ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3039/19 Справа № 205/5231/17 Суддя у 1-й інстанції - Шавула В. С. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Варенко О.П.,

суддів Лаченкової О.В., Свистунової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку ПриватБанк

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2018 року

у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку ПриватБанк до ОСОБА_1 про виселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2017 року позивач ПАТ КБ ПриватБанк звернувся до суду з вищезазначеним позовом посилаючись на те, що відповідач мешкає у належному позивачу домоволодінні № 74 по вул.Нарвській у м. Дніпрі, без правових на те підстав та відмовляється у добровільному порядку його звільнити.

У зв'язку із вищезазначеним, просить виселити відповідача з домоволодіння № 74 по вул.Нарвській у м. Дніпрі, без надання іншого жилого приміщення та зі зняттям з реєстраційного обліку у вказаному домоволодінні.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2018 року у задоволенні позову ПАТ КБ ПриватБанк до ОСОБА_1 про виселення відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду від 30 серпня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні позову, оскільки посилався на відсутність дозволу органу опіки та піклування на виселення неповнолітньої дитини відповідача, тоді як дитина відповідача не має права власності та користування спірним володінням, на наявність рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 29 вересня 2015 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2016 року, якими у задоволенні позову ПАТ КБ ПриватБанк про виселення таких осіб було відмовлено, залишивши поза увагою, що позивач змінив підстави звернення до суду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні в частині правового обгрунтування відмови у задоволенні позову з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення (ч.4 ст.367 ЦПК України).

Судом встановлено, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ПАТ «КБ «Приватбанк» є власником домоволодіння, розташованого в м. Дніпро, вул. Нарвська, буд.74.

Згідно довідки про склад сімї, наданої квартальним комітетом № 54 від 27 вересня 2017 року, за адресою, м. Дніпро, вул. Нарвська, буд.74, зареєстрована відповідач з її неповнолітньою донькою ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Враховуючи, що право користування майном члена сімї власника житла повязано з моментом здійснення реєстрації за місцем проживання особи, висновок суду про необхідність згоди органів опіки та піклування при виселенні не відповідає нормам чинного законодавства, оскільки така згода необхідна лише у випадку, якщо дитина є власником (співвласником), або має право на користування жилим приміщенням, що відчужується.

Встановлено та підтверджується матеріалами справи, що неповнолітня ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, під час укладення договору іпотеки не була зареєстрована у спірному будинку та не мала права користування ним.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 61-5347св18, постанові Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 61-21310св18.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст. 82 ЦПК України).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2015 року та рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2016 року звернуто стягнення на предмет іпотеки домоволодіння № 74 по вул.Нарвській у м. Дніпрі на підставі договору іпотеки № DNG0G100002220 від 22 червня 2007 року, укладеного між сторонами, у задоволенні позовних вимог ПАТ «КБ «Приватбанк про виселення, зокрема, відповідача відмовлено.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2016 року вступило в законну силу та доказів його скасування матеріали справи не містять.

Крім того, зазначеним рішенням апеляційної інстанції визначено, що виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки відстрочити до закінчення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року.

07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до статті 1 якого, протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню цього слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови.

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) зазначене майно.

Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до і після прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» залишаються в силі, а їх виконання зупиняється до вдосконалення механізму, передбаченого статтею 3 цього Закону.

Крім того, згідно зі статтею 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1196цс15 та від 10 червня 2015 року у справі № 6-2096цс16.

Ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки без винесення рішення про виселення мешканців, не позбавляє іпотекодержателя права звернутися з таким позовом окремо.

З огляду на вищевикладене, спірне домоволодіння, виступає як забезпечення зобов'язань за споживчим кредитом, наданим в іноземній валюті, тобто підпадає під дію вказаного Закону.

Із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 01 грудня 2016 року вбачається, що право власності на домоволодіння було зареєстровано за ПАТ КБ ПриватБанк шляхом позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі договору іпотеки № DNG0G100002220 від 22 червня 2007 року.

На момент вчинення позивачем нотаріальної дії чинним був Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до якого не може бути примусово стягнуто (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, якщо таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв. метрів для житлового будинку.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги.

Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

14 червня 2017 року рекомендованим листом позивачем відповідачу ОСОБА_1 була направлена письмова вимога (претензія) протягом одного місяця звільнити домоволодіння № 74 по вул.Нарвській, 74 у м.Дніпро (а.с. 5).

Відповідно до частини 3 статті 109 ЖК України звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Із системного аналізу положень статті 109 ЖК України, статті 40 Закону України "Про іпотеку" випливає, що всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги у тому разі, якщо іпотекодержатель прийняв рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

За таких обставин, якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи, Банк направляв відповідачу письмову вимогу про добровільне виселення, в якій зазначив стислий зміст порушеного зобов'язання, запропонував виконати його та попередив про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги, а також запропонував звільнити іпотечне майно в добровільному порядку (а. с. 5 ).

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази отримання ОСОБА_1 таких вимог.

Викладене свідчить про те, що відсутні передбачені законом підстави для задоволення позову про виселення боржника.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову є правильним, проте суд першої інстанції помилково зазначив підстави відмови: порушення права на житло малолітньої дитини, в той час, як заявлений позов, з урахуванням встановлених обставин, є передчасним.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

У зв'язку з чим колегія суддів вважає необхідним змінити рішення суду першої інстанції в частині обгрунтування підстав відмови в задоволенні позову, а саме з підстав його передчасності.

Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у звязку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку ПриватБанк задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2018 року змінити в частині обґрунтування підстав відмови у задоволенні позовних вимог.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий О.П.Варенко

Судді: О.В.Лаченкова

ОСОБА_3