О К Р Е М А Д У М К А
у справі № 750/340/19
провадження № 22-ц/4823/513/19
10 січня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду м. Чернігова із скаргою та просив суд визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області ОСОБА_2; визнати неправомірною та скасувати постанову від 04.01.2019 року про закінчення виконавчого провадження № 57837312 за виконавчим листом № 750/6977/18, виданим 09.11.2018 року Деснянським районним судом м. Чернігова.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 лютого 2019 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати ухвалу Деснянського районного суду м. від 12 лютого 2019 року та наголошував, що рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 вересня 2018 року не виконано і закінчення виконавчого провадження є передчасним, оскільки квартира, у якій він мешкає із сім»єю, продовжує залишатися службовою.
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 лютого 2019 року залишена без змін.
З висновками оскаржуваної ухвали Деснянського районного суду м.Чернігова від 12 лютого 2019 року у повній мірі не можу погодитися та вважаю, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню з викладених у ній та у скарзі до суду першої інстанції мотивів, з огляду на таке.
ОСОБА_1 проходить безперервну військову службу у Збройних Силах України, є учасником бойових дій в АТО. Як військовослужбовцю Збройних Сил України, ОСОБА_3 на законних підставах надано службову квартиру у житловому будинку у м.Чернігові.
30.11.2017 року начальник Квартирно - експлуатаційного відділу м. Чернігова, а 26.01.2018 року - начальник Чернігівського гарнізону спільно з начальником квартирно - експлуатаційного відділу м. Чернігів у встановленому порядку звернулись до Чернігівської міської ради з клопотанням про прийняття рішення виконавчим комітетом Чернігівської міської ради про виключення з числа службових з наданням статусу для постійного проживання щодо квартири, у якій натепер мешкає ОСОБА_1
Рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 214 від 17.05.2018 р. (п.п.3.6 п.3) у зміні статусу службової квартири та закріпленні її за зареєстрованою і проживаючою у цій квартирі сім»єю ОСОБА_1 відмовлено. Зазначене рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 214 від 17.05.2018 р. оскаржено ОСОБА_1 в судовому порядку.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 14 вересня 2018 року вказане рішення виконкому Чернігівської міської ради про відмову у зміні статусу службової квартири визнано протиправним і скасовано та зобов»язано відповідача розглянути питання виключення із числа службових квартиру з наданням її для постійного проживання ОСОБА_1 та членам його сім»ї.

17 жовтня 2018 року рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 14 вересня 2018 року набрало законної сили і є остаточним та підлягає обов»язковому і беззастережному виконанню.

09 листопада 2018 року на виконання зазначеного судового рішення Деснянським районним судом м.Чернігова виданий виконавчий лист № 750/6977/18.

04 грудня 2018 року ОСОБА_1 подав виконавчий лист для виконання до відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області.

04 грудня 2018 року старшим державним виконавцем Семиразум Є.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 57837312.

04 січня 2019 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв»язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

На мою думку, рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 14 вересня 2018 року дотепер не виконане, оскільки, у разі дійсного виконання боржником рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 14 вересня 2018 року, мала відбутись зміна правового статусу квартири - виключення її з числа службових, а ОСОБА_1 із сім»єю мав набути право постійного користування цим житлом.

Проте, 13 грудня 2018 року рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 631 квартирно-експлуатаційному відділу міста Чернігова у зміні статусу службової квартири та закріпленні її за зареєстрованою і проживаючою у ній сім»єю ОСОБА_1 знову відмовлено. Відтак, дотепер спірна квартира продовжує мати статус службового житла, що підтверджує невиконання рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 14 вересня 2018 року.

Виходячи із змісту статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За статтею 2 Закону 1404-VIII виконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема, засад верховенства права, обов»язковості виконання рішень, законності, диспозитивності, справедливості, неупередженості та об»єктивності, розумності строків виконавчого провадження, співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями.

Y пункті 9 частини 1 статті 39 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Одним з найважливіших елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає, що у випадку, коли суд виніс рішення у справі, питання більше не може ставитися під сумнів (пункт 61 рішення ЄСПЛ у справі «Брумареску проти Румунії»). Право на забезпечення виконання судового рішення є невід'ємною частиною права на справедливий судовий розгляд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція).

Однак це право було б ілюзорним, якби правова система договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Якщо вбачати у статті 6 Конвенції тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію (рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року, пункти 34-36). Для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого судом, розцінюється як складова частина «судового розгляду».

Обов'язковість виконання судового рішення передбачена статтею 129 Конституції України та визначена однією з основних засад судочинства.

Відповідно до статті 18 Цивільного процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових і службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виходячи з практики ЄСПЛ, на державі лежить відповідальність за виконання судових рішень. ЄСПЛ зазначає, що на державу покладається позитивний обов'язок, який полягає в тому, щоб громадянам було надано юридичний арсенал, що дозволяє їм отримати належне від їх боржників, які наполегливо ухиляються від виконання судового рішення, яке набрало законної сили та є остаточним.

З огляду на викладене, вважаю, що державний виконавець не мав достатніх підстав для закінчення виконавчого провадження і оскаржувану постанову від 04.01.2019 року про закінчення виконавчого провадження № 57837312 за виконавчим листом № 750/6977/18, виданим 09.11.2018 року Деснянським районним судом м. Чернігова, не можна визнати правомірною.

Виходячи з верховенства права та поваги до прав людини, ухвалу суду першої інстанції вважаю помилковою, у звязку з чим, відповідно до ч.3 ст.35 ЦПК України, використовую право на письмове викладення своєї окремої думки.

Суддя апеляційного суду

Чернігівської області ОСОБА_4