Провадження № 22-ц/801/833/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2019 рокуСправа № 127/17026/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Матківської М.В., Стадника І.М.,

за участю секретаря судового засідання Богацької О.М.,

за участю сторін: представника позивача ОСОБА_3 відділу м. Вінниці ОСОБА_4, відповідача ОСОБА_5, представника відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №127/17026/18 за позовом ОСОБА_3 відділу м. Вінниці до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_7, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради про виселення із кімнат гуртожитку без надання іншого жилого приміщення,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 відділу м. Вінниці на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 лютого 2019 року, яке ухвалене суддею Антонюк В.В. в приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області о 12 год 18 хв,

в с т а н о в и в :

В липні 2018 року ОСОБА_3 відділ м. Вінниці звернувся в суд з зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що на балансі КЕВ м. Вінниці перебуває будівля - гуртожиток по вул. Стрілецькій, 20 у м. Вінниці. Відповідачу ОСОБА_5, яка з березня 2014 року працювала юрисконсультом в КЕВ м. Вінниці, 04 листопада 2014 року було видано ордер №03 на кімнати №608-609 у гуртожитку по вул. Стрілецькій, 20 у м. Вінниці на склад сім'ї 5 осіб: ОСОБА_5, чоловік - ОСОБА_6, дочка - ОСОБА_8, син - ОСОБА_9, та дочка - ОСОБА_7.

Кімнати були розподілені відповідачу ОСОБА_5, оскільки вона працювала на посаді юрисконсульта управління КЕВ м. Вінниця. Наказом начальника КЕВ м. Вінниці від 29 липня 2016 року №112, ОСОБА_5 звільнено з посади юрисконсульта управління КЕВ м. Вінниці відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін.

З огляду на те, що відповідач звільнена з роботи в КЕВ м. Вінниці, вона втратила право проживати у кімнаті військового гуртожитку, оскільки відповідно до п. 5.8 Наказу МО України №737 від 30 листопада 2011 року, працівник та члени його сімї зобовязані у двотижневий строк звільнити займане ними жиле приміщення в гуртожитку у разі звільнення з роботи, крім звільнення на пенсію за віком і у разі, якщо працівник пропрацював на підприємстві більше 10 років, та в інших випадків, передбачених законодавством. Позивачем направлялись відповідачам вимоги про виселення, які залишились без задоволення.

Позивач просив виселити відповідачів із кімнат №608-609 гуртожитку по вул. Стрілецькій, буд.20 у м. Вінниці без надання іншого жилого приміщення. Стягнути з відповідачів сплачений судовий збір.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15 лютого 2019 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 лютого 2019 року є незаконним, ухвалене з неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено норми процесуального та матеріального права. Просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, стягнути з відповідачів судові витрати.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які зявилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави для виселення відповідачів, з неповнолітніми дітьми, без надання іншого жилого приміщення.

Колегія суддів, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що з 05 березня 2014 року ОСОБА_5 прийнята на посаду юрисконсульта без категорії юридичної служби КЕВ м. Вінниці (а.с.6).

04 листопада 2014 року видано ордер №03 на кімнати №608-609 у гуртожитку по вул. Червоноармійська (Стрілецька), 20 у м. Вінниці, на склад сім'ї 5 осіб: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_7 (а.с.9).

Як вбачається з наказу начальника КЕВ м. Вінниці від 29 липня 2016 року №112 ОСОБА_5 звільнено з посади юрисконсульта управління КЕВ м. Вінниці відповідно до п.1 ст.36 КЗпП за угодою сторін (а.с.11).

Згідно довідки № 244 від 22 липня 2014 року будинкоуправління № 1 КЕВ м. Вінниці відповідач ОСОБА_5 разом з сімєю проживають в кімнатах № 608-609 гуртожитку по вул. Червоноармійська (Стрілецька), 20 м. Вінниці з 1999 року та сплачують комунальні послуги (а.с.91).

Статтею 47 Конституції України та статтею 109 ЖК УРСР передбачено неможливість виселення особи із займаного жилого приміщення або будь-яке інше примусове позбавлення житла, крім випадків, встановлених законом, на підставі рішення суду.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення прав такої особи, гарантованих статтею 8 Конвенції.

Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами.

Згідно зі ст. 132 ЖК України сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням.

Інших працівників підприємств, установ, організацій, які

поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено

без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним

бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або

вчинення злочину.

Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позивач не аргументував ні мету, яку він переслідував, подавши позов про виселення відповідачів без надання їм іншого житлового приміщення, ні співрозмірність такого виселення відповідній меті, не зазначив чи буде дотримано розумний баланс між інтересами позивача та необхідністю виселення відповідачів, які не мають іншого житла і які на законних підставах вселились у спірні кімнати. А обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов'язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ, від 14 грудня 2017 року).

Зокрема, судом встановлено, що відповідачі фактично проживають в спірних кімнатах з 1999 року та добросовісно сплачують комунальні послуги на користь Будинкоуправління №1 КЕВ м. Вінниця, а саме утримання будинку та прибудинкової території, холодне водопостачання, водовідведення, електропостачання, заборгованість за комунальні послуги відсутні (а.с.91). Також відсутні порушення правил проживання у гуртожитку відповідачами.

Враховуючи наведене, а також тривалий час користування зазначеними кімнатами №608-609, (з 1999 року), колегія суддів, приходить до висновку, що оскільки відповідачі набули право користування житловими приміщеннями у гуртожитку на законних підставах, то і відсутні підстави для задоволення позовних вимог про виселення їх із спірних житлових кімнат без надання іншого житла.

Разом з тим, виселення із кімнат №608-609 з неповнолітніми дітьми становитиме надмірний тягар, оскільки у них відсутнє інше житло.

Крім того, згідно висновку Виконавчого комітету Вінницької міської ради №01-00-011-49012 від 18 жовтня 2011 року, щодо виселення з кімнат гуртожитку по вул. Стрілецька, 20 м. Вінниці дітей ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, враховуючи інтереси дітей та захищаючи їх житлові права, керуючись ст. ст. 19, 141, 150, 155 Сімейного кодексу України, ст. 18 закону України «Про охорону дитинства», орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає: недоцільним виселення дітей з зазначених кімнат гуртожитку (а.с.135).

Також слід зазначити, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 125 ЖК УРСР, серед інших не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років, виходячи із положень ст. 125 ЖК України, не можна виселити із вказаного гуртожитку ту особу, яка пропрацювала або прослужила в системі МО України 10 і більше років.

Як встановлено апеляційним судом, згідно копії трудової книжки відповідач ОСОБА_6 із 22 жовтня 1990 року по 23 травня 2002 року перебував на військовій службі на різних посадах у ЗС України, тобто його вислуга років/стаж роботи в ЗС України складає більше 11 років (а.с.93-98).

Таким чином, колегія суддів, погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки суд правильно застосував до даних правовідносин норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав, заявлених позивачем.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

З урахуванням наведеного, оскаржене судове рішення є таким, що ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Підстави для скасування оскарженого судового рішення відсутні.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відділу м. Вінниці залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 24 квітня 2019 року.

Головуючий: підпис ОСОБА_2

Судді: підписи ОСОБА_10

ОСОБА_11

Згідно з оригіналом: ОСОБА_2