Постанова

Іменем України

10 квітня 2019 року

місто Київ

справа № 761/16621/16-ц

провадження № 61-12967св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 31 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Іванченка М. М., Желепи О. В., Рубан С. М.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4., в якому, з урахуванням уточнень, просив стягнути з відповідача на свою користь 1/4 частину отриманого доходу від використання спільного майна - квартири АДРЕСА_1: за договором оренди від 13 листопада 2014 року № 13/11/14 за період з 13 листопада 2014 року до 15 березня 2016 року в розмірі 115 732, 69 грн, з яких: 107 161, 79 грн - 1/4 частина доходу від використання спільного майна, 6 537, 29 грн інфляційних втрат та 2 033, 61 грн - 3 % річних; за договором оренди від 19 липня 2016 року за період з 22 липня 2016 року до 22 жовтня 2016 року в розмірі 36 104, 84 грн, що становить еквівалент 1 412, 00 дол. США.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 1/4 частина квартири АДРЕСА_1 належить позивачу, а відповідачу належить 3/4 частини зазначеної квартири. Як зазначив позивач, йому стало відомо, що відповідач передала квартиру в оренду за договором оренди від 13 листопада 2014 року № 13/11/14. Квартира передана орендарю, що підтверджується актом прийому-передачі. За умовами договору орендна плата становить 1 400, 00 євро, яка виплачується в гривнях за курсом, встановленим Національним банком України на день виплати щомісячного платежу.

Пізніше відповідачем укладений інший договір оренди від 19 липня 2016 року та квартира передавалась в оренду другому орендарю. Як зазначає позивач, відповідач отримувала дохід від здачі квартири в найм, проте грошові кошти між співвласниками не розподілялись та позивачу не було сплачено 1/4 частини доходу від оренди.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач поданий позов не визнав, вважав його необґрунтованим та таким, у задоволенні якого необхідно відмовити.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 07 червня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 105 360, 77 грн, 14 947, 07 грн інфляційних втрат, 2 093, 57 грн - три відсотки річних, а разом 122 401, 41 грн, вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що на картковий рахунок ОСОБА_4 надходили кошти за оренду квартири, 1/4 частина якої належить позивачу. У судовому засіданні не надано доказів, що між сторонами була домовленість щодо розподілу доходу від оренди квартири, яка належить сторонам на праві спільної часткової власності. ОСОБА_4 у період дії договорів оренди перебувала в шлюбі та не проживала однією сім'єю зі своїми батьками, позивачем та третьою особою, тому суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 1/4 частини доходів, отриманих за договором оренди від 13 листопада 2014 року.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 31 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 червня 2017 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, керувався тим, що відповідно до виписки з рахунку НОМЕР_1, відкритогоОСОБА_4 у ПАТ «Універсал банк», відповідачем на рахунок ОСОБА_3 перераховувались кошти, що не заперечується самим позивачем. Суд критично оцінив пояснення позивача щодо того, що грошові кошти, які він отримував від позивача, не були коштами за орендну плату, оскільки позивач не пояснив підстави переказу цих коштів. Оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про обставини, на які посилається позивач, що, в свою чергу, спростовуються наявною в матеріалах справи випискою за рахунком ОСОБА_4 та поясненнями сторін, тому суд дійшов висновку, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 червня 2017 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просив рішення суду апеляційної інстанції скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що суд апеляційної інстанції неналежним чином оцінив наявні у матеріалах справи докази та не врахував, що відповідач не передавала позивачу частину коштів, які отримала від використання спільного майна. Зазначив, що виписка з рахунку НОМЕР_1 не містить інформації щодо того, що позивач отримував від відповідача належні йому грошові кошти. Заявник також послався не те, що суд не мав брати до уваги пояснення ОСОБА_5, оскільки вони є суперечливими та необ'єктивними. Окрім цього, суд дійшов безпідставного висновку про те, що заявник мав доступ до платіжної картки відповідача і розпоряджався наявними на ній коштами.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 11 грудня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у березні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають застосуванню правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 15 квітня 1993 року та договору дарування від 10 вересня 2015 року, 1/4 частина квартири АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3, а 3/4 частини цієї квартири - ОСОБА_4

13 листопада 2014 року між ОСОБА_4 та Місією Міжнародного комітету Червоного Хреста в Україні укладено договір оренди № 13/11/14, за умовами якого визначено, що орендодавець здає в оренду орендарю мебльоване житлове приміщення квартири АДРЕСА_1 для проживання співробітників Місії Міжнародного комітету Червоного Хреста в Україні терміном з 13 листопада 2014 року до 12 листопада 2015 року зі сплатою 1 400, 00 євро, які виплачуються в українських гривнях за курсом, встановленим НБУ на день виплати щомісячного платежу. Цього ж дня між сторонами підписано акт прийому-передачі приміщення.

Умовами договору оренди від 13 листопада 2014 року № 13/11/14 не визначено порядку сплати орендних платежів. Сторони в судовому засіданні пояснили, що орендні платежі сплачувались на банківський рахунок ОСОБА_4 НОМЕР_1, відкритий в ПАТ «Універсал банк».

Згідно з відомостями з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб - платників податку станом на 07 квітня 2017 року ОСОБА_4 отримала від Місії Міжнародного комітету Червоного Хреста в Україні дохід на загальну суму 523 145, 44 грн, утримано податку 94 424, 24 грн.

Відповідно до виписки за рахунком ОСОБА_4 за період з 17 листопада 2014 року до 28 січня 2016 року на рахунок відповідача надійшло коштів із призначенням платежу - орендна плата за договором оренди № 13/11/14 на загальну суму 421 443, 09 грн.

Згідно із випискою за рахунком НОМЕР_1, відкритим ОСОБА_4 у ПАТ «Універсал банк», відповідачем на рахунок ОСОБА_3 перераховувались кошти, що не заперечувалось самим позивачем.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За змістом статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частин першої, другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння і користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Згідно зі статтею 359 ЦК України плоди, продукція та доходи від використання майна, що є у спільній частковій власності, надходять до складу спільного майна і розподіляються між співвласниками відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Застосувавши наведені норми права до спірних правовідносин, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивач має право на отримання доходів від здачі в оренду належної йому спільно з відповідачем квартири.

Суд апеляційної інстанції, встановивши відповідні обставини, оцінивши наявні докази у матеріалах справи у сукупності, правильно застосував положення статті 359 ЦК України та обґрунтовано відмовив у задоволенні позову, встановивши, що відповідачем сплачувались кошти на рахунок позивача.

Разом з тим, доводи касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції неналежним чином оцінив наявні у матеріалах справи докази, зокрема, виписку з рахунку НОМЕР_1, яка не містить інформації щодо того, що позивач отримував від відповідача належні йому грошові кошти, доказів наявності доступу до платіжної картки відповідача і розпорядження наявними на ній коштами,зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та здійснювати переоцінку докази.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57 - 60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів та відповідає вимогам статей 212, 213 - 215, 303, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України

«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Верховний Суд дійшов переконання, що суд апеляційної інстанції розглянув спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 31 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик