Єдиний унікальний номер судової справи: 225/5109/18
Номер провадження: 2/225/55/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повне)

19 квітня 2019 року м. Торецьк

Дзержинський міський суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Ткач Г.В.,

за участю

секретаря судового засідання - Пузиревської Ю.О.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - Рибалка О.С.,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача - Брацило Р.Л.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі Дзержинського міського суду Донецької області цивільну справу за позовною заявою представника позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення,-

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача Рибалка О.С., яка діє в інтересах ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом до ОСОБА_3 в якому просить вселити ОСОБА_1 у квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, усунути перешкоди у користуванні вказаною квартирою, шляхом передання комплекту ключів від квартири ОСОБА_1, а також зобов'язати відповідача не чинити ОСОБА_1 перешкод у праві користування вказаною квартирою, покласти на відповідача судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що ОСОБА_1, є власником Ѕ частини однокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1. Підстава набуття права власності - договір про міну квартир, укладений, з одного боку, позивачем і відповідачем, а з іншого - ОСОБА_5 25.03.1994, посвідчений старшим державним нотаріусом Охрименко В.А. і зареєстрований у реєстрі під номером 1576. Позивач перебувала з відповідачем, у зареєстрованому шлюбі з 15 грудня 1990 року. 10 липня 2014 року цей шлюб був розірваний рішенням Дзержинського міського суду Донецької області. ОСОБА_7 тривалий час проживала у Російській Федерації, проте вирішила повернутися до України на постійне місце проживання. Іншого житла, крім вищезазначеної квартири, вона не має. Прибувши 28 серпня 2018 року до житла за місцем своєї реєстрації, позивач виявила, що у вхідних дверях змінені замки. Ключів від них вона не мала, тому самостійно потрапити до квартири не змогла. З квартири вийшов відповідач та незнайома позивачу жінка. Надати вільний доступ до житла, 1/2 частина якого належить позивачу, ОСОБА_3 категорично відмовився, вчинив сварку. Позивач була вимушена викликати на місце співробітників поліції, і лише у їх супроводі змогла потрапити у спірне житло. Відповідач дотепер відмовляється надавати ОСОБА_1 ключі від квартири, чим чинить перешкоди у користуванні належним позивачеві на праві власності майном. Внаслідок такої протиправної поведінки з боку відповідача позивач вимушена проживати у своїх батьків за адресою: АДРЕСА_3. Таким чином, створення позивачу перешкод у користуванні власністю з боку відповідача у вигляді самовільної заміни замків на вхідних дверях та відмови надати комплект ключів від них порушує право власності ОСОБА_1

За таких обставин позивач вимушена звернутися до суду.

Позивач ОСОБА_1 та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні, також просили покласти на відповідача витрати на сплату судового збору та правову допомогу, понесені позивачем.

Позивач суду пояснив, що зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1, є власницею Ѕ вказаного житла. Фактично на даний час мешкає в Російській Федерації. Звернулася до суду з позовом, оскільки відповідач чинить їй перешкоди в користуванні належним майном, зокрема, до квартири не впускає, змінив замки. Вона має намір проживати в м. Торецьку в спірній квартирі з онуком, оскільки так складається життя та бізнес. Порядок використання квартири нею з відповідачем не оговорено, оскільки до спільного варіанту вони не дійшли. В квартиру вона потрапляла лише викликаючи поліцію.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідач суду пояснив, що позивач поїхала на заробітки в 2011 році, після цього вони фактично припинили шлюбні відносини. Деякий час вони спілкувались, однак спільного бюджету вже не мали. В 2014 році шлюб було розірвано. Особистих речей або майна позивача в квартирі немає, комунальні платежі позивач не сплачує. На теперішній час у спірній квартирі він проживає з дружиною ОСОБА_8 та її сином. В 2018 році позивач повернулась в м. Торецьк, викликала поліцію та прийшла до спірної квартири, вимагала 7000 доларів США за свою половину квартири, однак він вважає суму значно завищеною тому пропонував позивачу 10000 грн., на що вона категорично відмовилась. Іншого способу вирішення спору сторони не розглядали, позивач не ставила питання щодо її вселення в спірну квартиру. Також пропонував позивачу звернутись до суду з позовом про поділ майна. Підтвердив, що дійсно змінив замки в квартирі, однак позивачу не погрожував. Це було обумовлено тим, що в 2014 році вона викрала з квартири золоті прикраси.

Представник відповідача - адвокат Брацило Р.Л. зауважив, що в даному випадку правовідносини між сторонами врегульовано ст.ст. 355,356 ЦК України. Відтак, дійсно частини спірної квартири визначені, однак не виділені в натурі, відсутній порядок користування квартирою власниками. Таким чином, позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні всієї квартири, необґрунтовані, бо позивачу належить лише Ѕ. Тож, спочатку має бути встановлено порядок користування квартирою, інакше можуть бути порушені і права відповідача, який в зазначеній квартирі проживає. Оскільки квартира належить сторонам на праві спільної часткової власності, діє норма ст. 358 ЦК України, що зазначене право здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен з них має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, а у разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Сторони також можуть укласти та посвідчити нотаріально договір щодо володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності. На це вказано також в постановах Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» №20 від 20.12.1995 року та «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» №7 від 04.10.91 року. Представник зазначив, що сума, на якій наполягала позивач як компенсацію за Ѕ частину квартири є значно завищеною, оскільки за експертною оцінкою вартість квартири 41 000 грн.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що вона є матір'ю позивача. Знає що позивачу належить Ѕ частини квартири розташованої по АДРЕСА_1. Так в серпні 2018 року позивач приїхала до міста Торецьк, і вони разом з позивачем пішли до вказаної квартири, для того щоб подивитись, яке спільне майно сторін по справі залишилось в квартирі, та домовитись про поділ майна, однак їх до квартири ніхто не впустив, замки на вхідній двері були замінені. Вони викликали поліцію. Лише коли приїхали співробітники поліції, вони змогли потрапити до квартири, де побачили відповідача його дружину та дитину. Однак позивач не змогла залишитись у спірній квартирі оскільки не було місця де вона могла спати, тому вона вимушена була піти до батьків. Також співробітники поліції запропонували позивачу звернутись до суду в цивільному порядку. В грудні 2018 року, позивач знов приїжджала до м. Торецьк та знов був аналогічний конфлікт.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснив, що він є братом відповідача. Його брат ОСОБА_3 перебував у шлюбі з позивачем, під час шлюбу сторони по справі проживали в квартирі по АДРЕСА_1. З 2012 року позивач в зазначеній квартирі не проживала. Шлюб було розірвано у2014 році. Відповідач по справі вдруге одружився в 2015 році. Зі слів брата знає, що позивач в 2018 році приходила до спірної квартири з поліцією.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що вона з 2015 року перебуває у зареєстровану шлюбі з ОСОБА_3, з того ж часу проживає в квартирі за адресою: АДРЕСА_1, разом з чоловіком та сином. Коли вона почала проживати у вказаній квартирі особистих речей позивача там вже не було, оскільки в 2012 році позивач поїхала за межі міста на заробітки, а її речі передали потягом. В 2014 році родичі позивача самовільно без відома відповідача, забрали усе належне позивачу майно, після чого вони з чоловіком змінили замки. Боргів за комунальні послуги по вказаній адресі немає, всі платежі здійснює відповідач. В 2018 році позивач повернулась в місто Торецьк. Кожен раз приходить разом зі своєю матір'ю, а також викликає поліцію з приводу того, що її не впускають до квартири. Позивач пропонувала сплатити їй 7000 доларів США за половину квартири, таких грошей її чоловік не має, половина квартири стільки не коштує, тому пропонував позивачу 10 000 грн., на що позивач відповіла категоричною відмовою.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснила, що вона перебуває в дружніх стосунках з родиною відповідача, часто буває у них в гостях за адресою по АДРЕСА_1. Знає, що позивач поїхала в 2012 році за межі міста Торецька, після чого сторони по справі розлучились. В зазначеній квартирі речей позивача немає.

Свідок ОСОБА_12 суду пояснив, що перебуває з родиною відповідача в дружніх стосунках. Знає, що до того, як відповідач почав проживати з ОСОБА_8 він проживав з позивачем по справі. Будь - яких речей позивача в квартирі не залишилось.

Суд, вислухав пояснення сторін, свідків, дослідив надані докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на підставі договору про обмін квартир від 25.03.1993, посвідченого державним нотаріусом Дзержинської держнотконтори, зареєстрованого в реєстрі за №1576, належить на праві власності позивачу ОСОБА_1 в розмірі Ѕ частки та ОСОБА_3 в розмірі Ѕ частки, що також підтверджується реєстраційним посвідченням виданим Дзержинським бюро технічної інвентаризації (а.с 9-10).

З копії рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 10 липня 2014 року, в матеріалах справи, вбачається, що сторони з 15.12.1990 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано (а.с.11).

З Акту обстеження фактично проживаючих осіб від 05.11.2018 року, вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, фактично не мешкає за вказаною адресою з 2012 року по теперішній час. Фактично за вказаною адресою проживає ОСОБА_3, його дружина ОСОБА_8 та її син ОСОБА_13, 2002 року народження (а.с. 35).

З копій матеріалів наданих начальником Торецького ВП ГУНП в Донецькій області, вбачається, що позивач по справі 01.11.2018 року зверталась до правоохоронних органів з приводу того, що колишній чоловік відмовляється ділити спільно нажите майно. Висновком про результати проведення перевірки по повідомленню ОСОБА_1 від 06.11.2018 року позивачу було рекомендовано звернутись до суду у приватному порядку. За фактом звернення заявнику було направлено письму відповідь. Крім того, 28.08.2018 о 16.06 год. до Торецького ВП зверталась ОСОБА_1 з приводу того, що не може потрапити до квартири за місцем мешкання, у зв'язку з тим, що колишній чоловік змінив замки та погрожував заявниці розправою (ЖЕО №6774 від 28.08.2018); нарядом ГРПП Торецького ВП на місці з'ясовано, що конфлікт виник на ґрунті розподілу майна, надано усну відповідь, матеріал списано електронним рапортом.

Сторонами та їх представниками в судовому засіданні не заперечувався факт не проживання позивача в спірній квартирі з 2012 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частинами 1 та 2 ст. 355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України).

Згідно зі ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав", власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень ст.13, ч.3 ст.16, ст. 319 ЦК України, у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу.

Згідно зі статтею 41 Конституції України вказано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст. 155 Житлового кодексу України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, встановлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Частинами 1, 3 ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 48 Закону України "Про власність", ст. 150 ЖК України позивач має право користуватися та розпоряджатися своєю власністю (квартирою) на свій розсуд, а відповідач зобов'язаний не чинити позивачу перешкоди у користуванні власністю.

Таким чином, позивач на даний час є власником своєї частки спірної квартири, та вона має право користуватися нею, що передбачено чинним законодавством.

Пояснення сторони відповідача про те, що частка власності позивача не виділена в натурі, що унеможливлює її вселення у спірну квартиру, суд до уваги прийняти не може, оскільки такі доводи не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Отже, судом безспірно встановлено, що позивач не має ключа від квартири АДРЕСА_1, відповідач заперечує проти користування позивачем вказаним житлом, доступу до нього не надає, чим чинить позивачу перешкоди у здійсненні нею права власності щодо користування належною їй часткою квартири.

У спростування зазначеного будь-яких належних доказів з боку відповідача суду не надано.

У зв'язку з вищевикладеним, позов у частині вимог про зобов'язання відповідача не чинити перешкод позивачу у користуванні її часткою спірної квартири шляхом надання ключів від замків на вхідних дверях квартири підлягає задоволенню, оскільки знайшов своє підтвердження в судовому засіданні.

Судом також встановлено, що між співвласниками не визначено порядок користування житловим приміщенням.

Спосіб судового захисту порушеного права обраний позивачами як вселення до спірної квартири не суперечить законодавству і може бути застосований судом.

Тому позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом вселення також підлягають задоволенню.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

За правилами ч.3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Частиною 3 статті 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Суд доходить висновку, про те що розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем та втрата сімейних відносин не впливає на право користування спірною квартирою позивача.

Як зазначено в п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 р. №20 (із змінами і доповненнями) "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Відповідно до ч.ч. 1,5,6,7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

З огляду на вищевикладене, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд доходить висновку про необхідність захисту прав позивача. Вимоги позивача є обґрунтованими та доведеними під час судового розгляду справи, у зв'язку з чим, є такими, що підлягають задоволенню, в порядку, що визначається судом як ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України.

Згідно з ч.1ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Відповідно до ч.3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо.

Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, п.п. 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009,п. 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року N 590 "Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави" затверджено граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом справ. Згідно із цією постановою, граничний розмір витрат, пов'язаних із правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено судове рішення у цивільній справі, у випадку, якщо компенсація сплачується іншою стороною, не повинен перевищувати суму, що обчислюється виходячи із того, що зазначеній особі виплачується 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом з тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року N 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Судом встановлено, між ОСОБА_1 та адвокатом Рибалка О.С. було укладено договір про надання правової допомоги від 30.08.2018 року.

Пунктом 4.1 Договору, обумовлено вартість послуг щодо надання правової допомоги.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Така позиція закріплена і у п. п. 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», судам роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору.

П. 48 вищезазначеної постанови встановлено, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однак стороною позивача, суду не було надано документів, які б свідчили про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку, тому суд доходить висновку, що вимоги щодо стягнення з відповідача судових витрат підлягають частковому задоволенню, а саме в частині повернення витрат на оплату судового збору в розмірі 704, 80 грн., що підтверджено квитанцією № 59 від 12.09.2018 року.

Суд вважає необхідним також зазначити, що в судовому засіданні представником позивача надані документи, що підтверджують укладення ОСОБА_1 шлюбу 26.10.2018 року та відповідно зміну прізвища на «Пілюгіна», відтак, оскільки такі зміни сталися в процесі вирішення спору, суд має зазначити про нове прізвище учасника судового процесу в рішенні суду.

Керуючись ст. ст. 12,13,81,89, 141, 258, 259, 264-265, 268, 273, 354 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_1, шляхом її вселення та передачі комплекту ключів від вказаної квартири ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_3, РНОКПП НОМЕР_1, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.

В задоволенні іншої частини вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу (п. 15.5 ч. 1 Розділу XIІІ Перехідних Положень ЦПК України).

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 02.05.2019.

Суддя: