КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№22-ц/824/6323/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2019 року місто Київ

справа № 754/12763/16-ц

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Волошина В.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 лютого 2019 року, ухвалене під головуванням судді Панченко О.М., повний текст рішення складено 12 лютого 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2, в якому просив стягнути з останнього на свою користь:

заборгованість за договором позики від 18 квітня 2008 року у сумі 2678000,00 грн.;

три відсотки річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 593856,00 грн.;

грошові кошти з урахуванням індексу інфляції від суми заборгованості у розмірі 3417891,70 грн. та судові витрати у сумі 6890,00 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 18 квітня 2008 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, у письмовій формі у вигляді розписки, згідно якого останній отримав грошові кошти в розмірі 100000,00 доларів США, що відповідно до курсу НБУ станом на 06.09.2016 року становить 2678000,00 грн.

Вказував, що відповідач зобов'язався повернути зазначену позику у строк до 18.04.2009 року, однак взяті на себе зобов'язання останній не виконав, грошові кошти не повернув.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 11 лютого 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просиврішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 лютого 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування скарги посилався на те, що судом надано неналежну оцінку показанням свідків та доказам, які містяться в матеріалах справи, а тому рішення суду підлягає скасуванню.

Зазначав, що встановивши факт отримання позивачем у борг коштів та не повернення їх позивачу у визначений в розписці строк, суд не урахував, що на забезпечення виконання відповідачем своїх зобов'язань по поверненню коштів, відповідач у заставу передав автомобіль НОМЕР_1 та гараж у місті Києві по вул. Коперника.

Разом з тим, відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта стосовно ОСОБА_2 відсутня інформація щодо наявності у відповідача права власності на гараж у місті Києві по вул. Коперника, а також згідно листа Головного сервісного центру МВС України від 20 лютого 2018 року за відповідачем у період з 18 квітня 2008 року по 12 лютого 2018 рік не було зареєстровано автомобіль НОМЕР_1.

Вказував, що за таких обставин, він звернувся до Оболонського УП ГУ НП у м. Києві із заявою, на підставі якої відкрито кримінальне провадження від 22 липня 2015 року відносно ОСОБА_2 за ч.4 ст.190 КК.

Посилався на те, що він позбавлений в захисті своїх майнових прав за рахунок заставленого майна, оскільки воно ніколи не належало відповідачу.

Вважав, що оскільки за домовленістю сторін строк повернення боргу згідно розписки від 18 квітня 2008 року неодноразово продовжувався, то строк позовної давності пропущено з поважних причин.

Вказував на те, що суд не урахував, що у протоколі одночасного допиту від 05 листопада 2015 року згідно матеріалів кримінального провадження № 0007006 на запитання до ОСОБА_2 останній повідомив, що кошти були повернуті частками, не в строк визначений розписці, останній платіж відбувся близько 2-3 років тому. Крім того, що строк повернення боргу продовжувався за згодою позивача та відповідача підтвердили і свідки ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, проте судом взагалі не було надано оцінку даним показанням.

10 квітня 2019 року надійшов відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, в якому останній просив рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 лютого 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на те, що рішення суду є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що посилання позивача на те, що кошти отримані у борг не були повернуті відповідачем у строк не відповідає дійсності, оскільки кошти були повернуті у повному обсязі. Вказував на те, що позивач звернувся з позовом до суду за захистом своїх прав лише 18 жовтня 2016 року, тобто через чотири роки після спливу строків позовної давності. Оскільки було подано заяву про застосування строків позовної давності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Відповідач у судове засіданні апеляційного суду не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справи у його відсутність відповідно до положень ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його предстваника, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 18 квітня 2008 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_2 взяв у борг 100000 доларів США на особисті потреби у ОСОБА_1 та зобов'язався повернути кошти 18 квітня 2009 року, що підтверджується розпискою складеною відповідачем.

Також, у розписці від 18 квітня 2008 року зазначено, що у разі невиконанні взятих зобов'язань за вказаною розпискою, борг буде повернуто за рахунок майна, що належить ОСОБА_2 у розмірі 100000 доларів США (наприклад: автомобіль НОМЕР_1, гараж у місті Києві по вул. Коперника).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності про застосування якої заявлено представником відповідача у справі. Мотиви поновлення такого строку, що зазначені позивачем в письмовому клопотанні про поновлення таких строків суд першої інстанції вважав не поважними та такими, що не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на досліджених судом доказах та вимогах матеріального та процесуального закону, з огляду на наступне.

Так, згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов'язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Частинами першою, другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до ст.ст.525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем 18 квітня 2008 року було надано відповідачу у позику грошові кошти в розмірі 100000 доларів США на строк до 18 квітня 2009 року.

Факт укладення договору позики та передачі грошових коштів підтверджується складеною відповідачем власноруч та підписаною у присутності свідка розпискою від 18 квітня 2008 року.

Таким чином, вказана розписка містить в собі відомості щодо отримання відповідачем коштів у борг та зобов'язання щодо повернення боргу у визначений строк.

Належних і допустимих доказів на підтвердження того, що вказані в розписці грошові кошти у розмірі 100000 доларів США були повернуті позикодавцю у строк, обумовлений в розписці - до 18 квітня 2009 року відповідачем ОСОБА_2 не було надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції.

Станом на дату розгляду справи оригінал розписки перебуває у позивача ОСОБА_1, що за правилом ст.545 ЦК України, також свідчить про невиконання позичальником ОСОБА_2 зобов'язання по поверненню позики.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що наявність складеної розписки про отримання відповідачем у позивача коштів та неповернення відповідачем цих коштів свідчить про невиконання відповідачем своїх зобов'язань визначених борговою розпискою.

02 грудня 2016 року відповідачем було подано до суду першої інстанції заяву про застосування строків позовної давності до позовних вимог.

За правилами статей 256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Як вбачається з копії розписки, яка міститься в матеріалах справи, сторонами визначено строк повернення коштів взятих у борг - 18 квітня 2009 року, тобто позивач мав право звернутися до суду з позовом про стягнення з відповідача боргу до 18 квітня 2012 року.

З даним позовом позивач ОСОБА_1 звернувся до суду 18 жовтня 2016 року, тобто після спливу загального строку позовної давності.

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

З урахуванням того, що відповідач ОСОБА_2подав заяву про застосування строків позовної давності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про те, що на забезпечення виконання відповідачем своїх зобов'язань по поверненню коштів, відповідач у заставу передав автомобіль НОМЕР_1 та гараж у місті Києві по вул. Коперника, проте відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта стосовно ОСОБА_2 відсутня інформація щодо наявності у відповідача права власності на гараж у місті Києві по вул. Коперника, а також згідно листа Головного сервісного центру МВС України від 20 лютого 2018 року за відповідачем у період з 18 квітня 2008 року по 12 лютого 2018 рік не було зареєстровано автомобіль НОМЕР_1, у зв'язку з чим позивач позбавлений права в захисті майнових прав за рахунок заставленого майна, оскільки воно ніколи не належало відповідачу, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки позивач звернувся з позовом до суду про стягнення боргу за договором позики, судом першої інстанції відмовлено у задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності, тому наявність чи відсутність заставного майна у відповідача, не було предметом дослідження у даній справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що оскільки за домовленістю сторін строк повернення боргу згідно розписки від 18 квітня 2008 року неодноразово продовжувався, то строк позовної давності пропущено з поважних причин, колегія суддів відхиляє, враховуючи наступне.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За приписами статтей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б обґрунтовано підтверджували існування обставин, про які останній зазначає в позові та апеляційній скарзі, а саме, що за домовленістю між позивачем та відповідачем строк повернення боргу неодноразово продовжувався.

Вказані твердження ґрунтуються виключно на поясненнях позивача та свідків та жодними іншими документами не підтверджені. При цьому, слід зауважити, що покази свідків у даній справі не можуть прийматися до уваги, оскільки відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. З огляду на зазначене, показаннями свідків не може доводитися факт продовження строків виконання зобов'язання за договором позики.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, судова колегія приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги та залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 лютого 2019 року -залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 26 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: