Справа № 308/2160/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 квітня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Джуги С.Д.

суддів: Собослоя Г.Г., Фазикош Г.В.

з участю секретаря: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 11 серпня 2017 року, головуючий суддя Данко В.Й., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, -

встановив:

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів. Позов обґрунтовано, що з матеріалів кримінальної справи №6106801, відкритої по факту подвійного вбивства батьків позивача ІНФОРМАЦІЯ_1 року, стало відомо, що між ОСОБА_1 та батьком позивача ОСОБА_2 було укладено Договір позики грошей, відповідно до якого відповідач отримав у борг грошові кошти в розмірі 34000 дол. США. Також з матеріалів даної кримінальної справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року, близько 09 год. в туалеті на подвір'ї будинку АДРЕСА_1 був виявлений труп гр. ОСОБА_2 з двома вогнепальними пораненнями в області голови та одним в області лівого плеча, а приміщенні ванної кімнати даного будинку в непритомному стані з вогнепальним пораненням в області голови було виявлено гр. ОСОБА_3, яка згодом померла. Син загиблих - ОСОБА_2 28.02.2017 року в рамках даної кримінальної справи визнано потерпілим та його представник отримав доступ до матеріалів даної справи. Саме з матеріалів кримінальної справи позивачу стало відомо про наявність даної заборгованості. ОСОБА_2 прийняв спадщину за померлими батьками, а тому відповідно до нього перейшло право вимоги стягнення даного боргу з відповідача. Суму боргу відповідач визнав та підтвердив це своїми показами по кримінальній справі, які зафіксовані в письмових поясненнях та протоколі допиту свідка від 26.09.2001 року та підписані власноручно ОСОБА_1 Враховуючи той факт, що відповідач визнав борг на травень 2001 року, то строк порушеного зобов'язання починає діяти з наступного місяця, тобто з 01.06.2001 року. Оскільки відповідач не бажає в добровільному порядку погасити наявну в нього заборгованість у розмірі 34000 доларів США та 3 відсотки річних в розмірі 16076 доларів США, що разом становить суму еквіваленту 1352052грн., а також сплачений позивачем судовий збір в розмірі 8000 грн.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 11.08.2017 року даний позов задоволено.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 27.09.2017 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з даним заочним рішенням відповідач ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування скарги посилається на те, що його не повідомляли про час і місце судового розгляду. Вказує, що ніякого договору позики з батьком позивача він не укладав. Зазначає, що надані позивачем копії свідчень не відповідають дійсності так як він жодних грошей не позичав. Також посилається на пропуск позивачем строків позовної давності.

Допитаний в суді апеляційної інстанції як свідок відповідач ОСОБА_1 суду пояснив, що при допиті його слідчим прокуратури згідно протоколу від 26 вересня 2001 року він себе оговорив щодо отримання від ОСОБА_2 у борг 34 000 доларів США через застосування до нього психологічного та фізичного впливу. Документи, які ним підписні при допитах він не читав, боргових зобов'язань перед ОСОБА_2 він не мав.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п.9 Перехідних положень ЦПК України (в редакції чинній з 15 грудня 2017 року) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч.3 п.3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Матеріалами справи встановлено, що відповідач (апелянт) ОСОБА_1 не був належним чином повідомлений про розгляд справи в суді першої інстанції, оскільки у відмітці «розписка в одержанні» відсутній його підпис, а відмітка «за відсутністю терміну зберігання» не свідчить про його належне повідомлення про розгляд справи. Апелянт ОСОБА_1 обґрунтовує свою апеляційну скаргу даною підставою, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

З матеріалів справи, зокрема з матеріалів кримінальної справи №6106801 вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року, близько 09 год. в туалеті на подвір'ї будинку АДРЕСА_1 був виявлений труп гр. ОСОБА_2 з двома вогнепальними пораненнями в області голови та одним в області лівого плеча, а приміщенні ванної кімнати даного будинку в непритомному стані з вогнепальним пораненням в області голови було виявлено гр. ОСОБА_3, яка згодом померла.

Син загиблих - ОСОБА_2 28.02.2017 року в рамках даної кримінальної справи визнаний потерпілим. Він та його представник отримали доступ до матеріалів даної справи (а.с.134,135).

Під час розслідування вказаної кримінальної справи ОСОБА_1 допитувався органом досудового розслідування, що вбачається з письмових поясненнях та протоколу допиту свідка від 26.09.2001 року (а.с.121-126).

У вказаному протоколі допиту свідка зафіксовано, що ОСОБА_1 визнав той факт, що він неодноразово брав гроші в борг від померлого ОСОБА_2 та на момент допиту боргує йому 34000 доларів США. Вказану суму ОСОБА_1 зобов'язався поступово віддавати офіційному опікуну дітей померлого.

Відповідно до приписів ст.374 ЦК УРСР за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.

Договір позики на суму понад п'ятдесят карбованців повинен бути укладений у письмовій формі (ст.375 ЦК УРСР).

Згідно з ч.1 ст. 45 ЦК УРСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.

Статтею 46 ЦК УРСР передбачено, що недодержання простої письмової форми, що вимагається законом (стаття 44 цього Кодексу), позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків, а у випадках, прямо зазначених у законі, тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Із даних норм слідує, що саме по собі недодержання письмової форми при укладенні договору позики не тягне за собою недійсність такої угоди. Сама по собі відсутність розписки не може бути безумовною підставою для відмови в задоволенні позову. Сторони можуть підтверджувати факт існування боргових зобов'язань будь-якими іншими доказам, крім показань свідків.

В протоколі допиту зафіксовано факт визнання ОСОБА_1 існування боргу перед ОСОБА_2 в розмірі 34000 доларів США та його зобов'язання повернути такий боргу офіційному опікуну дітей померлого, тобто весь склад боргового зобов'язання. Кожна сторінка даного протоколу допиту підписана ОСОБА_1, а тому такий слід вважати письмовим доказом.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на невизнання ним таких свідчень, оскільки з протоколу допиту слідує, що ОСОБА_1 було роз'яснено приписи ст.63 Конституції України про право не свідчити щодо себе. Також ОСОБА_1 був попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, а тому вважати недостовірною інформацію відображену в даному протоколі підстав немає.

Також колегія суддів вважає помилковим посилання апелянта на ст.46 ЦК УРСР, оскільки протокол допиту свідка від 26.09.2001 року не може вважатися показаннями свідка в розумінні ст. 63 ЦПК України (в редакції станом на момент розгляду справи судом першої інстанції), позаяк свідки судом першої інстанції не допитувалися. Даний доказ є саме як письмовий доказ, що підтверджує факт визнання відповідачем існування боргу.

Щодо відсутності вироку по кримінальній справі №6106801, то ця обставина не має жодного правого значення, оскільки предметом розгляду даної цивільної справи не є відшкодування шкоди завданої злочином чи смертю. Тобто таким вироком і не можуть встановлюватися якісь преюдиційні обставини по даній цивільній справі.

Показанням допитаного в суді апеляційної інстанції як свідка відповідача ОСОБА_1, що при допиті його слідчим прокуратури згідно протоколу від 26 вересня 2001 року він себе оговорив щодо отримання від ОСОБА_2 у борг 34 000 доларів США через застосування до нього психологічного та фізичного впливу, а також, що документів, які ним підписні при допитах він не читав, колегія суддів надає критичну оцінку і не бере до уваги, оскільки такі жодним чином не підтверджені належними, допустимими та достовірними доказами, і фактично є надуманими та намаганням уникнути виконання цивільного зобов'язання та цивільно- правової відповідальності.

Таким чином, матеріалами справи доведено факт існування між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 станом на травень 2001 року правовідносин, що випливають з договору позики та невиконання відповідачем станом на день пред'явлення позову (02.03.2017року) свого зобов'язання за договором позики в розмірі 34000 доларів США.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З витребуваної судом апеляційної інстанції копії спадкової справи №870/2004 року, заведеної за померлим ОСОБА_2, вбачається, що спадкоємцями, які прийняли спадщину за померлим ОСОБА_2, в рівних долях по Ѕ частці є позивач ОСОБА_2 та його брат ОСОБА_4, а тому до них обох перейшло і право вимоги в рівних частках до ОСОБА_1 про повернення заборгованості. (а.с.206-221).

Борг за договором позики укладеного між ОСОБА_1 та померлим ОСОБА_2 становить 34000 дол. США, що по курсу НБУ станом на 01.03.2017 року становить 918000грн. Оскільки відповідач визнав борг на травень 2001 року, то строк порушеного зобов'язання починає діяти з наступного місяця, тобто з 01.06.2001 року. Загальна сума процентів у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України за період з 01.06.2001 року по 01.03.2017 року складає 16076 дол. США, що по курсу НБУ станом на 01.03.2017 року становить 434052грн. Загальна сума боргу становить 1352052грн.

Враховуючи, що право вимоги до ОСОБА_1 про повернення заборгованості за договором перейшло до обох спадкоємців в рівних частках, позивач, як один із спадкоємців, має право на стягнення з відповідача Ѕ частини заборгованості за договором позики в сумі 676026 грн., яка складається із заборгованості за боргом в розмірі 459 000грн. та 3% річних в розмірі 217026грн. В цій частині позов є обґрунтований та підлягає до задоволення.

Стосовно посилання апелянта на пропуск позивачем позовної давності, то на думку колегії суддів такий не пропущено.

Так, за загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України).

В даному випадку факт існування боргових зобов'язань зафіксовано в матеріалах кримінального провадження.

Виходячи з приписів чинного КПК України, доступ до матеріалів кримінального провадження можуть мати лише певні учасники такого кримінального провадження.

В даному випадку позивач міг отримати такий доступ лише з моменту визнання його потерпілим по кримінальному провадженні згідно постанови слідчого від 28.02.2017 року, а відтак саме з цієї дати він міг дізнатися про порушення свого права та особу, яка його порушила.

Таким чином, строки позовної давності позивачем не пропущено.

З врахуванням вищенаведеного апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції, відповідно до п.п.1,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

У відповідності до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (ч.10 ст.141 ЦПК України).

Позивачем пред'явлено вимоги на 1352052 грн. Апеляційним судом такі задоволено частково в розмірі 626026 грн., що становить 50% від пред'явлених вимог. Позивачем сплачено судовий збір за подачу позову в сумі 8000 грн., відповідач за подання апеляції сплатив 8800 грн., а тому у відповідності до ч.10 ст.141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягає стягненню різниці судових витрат в розмірі 400 грн. (8000+8800=16800/2=8400 грн. з кожного).

Виходячи з наведеного та керуючись ст.ст. 141, 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 11 серпня 2017 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер суду невідомий), мешканця АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1), мешканця АДРЕСА_1, Ѕ частину заборгованості за договором позики в сумі 676026 грн. , яка складається із заборгованості за боргом в розмірі 459 000грн. та 3% річних в розмірі 217026 грн.

В решті заявлених вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 400 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складення повного рішення.

Повний текст постанови складено 19 квітня 2019 року

Головуючий:

Судді: