ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/654/19 Справа № 201/489/17 Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_1 Суддя-доповідач: ОСОБА_2.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Вітько Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі Прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа Перша дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання права користування квартирою та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 14 грудня 2015 року помер її чоловік ОСОБА_5, який на час смерті постійно проживав за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1. Вказана квартира надана для вселення матері ОСОБА_5 ОСОБА_6 разом із членами її родини на підставі ордеру №1355 від 29 грудня 1986 року. З 2012 року і по теперішній час позивач постійно проживала разом зі своїм чоловіком у вказаній квартирі, сплачувала за комунальні послуги, однак вона не зареєструвала своє місце проживання у спірній квартирі, а тому вважає, що вона має право на користування квартирою. 19 грудня 2016 року позивач отримала довідку про склад сімї та довідалась, що у квартирі зареєстрованим значиться син чоловіка від першого шлюбу ОСОБА_4, який ще на початку 1990-х років разом зі своєю матірю виїхав до Закарпаття, а отже втратив право користування вказаною квартирою. Тому, уточнивши позовні вимоги, позивач просила визнати за нею право користування квартирою №21 в будинку №5 по пров. Штабному у місті Дніпрі, а також визнати відповідача таким, що втратив право користування зазначеною квартирою (а.с. 4-6, 25-27).

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2017 року позов задоволено, визнано за позивачем право користування квартирою №21 в будинку №5 по провулку Штабному у місті Дніпро; визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право користування вказаною квартирою.

В апеляційній скарзі Прокуратура Дніпропетровської області, діючи в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення в частині визнання права користування та ухвалення у цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні даної позовної вимоги.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується, зокрема, письмовою розпискою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7 (а.с. 182), яка долучена до матеріалів справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість заочного рішення суду, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції у повному обсязі з ухваленням нового судового рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що згідно копії ордеру на жиле приміщення №1355 від 29 грудня 1986 року, виданого виконавчим комітетом Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська, надано право на вселення до квартири АДРЕСА_1 (м. Дніпро) ОСОБА_8 та членам її сімї: чоловіку ОСОБА_9, сину ОСОБА_5, невістці ОСОБА_10, онуку ОСОБА_4 (а.с. 7).

Як вбачається з копії довідки про склад сімї від 19 грудня 2016 року №38150, виданої КП Міські комунальні платежі Дніпровської міської ради, у квартирі АДРЕСА_2 з 02.08.1994 року зареєстрований ОСОБА_4; за вказаною адресою також були зареєстровані з 07.04.1987 року по 14.06.1994 року ОСОБА_11 та з 07.04.1987 року по 21.03.1989 року ОСОБА_9 (а.с. 8). Вказана довідка не містить інформації про те, що у вказаній квартирі зареєстрований чи був зареєстрований у будь-який період часу ОСОБА_5.

08 грудня 2012 року між громадянином ОСОБА_12 Федерації ОСОБА_5 та громадянкою України ОСОБА_3 (без зазначення по-батькові) було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії І-ПН №759865, виданого Управлінням РАЦС Адміністрації міста Сургута Ханти-Мансійського автономного округу - Юрги, ОСОБА_13 (а.с.9).

14 грудня 2015 року громадянин ОСОБА_13 ОСОБА_5 помер у м. Москва ОСОБА_12 Федерації, відповідно до копії свідоцтва про смерть серії VІ-МЮ №869427, виданого Тушинським відділом РАЦС Управління РАЦС м. Москви 15.12.2015 року (а.с.10).

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - ЖЕО (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на імя якого видано ордер.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 Житлового кодексу Української РСР, члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Частиною 2 вказаної вище статті передбачено, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно ч. 1 ст. 65 ЖК УРСР, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сімї наймача, набувають рівного з іншими членами сімї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сімї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ч. 2 ст. 65 ЖК УРСР).

За положеннями ч. 1 ст. 106 ЖК УРСР, повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача.

У пункті 9 Пленуму Верховного Суду УРСР від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» розяснено, зокрема, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Також у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз'яснено, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому».

Згідно ч.1 та 2 ст. 71 Житлового Кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сімї відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.

Статтею 72 Житлового Кодексу України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року, за відсутності поважних причин у мешканця житла щодо його постійного не проживання за місцем знаходження житла, він може бути визнаний судом особою, такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності; приймаючи до уваги, що позивач не зареєстрована у якості такої, що проживає у ІНФОРМАЦІЯ_2; враховуючи, що суду не представлені докази про те, що у вказаній квартирі зареєстрований чи був зареєстрований у будь-який період часу ОСОБА_5, з яким позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі; враховуючи непредставлення позивачем належних та допустимих доказів наявності згоди на її вселення до спірної квартири з боку зареєстрованих, проживаючих у вказаній квартирі осіб, зокрема, відповідача ОСОБА_4, який у період з 07.12.2012 року по 14.12.2015 року не був визнаний таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням; приймаючи до уваги непредставлення позивачем належних, допустимих та достатніх доказів постійного проживання позивача у вказаній (спірній) квартирі; враховуючи, що позивач зареєстрована у якості проживаючої за адресою: м. Дніпро ж/м Тополя-2 АДРЕСА_3, що підтверджується письмовими матеріалами справи, - колегія приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_3 про визнання за нею права користування квартирою №21 в будинку №5 по провулку Штабному у місті Дніпро.

Представлені позивачем квитанції про сплату комунальних послуг у 2016 році не приймаються до уваги судом, оскільки платником за ними значиться саме відповідач ОСОБА_4 (а.с. 45-53).

Суд критично ставиться до пояснень свідків ОСОБА_14, яка є невісткою позивачки, та ОСОБА_15, яка перебуває з позивачкою у дружніх стосунках, оскільки вказані особи є зацікавленими у вирішенні справи на користь позивачки.

Пояснення свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17 не свідчать про обізнаність вказаних осіб про наявність у ОСОБА_5 у 2012 2015 роках права користування спірною квартирою, про надання згоди ОСОБА_5, ОСОБА_4 на постійне проживання позивачки в квартирі АДРЕСА_2 та факту саме постійного проживання позивачки у вказаній квартирі.

Посилання позивачки на те, що її чоловік ОСОБА_5, який помер, був включений до ордеру №1355 від 29 грудня 1986 року на квартиру АДРЕСА_1 не доводять факту наявності у ОСОБА_5 права користування вказаною квартирою у період з 07.12.2012 року по 14.12.2015 року (з часу реєстрації шлюбу з позивачкою по час смерті), враховуючи, що суду не представлені докази факту реєстрації ОСОБА_5 у вказаній квартирі.

Крім того, приймаючи до уваги, що квартира АДРЕСА_2 перебуває у комунальній власності, місцевим судом безпідставно не залучено до участі у справі Дніпровської (Дніпропетровської) міської ради; позивачем безпідставно не предявлено позов про визнання права користування квартирою до територіальної громади в особі Дніпровської (Дніпропетровської) міської ради.

Враховуючи відсутність підстав для визнання за позивачкою права користування квартирою №21 в будинку №5 по провулку Штабному у місті Дніпро, колегія приходить до висновку, що ОСОБА_3 не є належним позивачем за позовною вимогою про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування вказаною вище квартирою.

Крім того, належних, допустимих та достатніх доказів факту непроживання відповідача у вказаній квартирі суду не надано; згідно представлених суду квитанцій щодо сплати комунальних послуг по спірній квартирі у 2016 році, саме відповідач зазначений у якості платника.

Враховуючи наведене, відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Колегія наголошує, що відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи, що ОСОБА_3 не є належним позивачем за позовом про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою №21 в будинку №5 по пров. Штабному у м. Дніпрі, наявні підстави для виходу за межі апеляційної скарги та скасування рішення місцевого суду у повному обсязі з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Колегія наголошує, що клопотань про надання доказів, витребування доказів судом позивачем не заявлено, що підтверджується письмовими матеріалами справи, протоколом та звукозаписом судового засідання суду апеляційної інстанції.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.Враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, на користь Прокуратури Дніпропетровської області з позивача необхідно стягнути судові витрати у вигляді сплаченого апелянтом судового збору в розмірі 1920,0 грн. (відповідно до платіжних доручень на суму 1786,82 грн. на а.с. 108 та на суму 133,18 грн. на а.с. 118).

З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги положення ч. 4 ст. 367 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що заочне рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у повному обсязі з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Прокуратури Дніпропетровської області задовольнити.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2017 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права користування квартирою та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1) на користь Прокуратури Дніпропетровської області () судові витрати в сумі 1786 (одна тисяча сімсот вісімдесят шість) грн. 80 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді