Справа № 589/598/18
Провадження № 2/589/185/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року

Шосткинський міськрайонний суд Сумської області у складі:

головуючої судді Курбанової А.Р.

за участі секретаря судового засідання Ніколаєнко В.В.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Шостка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності на квартиру шляхом виселення,-

ВСТАНОВИВ:

19 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності на квартиру шляхом виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 . В обґрунтування позову посилається на те, що шлюб між ним та відповідачем розірвано рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 08.02.2018р. Позивачу на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03.07.2008р. належить квартира АДРЕСА_1 . Будь-які правочини щодо користування даною квартирою між позивачем та відповідачем не вчинялися, відповідач залишилася проживати у спірній квартирі, відмовляється добровільно виселитись, що створює суттєві незручності в користуванні власністю, тому позивач вважає, що вона повинна бути виселена із вказаної квартири.

В свою чергу 06.06.2018р. відповідач надала до суду відзив, в якому заперечуючи проти позову зазначила, що спірна квартира була набута подружжям за час їх шлюбу, за спільні кошти подружжя, а тому є об`єктом спільної сумісної власності сторін.

25.10.2018р. позивачем була подана відповідь на відзив, в якій останній спростовуючи доводи відповідача зазначив, що спірна квартира не може бути предметом спільної сумісної власності подружжя, оскільки була придбана за кошти, зароблені особисто ним.

В судовому засіданні позивач наполягав на задоволенні позову з підстав, викладених у ньому.

Відповідач, заперечуючи проти позову, зазначила, що рішенням суду за нею визнано право власності на 1/2 частину спірної квартири, а тому, будучи співвласником житла, вона не може бути виселена з нього.

Суд, заслухавши думки сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовуються вимоги, перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони з 08.06.1991р. перебували між собою у шлюбі, який розірвано рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 08.02.2018р. у справі № 589/4497/17 /а.с.4/.

У 2008 році на підставі договору купівлі-продажу позивач набув у власність квартиру АДРЕСА_1 /а.с.3/.

Згідно з довідкою, виданою приватним підприємством «Житлово-експлуатаційна дільниця №1» у квартирі АДРЕСА_1 , крім позивача, зареєстровані також: ОСОБА_2 (відповідач) та ОСОБА_1 /а.с.5/.

Посилаючись на те, що відповідач, будучи колишнім членом сім`ї позивача, досі зареєстрована та фактично проживає у належній йому квартирі та добровільно не залишає житло, останній просить суд ухвалити рішення, яким виселити відповідача зі спірної квартири.

Разом з тим, рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 10.10.2018р. у цивільній справі № 589/4459/17 за ОСОБА_2 визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Підставою для ухвалення вказаного рішення стали висновки суду про набуття спірної квартири сторонами у спільну сумісну власність під час щлюбу. Вказане рішення було залишено без змін постановою апеляційного суду Сумської області від 10.12.2018р. і набрало законної сили.

З огляду на викладене, суд вважає безпідставними доводи позивача про те, що спірне житло є його особистою власністю.

Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають в приватній власності будинок (квартиру), користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Аналогічну норму містять також ст. 383 ЦК України.

При цьому, слід зазначити, що відповідно до статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Статтею 346 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Враховуючи викладене в сукупності, суд дійшов висновку, що відповідач, будучи співвласником квартири не може бути виселена з неї, тобто позбавлена права володіння і користування житлом, що є її власністю. При цьому, положення статті 406 ЦК України, на які посилається позивач і які стосуються сервітутного права, тобто права користування особою чужим майном, не розповсюджуються на спірні правовідносини.

За таких обставин, у суду відсутні правові підстави для задоволення позову.

Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, суд залишає судові витрати за позивачем.

Керуючись ст.ст. 16, 316, 317, 319, 321 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 12, 76-81,83, 141, 223, 258, 259 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Сумського апеляційного суду через Шосткинський міськрайонний суд Сумської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Текст судового рішення складений 26.04.2019р.

Суддя Шосткинського міськрайонного суду

Сумської області А.Р.Курбанова