Номер провадження: 22-ц/813/1776/19
Головуючий у першій інстанції Целух А.П.
Доповідач Журавльов О. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.04.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

за участю секретаря Павлючук Ю.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 липня 2018 року у складі судді Целуха А.П.,

встановив:

У грудні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до суду позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, просила суд ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на 1/2 частину домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1; стягнути з ОСОБА_3 на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля КАМАЗ 5511, д.н.з. «НОМЕР_1», придбаного відповідачем 06 липня 2006 року; стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля MAN TGA 18.410, д.н.з. «НОМЕР_2», придбаного відповідачем 22 серпня 2012 року; стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля IVECO EUROCARGO 150E18, д.н.з. «НОМЕР_3», придбаного відповідачем 31 березня 2012 року; стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частини причепу ОДАЗ 9370, д.н.з. «НОМЕР_4»; стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля KIA SORENTO, д.н.з. «НОМЕР_4», придбаного відповідачем 24.03.2010 року; зобов'язати відповідача не чинити перешкод позивачці у користуванні домоволодінням за адресою по АДРЕСА_1 шляхом вселення останньої до вказаного житлового будинку.

Позов обґрунтовано тим, що в період часу з 21 листопада 2003 року до 22 січня 2013 року ОСОБА_2 перебувала з відповідачем в офіційному зареєстрованому шлюбі, проживала з ним у вказаний період, а тому, відповідно до вимог ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте сторонами під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності та підлягає поділу в рівних частках.

Оскільки сторони не мають можливість в добровільному порядку поділити спільне сумісне майно, позивач була вимушена звернутись до суду з відповідним позовом.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 19 липня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем підтверджено належними та допустимими доказами факт придбання ним домоволодіння, розташованого за адресою по АДРЕСА_1, за кошти отримані внаслідок продажу власного будинку та транспортних засобів, придбаних до укладення шлюбу з позивачкою, так і факти придбання транспортних засобів в період з липня 2006 року до 22.01.2013 року (день розірвання шлюбу), на поділ яких розраховує позивачка, натомість позивачкою не надано жодних належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження обставин, на які вона посилається, як на підставу своїх позовних вимог.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_2 через представника ОСОБА_5 В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення, про задоволення позову. Основними доводами апеляційної скарги є посилання на те, що суд першої інстанції неповно дослідив докази, зазначивши, що спірне майно є об'єктом спільної сумісної власності подружжя та наполягає на задоволенні позовних вимог.

На апеляційну скаргу представником ОСОБА_3- ОСОБА_6 надано відзив, яким вони заперечують проти задоволення апеляційної скарги. Вважають, що рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права, тому відсутні правові підстави для його скасування та задоволення позовуОСОБА_2

Указом Президента України №452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м. Одесі.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Частиною 5 статті 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 року №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019 року, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні апеляційного суду Одеської області.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 16.01.2019 року визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в складі: головуючого судді Журавльова О.Г., Комлевої О.С., Кравця Ю.І.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї викладених у відзиву, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Згідно ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 10 грудня 1996 року ОСОБА_3 придбав за договором купівлі-продажу будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2.

В 2002 році ОСОБА_3 здійснив відчуження на користь ОСОБА_7 автомобіля КАМАЗ 5511, д.н.з. «НОМЕР_5», за що отримав від останнього грошові кошти у розмірі 10000 доларів США.

В кінці 2002 року ОСОБА_3 здійснив відчуження на користь ОСОБА_8 автомобіля КАМАЗ 5410, д.н.з. «НОМЕР_6», за що отримав від останнього грошові кошти у розмірі 11000 доларів США.

Зазначені автомобілі були зареєстровані за відповідачем, згідно відповіді начальника центру №2 надання послуг пов'язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Одеси підпорядкованого УДАІ ГУМВС України в Одеській області №7/2-1090 від 19 червня 2014 року, в період до 21 листопада 2003 року.

Факт отримання відповідачем грошових коштів за вказані автомобілі підтвердили свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8

21 листопада 2003 року між відповідачем ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_7, повторно виданим 27 листопада 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі Одеського міського управління юстиції.

07 квітня 2005 року між покупцем ОСОБА_3 з однієї сторони, продавцями ОСОБА_9 та ОСОБА_10 з іншої сторони було укладено договір купівлі-продажу домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

03 червня 2005 року рішенням Малиновського районного суду м. Одеси вказаний договір купівлі-продажу було визнано дійсним та визнано за ОСОБА_3 право власності на домоволодіння за вказаною адресою.

В момент вчинення зазначеного правочину ОСОБА_3, на виконання своїх зобов'язань, сплатив подружжю ОСОБА_12 грошові кошти в розмірі 20000 доларів США - кошти, отримані в 2002 році внаслідок відчуження ним ОСОБА_7 та ОСОБА_8 своїх автомобілів. Сума заборгованості за договором купівлі-продажу на той час становила 35000 доларів США.

Відповідно до вимог ст. 1053 ЦК України, за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням. Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу).

Згідно ч. 2 ст. 604 ЦК України, зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація).

Частиною 2 статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

На виконання вказаних правових норм, борг, що виник із договору купівлі-продажу домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1, сторонами вказаного договору було замінено на договір позики. На підтвердження укладення договору позики ОСОБА_3 було складено розписку, за якою він зобов'язався сплатити подружжю ОСОБА_12 35000 доларів США відразу після продажу свого будинку, розташованого по АДРЕСА_2.

19 серпня 2005 року ОСОБА_3 продав належний йому та придбаний до укладення шлюбу з ОСОБА_2 будинок, розташований по АДРЕСА_2, громадянці ОСОБА_11 за 42000 доларів США (копія договору в матеріалах справи), з яких у серпні того ж року 35000 доларів США сплатив подружжю ОСОБА_12 на виконання позикового зобов'язання, після чого розписка про позикове зобов'язання була знищена, оскільки всі зобов'язання між ОСОБА_3 та подружжям ОСОБА_12 були виконані в повному обсязі.

Крім показань свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, вказані обставини, в частині вартості придбаного та проданого відповідачем об'єктів нерухомості, частково підтверджуються висновками будівельно-технічних досліджень: згідно висновку будівельно-технічного дослідження №23-10/12, вартість домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на момент купівлі (07 квітня 2005 року) становила 48840 доларів США; відповідно до висновку будівельно-технічного дослідження №22-10/12, вартість домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 на момент продажу (19 серпня 2005 року) становила 42202 доларів США.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти які належали їй, йому особисто.

Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У п. 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК (2947-14), ч. 3 ст. 368 ЦК) (435-15), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі №6-612цс15 та від 16 грудня 2015 року у справі №6-2641цс15.

Одночасно, аналіз статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності майна подружжя, набутого ними у період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, Верховним Суду викладений у постанові від 05.09.2018 року у справі №199/7520/15-ц.

З матеріалів справи вбачається та підтверджено належним та допустимими доказами, що домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 відповідач придбав хоч і під час перебування в шлюбі з ОСОБА_2, однак за кошти, які він отримав внаслідок продажу належних виключно особисто йому будинку та автомобілів.

Доводи апеляційної скарги про те, що частину коштів на придбання домоволодіння по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 з відповідачем зібрали за час сумісного проживання, а іншу частину їм надали батьки з її та його сторони, не підтверджені жодними доказами.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції, всупереч доводів апеляційної скарги, зробив вірні висновки, щодо відмови позивачу у задоволенні цих вимог позову.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що ОСОБА_2 також просила суд стягнути на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 транспортних засобів, які були придбані відповідачем в період часу з липня 2006 року до моменту розірвання шлюбу, тобто 22 січня 2013 року, зокрема: автомобілів КАМАЗ 5511, д.н.з. «НОМЕР_1», MAN TGA 18.410, д.н.з. «НОМЕР_2», IVECO EUROCARGO 150E18, д.н.з. «НОМЕР_3», KIA SORENTO, д.н.з. «НОМЕР_4» та причепу ОДАЗ 9370, д.н.з. «НОМЕР_4».

Судом першої інстанції вірно встановлено, що причеп ОДАЗ 9370, д.н.з. «НОМЕР_4» ніколи у власності ОСОБА_3 не перебував, а тому не може бути предметом спірних правовідносин. Інші ж транспортні засоби були придбані відповідачем в період, коли він не проживав з ОСОБА_2, та виключно за свої особисті кошти.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка позивачка ОСОБА_2 пояснила, що з моменту придбання домоволодіння по АДРЕСА_1 до моменту розірвання шлюбу, тобто 22 січня 2013 року, вона постійно проживала з відповідачем за вказаною адресою, на підтвердження чого надала копію постанови про відмову в порушені кримінальної справи від 09 травня 2011 року, складеної дільничним інспектором міліції ВМ «Застава» Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області Волонтирь Д.Ю., за текстом якої вбачається, що: 08 травня 2011 року надійшло повідомлення оператора «102», що за адресою: АДРЕСА_1 її ніби то побив чоловік.

Проте, вказаний доказ не може застосовуватись як такий, що свідчить про факт постійного проживання особи за вказаною адресою.

Крім того, свідчення ОСОБА_2 щодо періоду її сумісного проживання з відповідачем повністю спростовуються показаннями свідків ОСОБА_14, ОСОБА_15

Свідок ОСОБА_16 пояснила, що проживає з відповідачем однією сім'єю з 2008 року. В період з 2008 року по 2010 рік вони проживали у брата відповідача, оскільки в будинку на АДРЕСА_1 проводились ремонтні роботи, а з 2010 року проживають разом саме за вказаною адресою.

ОСОБА_3 пояснив суду, що він сумісно не проживає та не має будь-яких інших шлюбних відносин з ОСОБА_2 з кінця 2005 року.

Таким чином, всупереч доводів апеляційної скарги, судом першої інстанції вірно встановлені обставини справи та застосовані норми матеріального та процесуального права. Доказів, які б спростували встановлені судом обставини, матеріали справи не містять та апелянтом не надані.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 12, 13, 81, 89 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду . Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. У випадку прийняття судом відмови сторони від визнання обставин суд може встановити строк для подання доказів щодо таких обставин. Якщо зі зміною предмета або підстав позову або поданням зустрічного позову змінилися обставини, що підлягають доказуванню, суд залежно від таких обставин встановлює строк подання додаткових доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Згідно ст. 84 ЦПК України Учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази. Суд може витребувати докази також до подання позову як захід забезпечення доказів у порядку, встановленому статтями 116-118 цього Кодексу. Суд може уповноважити на одержання таких доказів заінтересовану сторону. Будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду. Особи, які не мають можливості подати доказ, який витребовує суд, або не мають можливості подати такий доказ у встановлені строки, зобов'язані повідомити про це суд із зазначенням причин протягом п'яти днів з дня вручення ухвали. У разі неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, а також за неподання таких доказів з причин, визнаних судом неповажними, суд застосовує до відповідної особи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом. Притягнення винних осіб до відповідальності не звільняє їх від обов'язку подати витребувані судом докази. У разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з'ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. У випадках, передбачених законом, апеляційний загальний суд за місцезнаходженням доказів може витребувати докази на прохання третейського суду чи міжнародного комерційного арбітражу або за заявою сторони (учасника) третейського (арбітражного) розгляду за згодою третейського суду чи міжнародного комерційного арбітражу у справі, що розглядається третейським судом (міжнародним комерційним арбітражем), у порядку, встановленому цією статтею. У разі задоволення відповідної заяви суд може зобов'язати особу, у якої такі докази витребовуються, надати такі докази безпосередньо третейському суду або міжнародному комерційному арбітражу або стороні, за заявою якої такі докази витребовуються, для подальшого їх подання третейському суду (міжнародному комерційному арбітражу). В ухвалі про витребування доказів суд вирішує питання забезпечення чи попередньої оплати витрат осіб, пов'язаних із поданням відповідних доказів.

Оскільки презумпцію спільності майна подружжя, набутого сторонами у період шлюбу відповідачем спростовано та підтверджено належними та допустимими доказами факт придбання ним домоволодіння, розташованого за адресою по АДРЕСА_1, за кошти отримані внаслідок продажу власного будинку та транспортних засобів, придбаних до укладення шлюбу з позивачкою, так і факти придбання транспортних засобів в період з липня 2006 року до 22.01.2013 року (день розірвання шлюбу), на поділ яких розраховує позивачка, натомість позивачкою не надано жодних належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження обставин, на які вона посилається, як на підставу своїх позовних вимог, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_2 Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про порушення прав апелянта є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення. Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства та на законність судового рішення.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 263, 375 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 268, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст Постанови складено 25 квітня 2019 року.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді О.С.Комлева

Ю.І.Кравець