладено кредитний договір № 19/0708/71-059.

Судом апеляційної інстанції досліджено кредитний договір та встановлено, що сторони визначили всі істотні умови договору: суму кредиту у 100 000 доларів США, цілі отримання кредиту - придбання квартири АДРЕСА_3, строк користування кредитом з 22 липня 2008 року по 22 липня 2038 року, процентну ставку за користування кредитом - 11,4 % річних, порядок погашення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, права та обов`язки банку та позичальника, відповідальність сторін (т.1 а.с. 16).

Пункт 1.5 кредитного договору містить перелік складових, з яких складається сукупна (загальна) вартість кредиту.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що пунктом 3.1 передбачено, що позичальник зобов`язаний здійснювати погашення заборгованості за кредитом шляхом внесення коштів на позичковий рахунок № НОМЕР_1 щомісяця, через касу банку згідно додатку № 1, що є невід`ємною частиною цього договору, якщо інше не передбачено цим договором (т. 1 а.с. 16).

Судом встановлено, що додаток № 1, яким є графік погашення кредиту не підписано позичальником. Разом з тим щомісячні суми, вказані у цьому графіку відповідають п. 3.1 кредитного договору. Тобто сума кредиту 100 000 доларів США поділена на 360 місяців кредитування із заокругленням центів до одного долара США.

Апеляційний суд, встановивши фактичні обставини прийшов до висновку, що не підписання позичальником графіку погашення кредиту не свідчить про те, що сторони не досягли умов щодо порядку погашення кредиту, оскільки такий порядок детально викладений у кредитному договорі, який підписаний позичальником.

Таким чином, апеляційний суд прийшов до обґрунтованого висновку, що була ОСОБА_4 ознайомлена з умовами кредитного договору та висловила свою згоду на отримання кредиту на таких умовах.

Як на час укладення кредитного договору, так і протягом дії цього договору позивач була згодна з умовами договору та у встановлений законом строк від договору не відмовилася. Позивач була вільною як у виборі фінансових установ для отримання кредиту так і у виборі форми кредитування.

Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Вищезазначеною статтею визначено правовий статус грошової одиниці України, але не встановлено сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України є грошова одиниця України - гривня; іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст. 2 Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-III "Про банки і банківську діяльність" кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Згідно зі ст. 47 та ст. 49 цього Закону операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Такі операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, в п. 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМ України.

Згідно ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Тобто, законодавець визначив, що у випадках, прямо передбачених законом, резиденти мають право здійснювати валютні операції та використовувати іноземну валюту як засіб платежу.

Відповідно до частини 2 цієї статті якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Таким чином, законодавством України, яке діяло на час укладення кредитного договору, визначено право банків на підставі відповідних ліцензій надавати кредити в іноземній валюті та бути суб'єктом кредитних зобов'язань (правовідносин) в іноземній валюті.

Банк на час укладення кредитного договору з позивачем мав належним чином оформлену банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій кредитування в іноземній валюті (т.2 а.с. 137-140).

Отже, доводи касаційної скарги про те, що банк не мав права на укладення кредитного договору без індивідуальної ліцензії суперечать законодавству, яке регулювало питання проведення банківських операцій з валютними цінностями на час укладення договору та були предметом розгляду в апеляційному суді.

Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Так, 16 жовтня 2011 року вступив у силу Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з яким частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

У справі, яка є предметом розгляду, кредитний договір укладено сторонами 22 липня 2008 року. На час укладення цього кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті.

Отже, апеляційний суд встановивши всі фактичні обставини, прийшов до обґрунтованого висновку про те, що кредитний договір відповідав вимогам нормативних актів, які були чинні на час його укладення та відповідав волі сторін.

Доводи касаційної скарги про те, що сама позичальник повинна була мати ліцензію на здійснення операцій кредитування в іноземній валюті не гуртуються на вимогах закону та спростовані апеляційним судом.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції не мав права при розгляді справи брати до уваги докази, які подавалися сторонами при розгляді первісного позову банку до позичальника про звернення стягнення на предмет іпотеки, були предметом розгляду апеляційним судом та встановлено, що оскільки незважаючи на залишення первісного позову без розгляду зустрічний позов розглянуто в межах одного провадження (ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_4 об'єднано в одне провадження з первісним позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки).

В своїй касаційній скарзі скаржниця зазначає, що суди вийшли за межі її позовних вимог встановлюючи обставини отримання нею кредитних коштів, погашення кредиту проте, це спростовується встановленими судами фактичних обставин справи, а саме, у разі невиконання банком умов договору про надання кредиту захист прав позичальника здійснюється шляхом вирішення вимог про розірвання договору у зв`язку з невиконанням умов договору або про зобов`язання надати кредитні кошти.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_4 ставить вимоги про визнання кредитного договору недійсним, а не про його розірвання (т.1 а.с. 155).

Судами встановлено, що договір від імені банку підписаний заступником директора Соіївського відділення ВАТ «Сведбанк» з роздрібного бізнесу - заступника керуючої Софіївскої регіональної мережі ОСОБА_8, яка діяла на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Глушко Л.В.. Вказана довіреність недійсною не визнавалася, а тому доводи касаційної скарги про те, що договір від імені банку укладено неповноважною особою є безпідставними.

Позовні вимоги про визнання недійсним договору про іпотеку є похідними від вимог про визнання недійсним кредитного договору, а відтак задоволенню не підлягають. Інших підстав для визнання недійсним договору іпотеки, відмінних від підстав для визнання недійсним кредитного договору, позивач не вказувала.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не врахували, що вона не надавала згоду на заміну іпотекодержателя не можуть бути підставою для визнання недійсним договору іпотеки, оскільки судами встановлено та було предметом розгляду в апеляційному суді, що при вирішенні спору про визнання угоди недійсною встановлюються обставини дійсності чи недійсності угоди на час її укладення, а не на будь - який інший період.

Отже, суд першої та апеляційної інстанції встановивши всі фактичні обставини справи, прийшли до обґрунтованого висновку про відмову в позові.

З урахуванням викладеного, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, приходить до висновку, що оскаржувані постанова апеляційного суду з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Розглянувши клопотання ОСОБА_4 про передачу цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів дійшла висновку, що такі клопотання не підлягають задоволенню, оскільки чинним процесуальним законом не передбачено вирішення питання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду за клопотанням сторін. Такі питання в силу вимог статті 403 ЦПК України вирішуються виключно судом. Обставин передбачених статтею 403 ЦПК України для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду судом не встановлено.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, постанову апеляційної інстанцій- без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 листопада 2018 року без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв