Дата документу 17.04.2019 Справа № 336/3056/18
ОСОБА_1 Апеляційний суд
ЄУН 336/3056/18Головуючий у 1-й інстанції Галущенко Ю.А. Повний текст рішення складено 21.12.2018 року.
Пр. № 22-ц/807/931/19Суддя-доповідач ОСОБА_2
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Бєлової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3, Прокуратури Запорізької області та Державної казначейської служби України на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 Запорізької області, ОСОБА_1 місцевої прокуратури № 1, третя особа Державна казначейська служби України про відшкодування моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищезазначеним позовом в якому, після уточнення позовних вимог, просив стягнути з ОСОБА_4 Запорізької області та ОСОБА_1 місцевої прокуратури № 1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 500000,00 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав зазначав, що з 30.12.2009 р. Шевченківським ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області проводиться досудове розслідування кримінального провадження №0002321 за фактом вчинення невстановленою особою крадіжки належного йому майна з приміщення будинку та земельної ділянки по вул. Івана Мейлуса, 24 (колишня вул. Червонопрапорна) в м. Запоріжжі за ч.3 ст.185 КК України.

На підставі окремої ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12.12.2014 року органом досудового розслідування Шевченківським ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області було розпочато досудове розслідування кримінального провадження № 0004511 за фактом невиконання ОСОБА_5 судового рішення про усунення перешкод ОСОБА_3 у користуванні земельною ділянкою по вул. Івана Мейлуса, 24 (колишня вул. Червонопрапорна) в м. Запоріжжі, за ч.1 ст.382 КК України.

Протягом більше девяти років досудове розслідування кримінального провадження № 0002321 та протягом більше пяти років досудове розслідування кримінального провадження № 0004511 фактично не проводяться, процесуальні рішення не приймаються, про підозру жодній особі не повідомлено, досудове розслідування не завершено.

Бездіяльність органів поліції та прокурорів як процесуальних керівників, яка полягала у невиконанні приписів КПК України щодо повного всебічного розслідування кожного кримінального провадження протягом розумного строку,була оскаржена позивачем слідчим суддям Шевченківського районного суду м. Запоріжжя, які неодноразово встановлювали цей факт та зобовязували уповноважених осіб вжити заходів для усунення порушень закону.

Крім того, позивач систематично звертався із скаргами на бездіяльність органів поліції та прокурорів як процесуальних керівників до Генерального прокурора України, Президента України, в секретаріат Уповноваженого Верховної ради з прав людини, регіонального та місцевого прокурорів,проте отримував листи формального змісту про необхідність вжити заходів та посилити контроль з боку процесуальних керівників, без настання реального результату у виді завершення досудового розслідування.

Водночас, слідчим, за погодженням з процесуальним прокурором, кілька разів приймались постанови про закриття кожного кримінального провадження, які за скаргами ОСОБА_3 були скасовані у суді, при цьому позивачу штучно створювали перешкоди у доступі до правосуддя, не надаючи копії постанов про закриття кримінального провадження, зокрема, постанову від 28.08.2017 року про закриття кримінального провадження № №0004511 ОСОБА_3 було фактично вручено 19.01.2018 року на підставі ухвали слідчого судді.

Бездіяльність посадових осіб ОСОБА_4 Запорізької області та ОСОБА_1 місцевої прокуратури № 1, які не виконують обовязку здійснювати належне процесуальне керівництво у кримінальному провадженні, завдала позивачу моральної шкоди, яка полягає у перенесених душевних і моральних стражданнях, нервових стресах через необхідність витрачання додаткових зусиль по відновленню його порушених прав, яку він оцінює в 500000,00 грн. Тривалість досудового розслідування поза межами розумного строку та відсутність результатів розслідування викликають у позивача зневіру у здатності Держави захистити його права як особи,потерпілої від злочину,а бездіяльність прокурорів як процесуальних керівників у кримінальних провадженнях сприяє безвідповідальності та безкарності слідчих,що має наслідком порушення розумних строків досудового розслідування.

Зазначені обставини змушують позивача постійно переживати нервові хвилювання, змінити звичний спосіб життя, витрачати час на відвідування державних установ та листування із скаргами, відчувати приниження внаслідок ганебного ставлення до нього та безсилля у боротьби з державними інституціями, які покликані захисти його права громадянина та поновити справедливість, проте створюють штучні перешкоди,що породжує зневіру у справедливість суспільства.

Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 118) провадження у цій справі відкрито.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 грудня 2018 року (т.с. 2 а.с. 162-170) позов ОСОБА_3 у цій справі задоволено частково.

Стягнуто з Державної Казначейської служби України, як розпорядника коштів Державного Бюджету України, на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1) відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000,00 грн.

В іншій частині у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 Запорізької області про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 місцевої прокуратури № 1 про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, учасники цієї справи подали апеляційні скарги:

Позивач ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 2 а.с. 177-179) просив рішення суду першої інстанції змінити, позов ОСОБА_3 задовольнити у повному обсязі, збільшивши розмір моральної шкоди до 500000,00 грн.

ОСОБА_4 Запорізької області в особі заступника прокурора Возьнюк Ю. у своїй апеляційній скарзі (т.с. 2 а.с. 205-211) просив рішення суду першої скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Державна казначейська служби України у своїй апеляційній скарзі (т.с. 2 а.с. 217-222) просила рішення суду першої скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 року №452/2017 ліквідовано зокрема: Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область з місцезнаходженням у місті Запоріжжі.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Маловічко С.В. (т.с. 2 а.с. а.с. 189).

Ухвалою апеляційного суду (т.с. 2 а.с. 197, т.с. 3 а.с. 24, 31) апеляційне провадження за вищезазначеними апеляційними скаргами відкрито, справу призначено до апеляційного розгляду (т.с. 2 а.с.230, т.с. 3 а.с. 32).

Відповідачі ОСОБА_1 місцева прокуратура № 1 (т.с. 2 а.с. 234-243) та ОСОБА_4 Запорізької області (т.с. 3 а.с. 7-17, 62-82) подали апеляційному суду відзиви на вищезазначену апеляційну скаргу ОСОБА_3 у цій справі.

Позивач ОСОБА_3 подав апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу ОСОБА_4 Запорізької області у цій справі (т.с. 3 а.с. 53-57).

Інші учасники цієї справи не скористались своїм правом на подачу апеляційному суду відзивів на вищезазначені апеляційні скарги у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

У судове засідання 17 квітня 2019 року належним чином повідомлений апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи (т.с. 3 а.с. 52) представник третьої особи - Державної Казначейської служби України не зявився, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістив, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавав.

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажною причину неявки представника третьої особи - Державної Казначейської служби України у дане судове засідання і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю позивача ОСОБА_3., представника ОСОБА_4 Запорізької області (т.с. 3 а.с. 84) ОСОБА_6 та представника відповідача ОСОБА_1 місцевої прокуратури № 1 - ОСОБА_7

Заслухавши у судовому засіданні доповідь судді-доповідача, пояснення всіх учасників цієї справи, що зявились, у тому числі представників прокуратур, які наполягали на тому, що ОСОБА_1 місцева прокуратура № 1 не є юридичною особою, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_3 не підлягає задоволенню, апеляційні скарги ОСОБА_4 Запорізької області та Державної казначейської служби України підлягають частковому задоволенню у цій справі з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 367 ч. 4 ЦПК України).

Згідно із ст. 374 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення і ухвалити …нове рішення (п.2); скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково (п.4).

В силу вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення …та ухвалення нового рішення …є: неповне зясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

В силу вимог ст. 377 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю … з закриттям провадження у справі … у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 … цього Кодексу.

Відповідно до ст. 255 ч. 1 п. 1 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно із ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи частково позов позивача у цій справі у вищезазначений спосіб, керувався ст. 56, 129 Конституції України, ст. ст. 23, 1166, 1167, 1172, 1174, 1176, 1177 ЦК України, ст. 3 Закону України «Про гарантії Держави щодо виконання судових рішень», ст. ст. 12, 13, 76, 81, 141, 258, 259, 265, 280, 284, 353, 355 ЦПК України та виходив із наступного.

Згідно з ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Ст. 1172 ЦК України визначено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

За приписами ч.ч.6,7 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Відповідно до ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

Проте закон, який би регулював порядок і умови компенсації шкоди, завданої потерпілому внаслідок кримінального правопорушення відсутній.

Загальними підставами для відшкодування матеріальної шкоди є сукупність обставин, а саме: наявність шкоди, протиправність дій (бездіяльності) особи, наявність причино-наслідкового зв'язку між шкодою та протиправною поведінкою (протиправною бездіяльністю) особи, а також наявність вини за виключенням, яке міститься у ч.2 ст.1167 ЦК України.

За положеннями ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійснення нею своїх повноважень, відшкодовується державою. Автономної Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно віл вини цієї особи.

Зі змісту ст. 1174 ЦК України випливає, що суб'єктом завдання шкоди за цією статтею є тільки посадова або службова особа органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.

П. 3 ч.2 ст. 11 ЦК України передбачено,що завдання майнової(матеріальної)та моральної шкоди іншій особі,як юридичний факт,є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків.

Згідно із ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України" чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовуються в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР ратифікована Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод(далі - Конвенція).

Таким чином, з моменту ратифікації Конвенції Держава Україна та її органи влади взяли на себе зобов'язання визнати юрисдикцію Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), керуватись його рішеннями та при вирішенні будь-якого питання діяти крізь призму визнання людини та її прав та свобод найвищою цінністю.

З наведеного витікає, що рішення національного суду Держави Україна буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

У справі «Gregorio de Andrade v. Portugal» (№41537/02, 14.11.2006) ЄСПЛ відзначив, що держава несе відповідальність за дії або бездіяльність працівників прокуратури при виконанні ними службових обовязків (п.38).

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування, та відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

За положеннями ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, що її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

При цьому, моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до п. 3,5,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. в п. 5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Отже, під поняттям "моральна шкода" охоплюється негативні наслідки немайнового характеру, які заподіяні фізичній особі внаслідок завданих їй фізичних, психічних та моральних страждань, що пов'язані із порушенням її прав чи охоронюваних законом інтересів.

З матеріалів справи суд встановив, що з 30.12.2009 р. Шевченківським ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області проводиться досудове розслідування кримінального провадження № 0002321 за фактом вчинення невстановленою особою крадіжки належного йому майна з приміщення будинку та земельної ділянки по вул. Івана Мейлуса 24 (колишня вул. Червонопрапорна) в м. Запоріжжі за ч. 3 ст.185 КК України.

На підставі окремої ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12.12.2014 р. органом досудового розслідування Шевченківським ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області проводиться досудове розслідування кримінального провадження № 0004511 за фактом невиконання ОСОБА_5 судового рішення про усунення перешкод ОСОБА_3Ф.у користуванні земельною ділянкою по вул. Івана Мейлуса 24 (колишня вул. Червонопрапорна) в м. Запоріжжі,за ч.1 ст.382 КК України.

16.10.2017 р. ОСОБА_3 до ОСОБА_1 місцевої прокуратури № 1 подано скаргу на дії слідчого щодо ненадання йому копії постанови про закриття кримінального провадження від 28.08.2017 р. (№ 0004511) та притягнення слідчого до відповідальності,яка місцевою прокуратурою 20.10.2017 за № 106-р зазначену скаргу за належністю скеровано до Дніпровського ВП ГУ НП в області для розгляду по суті із зазначенням необхідності повідомлення органом заявника у встановлений законом строк.

26.11.2017 р. ОСОБА_3 на адресу ОСОБА_1 місцевої прокуратури № 1 було подано скаргу на дії слідчого СВ Шевченківського ВП ДВП ГУ НП в області з приводу ненадання йому слідчим копії постанови про закриття кримінального провадження від 28.08.2017 (№ 0004511), надання інформації щодо стану розслідування у кримінальних провадженнях №№ 0002321 та 0004511.

Зазначена скарга місцевою прокуратурою розглянута з наданням відповіді № 106-339-09 від 28.12.2017 р. про її направлення до Дніпровського ВП ГУНП для вирішення по суті.

ОСОБА_4 Запорізької області були розглянуті звернення ОСОБА_3 від 23.08.2017 та від 26.11.2017 р., які надійшли з Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, щодо стану досудового розслідування кримінального провадження № 0002321 та обґрунтованості прийнятого рішення у кримінальному провадженні № 0004511 від 12.12.2014 р.

Заявнику листами від 05.10.2017 р. та 30.01.2018 р. було повідомлено про відсутність підстав для скасування рішення слідчого про закриття кримінального провадження від 28.08.2017 р.

02.02.2018 р. ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у справі № 336/5143/15-к постанова слідчого від 28.08.2017 р. про закриття кримінального провадження № 0004511 була скасована, зазначено слідчому про необхідність виконання раніше винесених у цьому кримінальному провадженні ухвал від 15.08.2016 р. та 18.05.2017 р.

07.02.2018 р. ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у кримінальному провадженні № 0004511 встановлена протиправна бездіяльність процесуальних прокурорів щодо неналежного та несвоєчасного проведення досудового розслідування.

14.03.2017 р.,16.04.2018 р. процесуальними прокурорами надавалися вказівки слідчому СВ Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУ НП в області про проведення слідчих дій, процесуальним керівником проводились у провадженні слідчі дії, витребовувались документи, 20.03.2015 р. за № (0808) 1442 вих.15 та 16.02.2016 р. за № (0837) 1973 вих.16) направлялись листи до ГУ НП України в Запорізькій області щодо дотримання слідчим розумних строків проведення досудового розслідування.

ОСОБА_4 Запорізької області за результатами розгляду звернень ОСОБА_3 щодо стану розслідування кримінальних проваджень на адресу керівництва СУ ГУ НП в області 05.10.2017 р. та 16.05.2018 р. були направлені листи в частині строків розслідування слідчим СВ Шевченківського ВП ДВП ГУ НП.

07.06.2018 р. ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя задоволена скарга ОСОБА_3 на бездіяльність прокурора, яка полягає у невнесені за його заявою в порядку ст.214 КПК України відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР за фактом службової недбалості слідчого щодо проведення досудового розслідування № 0004511.

Відтак, судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено протиправну бездіяльність посадових осіб органів ОСОБА_1 місцевої прокуратури № 1, які не є самостійною юридичною особою, проте входять до структури ОСОБА_4 Запорізької області, що полягала у відсутності належного процесуального керівництва у кримінальних провадженнях,мала наслідком порушення розумних строків досудового розслідування, невручення ОСОБА_3 процесуальних документів, відсутність його інформування про хід розслідування,невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_3 про кримінальне правопорушення.

Наведене у відзивах на позов листування органів прокуратури як з позивачем, так і з тими органами, яким його заяви надсилались за належністю, наповнене виключно формальним змістом,по суті є відписками, які лише підтверджують викладені позивачем обставини про те, що з боку органів прокуратури дієвих заходів процесуального керівництва у кримінальних провадженнях не вживалося, а за його зверненнями ініціювалося подальше зайве листування.

Окремі процесуальні дії, які проводились процесуальними прокурорами, вчинялися з періодичністю раз на рік, після надходження чергових скарг позивача, для кримінального провадження їх результати практичного значення не мали.

Внаслідок цього позивач протягом з 30.12.2009 р. у кримінальному провадженні №0002321 та з 12.12.2014 р. у кримінальному провадженні №0004511 як особа, що потерпіла від злочинів,не отримав результату.

Суд виходить з природно-правового уявлення про право людини на відшкодування моральної шкоди. Це виявляється, головним чином, у посиланні на міркування справедливості як головного мотиву присудження відповідної компенсації , а крім того у самій формі констатації факту заподіяння немайнових втрат та особливостей їх індивідуального вияву, оскільки судове рішення постає як практичне втілення принципу розумності, результат обєктивної, всебічно зваженої оцінки обставин справи у їх сукупності.

Усвідомлення взаємозвязку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин.

У цьому контексті суд враховує визнання ЄСПЛ існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди у разі порушення окремих прав і свобод людини.

Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985 р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі»,зазначається, що, «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.

Вочевидь, позивач внаслідок бездіяльності з боку уповноваженого державного органу зазнав душевних страждань,а неспроможність передбачених законом процедур забезпечити йому захист законних прав за девять років досудового розслідування кримінального провадження породжує недовіру до Держави в цілому та призводить до відчуття безсилля, приниження гідності людини у боротьби з процедурами, що наповнені лише формальним змістом, необхідності витрачати додаткові зусилля на подолання таких штучно створених перешкод шляхом судового захисту його прав.

Аналізуючи наведене, суд встановив, що обставини, на які посилається позивач в обґрунтування позову,знайшли своє підтвердження сукупністю доказів, які логічні,послідовні, достовірні та достатні для висновку про те,що позивачу завдана моральна шкода, безпосередньо повязана з порушенням посадовими особами органів прокуратури Запорізької області права на застосування до нього як учасника кримінального провадження належної правової процедури, яка підлягає відшкодуванню одноразово як компенсація втрат немайнового характеру.

Вирішуючи питання, що пов'язані з розміром відшкодування моральної шкоди, яка відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб, суд керується принципами умовної рівності втраченого блага і того, яке може бути надбане за конкретну суму грошей; поміркованості - відповідності вимогам здорового глузду і розважливості; розумності - об'єктивного відображення дійсності, розсудливого, врівноваженого мислення; справедливості - неупередженого ставлення до всіх учасників спору. Принципи розумності і справедливості виявляються в тому, що більш глибоким моральним стражданням відповідає більший розмір відшкодування.

Відтак, враховуючи, що завдана позивачу моральна шкода безпосередньо повязана з втратою ним довіри до Держави та її посадових осіб, що є засадами існування сучасного суспільства, розмір відшкодування повинен бути достатнім для забезпечення позивачу можливості втрачене благо відновити.

Водночас, заявлена ним сума 500000,00 грн. явно не відповідає обставинам справи та не є адекватною нанесеній моральній шкоді, оскільки його права були поновлені слідчими суддями протягом нетривалого часу,у контексті визначення справедливого розміру відшкодування моральної шкоди варто звернути увагу на такий елемент, як урахування притаманного конкретній країні рівня життя, адже некритичне слідування заявленим вимогам у частині визначення розміру відшкодування може призвести до істотного порушення балансу інтересів сторін з приводу відшкодування моральної шкоди.

Аналізуючи суть самого порушення прав позивача, виходячи з справедливих й розумних критеріїв належного розміру відповідальності у вигляді відшкодування моральної шкоди,суд визначає розмір відшкодування завданої позивачу моральної шкоди 10000,00 гр., що є достатнім для компенсації його немайнових втрат.

Оскільки місцева прокуратура не є самостійною юридичною особою, а тому, враховуючи положення ст. 46 ЦПК України, не може бути стороною в цивільному процесі та мати цивільні процесуальні права та обов'язки, є неналежним відповідачем у вказаній справі, суд при вирішення в позову задовольняє його до відповідача ОСОБА_4 Запорізької області, як прокуратури регіонального рівня, у структуру якого входить місцева прокуратура.

Ст. 3 Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» про особливості виконання рішень суду про стягнення коштів з державного органу встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відтак, кошти на користь позивача для відшкодування моральної шкоди необхідно стягнути з Державної Казначейської служби України, як центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Проте із такими висновками суду першої інстанції у цій справі погодитись не можна з таких підстав.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі не відповідає.

Так, встановлено, що ухвалою від 07 червня 2018 року (т.с. 1 а.с. 118) суд першої інстанції відкрив провадження у цій справі до відповідача, а саме: ОСОБА_1 місцевої прокуратури № 1, яка не є юридичною особою, належні допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

А тому, цей підрозділ ОСОБА_4 Запорізької області не міг бути і не може бути відповідачем у цій справі в силу вимог ст. 48 ЦПК України.

Оскільки, відповідачем у справі можуть бути лише фізичні і юридичні особи, а також держава.

Тому, рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 місцевої прокуратури № 1 про відшкодування моральної шкоди у цій справі слід скасувати із закриттям провадження у цій частині позовних вимог позивача на підставі ст. 255 ч. 1 п. 1 ЦПК України (справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства).

В решті рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 Запорізької області про відшкодування моральної шкоди, третя особа Державна казначейська служба України слід скасувати з ухваленням нового судового рішення у цій справі про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 з таких підстав.

Положеннями ст. ст. 1173,1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою.

Відповідно ст. 170 ч. 1 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обовязки через органи державної влади у межах ї компетенції, встановленої законом.

У вказаній справі ОСОБА_3 предявив позов до ОСОБА_4 Запорізької області, а Державну казначейську службу України визначив у якості третьої особи без самостійних позовних вимог на предмет спору.

Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи грошові кошти з Державної казначейської служби України, як розпорядника коштів державного бюджету України, суд першої інстанції не врахував, що належним відповідачем у такий категорії справ є Держава Україна в особі Державної казначейської служби України, яка, відповідно до законодавства, є органом, який здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

У п. 10-1 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений органом має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягувати як відповідача відповідний орган Державної казначейської служби України.

Вищезазначене також узгоджується із правовим висновком щодо необхідності залучення Державної казначейської служби України у якості відповідача у спірних правовідносинах, висловленим у постанові Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №336/5144/16-ц (т.с. 3 а.с. 85-94), який є обовязковим для врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України.

Відповідно до ст. 51 ч. 1-2,4 ЦПК України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним, залучає до участі співвідповідача, не закриваючи провадження у справі.

Проте, встановлено, що позивач ОСОБА_3 не заявляв клопотання про залучення в якості належного відповідача чи співвідповідача у цій справі Держави України в особі Державної казначейської служби України.

Суд першої інстанції був позбавлений права у цій справі залучати належного відповідача чи співвідповідача у цій справі Державу України в особі Державної казначейської служби України за власною ініціативою.

Апеляційний суд взагалі в силу вимог ЦПК України позбавлений можливості вирішувати це питання в силу своїх повноважень при апеляційному перегляді цієї справи.

Тому, обґрунтованими є доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України в частині того, що участь Казначейства у цій справі в якості третьої особи, а не відповідача, позбавила її усіх передбачених для відповідача можливостей заперечувати позов та в подальшому виконувати судове рішення.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 9 Прикінцевих та Перехідних положень Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.

Згідно з п. 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 цього Положення).

Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи (п. 9 Положення).

Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок).

Згідно п. 35 Порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов'язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин.

Аналогічного висновку дійшла ОСОБА_8 Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18), який є обовязковим для врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України, на що суд першої інстанції належної уваги у цій справі не звернув.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_3 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, доводи апеляційних скарг ОСОБА_4 Запорізької області та Державної казначейської служби України лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам щодо його законності і обґрунтованості, ухвалено з порушенням вимог ЦПК України.

За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід залишити без задоволення, апеляційні скарги ОСОБА_4 Запорізької області та Державної казначейської служби України слід задовольнити частково, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 грудня 2018 року у цій справі слід скасувати; провадження в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 місцевої прокуратури № 1 про відшкодування моральної шкоди у цій справі слід закрити; у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 Запорізької області про відшкодування моральної шкоди у цій справі слід відмовити.

Разом із тим, апеляційний суд вважає за доцільне розяснити учасникам цієї справи, що ОСОБА_3 у подальшому не позбавлений права окремо від цієї справи повторно звертатись до суду із вищезазначеним позовом із залученням належного відповідача.

Керуючись ст. ст. 12-13, 81-82, 89, 367-368, 372, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги ОСОБА_4 Запорізької області та Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 грудня 2018 року у цій справі скасувати.

Провадження в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 місцевої прокуратури № 1 про відшкодування моральної шкоди у цій справі закрити.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 Запорізької області про відшкодування моральної шкоди у цій справі відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 26.04.2019 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_9ОСОБА_10