Постанова

Іменем України

24 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 618/220/16-ц

провадження № 61-20678св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

ОлійникА. С. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Дворічанської районної державної адміністрації Харківської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_6 на заочне рішення Дворічанського районного суду Харківської області від 02 березня 2017 року у складі судді Буніна Є. О. та постанову Апеляційного суду Харківської області від 26 лютого 2018 рокуу складі колегії суддів: Сащенка І. С., Овсяннікової А. І., Коваленко І. П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Дворічанської районної державної адміністрації Харківської області про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

Позов обґрунтовано тим, що відповідач самоусунувся від виховання своїх дітей, не цікавиться їхнім життям, останнім часом не надає дітям матеріальної допомоги.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Дворічанського районного суду Харківської області від 02 березня 2017 року в позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_4 не надано належних і допустимих доказів на підтвердження умисного ухилення ОСОБА_5 від виконання своїх батьківських обов'язків.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 26 лютого 2018 року заочне рішення Дворічанського районного суду Харківської області від 02 березня 2017 року в частині відмови в позові про стягнення аліментів скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітніх дітей - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, у твердій грошовій сумі у розмірі по 10 000,00 грн на кожну дитину, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12 квітня 2016 року і до досягнення кожною дитиною повноліття. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_5 фактично погодився з визначенням аліментів у розмірі 600 євро на двох дітей, що відповідає 20 000,00 грн, які просить стягнути позивач.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2018 року ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_6звернулись до Верховного Суду з касаційними скаргами на заочне рішення Дворічанського районного суду Харківської області від 02 березня 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 26 лютого 2018 року, у якій просять скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

12 липня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за касаційними скаргами ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_6

У серпні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_5 на касаційну скаргу ОСОБА_4

У вересні 2018 року матеріали справи передано до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційні скарги мотивовано тим, що відповідач більше трьох років не приділяє уваги дітям, не піклується про їх фізичний, духовний та моральний розвиток, що підтверджено належними доказами у справі та свідчить про ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків.

Під час вирішення спору судами першої та апеляційної інстанцій не дотримано вимог статей 164, 165 СК України та всупереч вимогами цивільного процесуального закону не з'ясували фактичні обставини, які мають важливе значення для вирішення справи по суті.

Доповнення до касаційної скарги Верховний Суд до уваги не бере, оскільки вони надіслані позивачем до суду 07 серпня 2018 року, тобто поза межами строків, зазначених у частині першій статті 398 ЦПК України.

Доводи особи, яка подала відзив касаційну скаргу

Відзив на касаційну скаргу мотивовано тим, що з середини 2015 року ОСОБА_5 втратив зв'язок з дітьми внаслідок постійної зміни позивачем місця проживання, яка не бажала повідомляти його про це.

Спроби відповідача надати матеріальну допомогу, передати речі та подарунки були невдалими, з огляду на повернення відповідачу його переказів та надсилань внаслідок відсутності адресата за зазначеним місцем проживання.

Вказані вище обставини свідчать про створення позивачем перешкод відповідачу у спілкуванні з його дітьми.

Відповідач готовий виконувати рішення суду апеляційної інстанції, сплачувати відповідні грошові кошти на утримання дітей, однак до сьогодні не отримав від позивача та державного (приватного) виконавця реквізити для здійснення відповідних грошових переказів.

Зв'язок між батьком та дітьми втрачено не внаслідок винних дій відповідача, а внаслідок дій позивача, яка його унеможливлює, тому відсутні підставі для задоволення позову в частині позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки останній виявляє бажання виконувати свої батьківські обов'язки.

До моменту розірвання шлюбу сторонами відповідач брав активну участь у вихованні дітей, однак після від'їзду матері до України та внаслідок створення нею перешкод у спілкуванні з дітьми та фактичного місця проживання відповідача в іншій країні з'явилися труднощі, однак не з вини ОСОБА_5

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що згідно з витягами з книги реєстрації записів про народження відділу реєстрації актів цивільного стану Відень-Верінг ОСОБА_9 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_10 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2, батьками дітей записані ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (т. 1, а. с. 14-21 ).

Діти є громадянами України, проживають разом з матір'ю за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 23-24, 26).

Батько дітей проживає за адресою: АДРЕСА_2 (т. 2, а. с. 85).

Згідно з висновком Дворічанської районної державної адміністрації Харківської області в особі органу опіки та піклування від 26 вересня 2016 року комісія вважає недоцільним позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав щодо його дітей (т. 1, а. с. 75-76 ).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційних скарг без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами першою, другоюстатті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов'язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об'єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; хронічно зловживають алкоголем або наркотиками; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Верховний Суд виходить з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках, при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити в позові про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад.

Згідно із статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Верховний Суд виходить з того, що судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Водночас позбавлення батьківських прав батька щодо неповнолітньої дитини є крайнім заходом впливу.

З урахуванням установлених обставин суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про недостатність доказів та мотивів, які б свідчили про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав щодо неповнолітніх дітей.

Верховний Суд бере до уваги, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49).

З огляду на встановлені обставини справи щодо поведінки батька дитини, Верховний Суд зауважує, що відсутні підстави для застосування до відповідача крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав.

Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов'язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи.

Доводи касаційної скарги про встановлення факту умисного ухилення відповідачем від виконання батьківських обов'язків є необґрунтованим та суперечать встановленим у справі фактичним обставинам.

Зокрема, суди першої та апеляційної інстанцій встановили відсутність подання позивачем доказів, ухилення ним від виховання дітей за умови його винної поведінки та свідомого нехтування ним своїми обов'язками.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові про позбавлення батьківських прав без змін, взяв до уваги висновок органу опіки та піклування Дворічанської районної державної адміністрації Харківської області від 26 вересня 2016 року, згідно з яким комісія вважає недоцільним позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав щодо його дітей (т. 1, а. с. 75-76 ).

Крім того, відповідач направив до суду його особисту думку щодо виховання дітей, виявляє бажання брати участь у їх вихованні, зв'язок з якими перервався не з його вини та готовий сплачувати аліменти на їх утримання.

Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність достатніх причин для позбавлення відповідача батьківських прав як і гострої соціальної необхідності у цьому, тому такий захід впливу не є необхідним у демократичному суспільстві і суди першої та апеляційної інстанцій діяли у межах своєї дискреції.

Крім того, Верховний Суд бере до уваги, що Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (справа «Мамчур проти України» (CASE OF MAMCHUR v. UKRAINE) від 16 липня 2015 року).

Судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено, що сім'я батька є особливо непридатною або явно неблагополучною для виховання дітей, тому Верховний Суд зауважує, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили судові рішення у вказаній справ з урахуванням основних інтересів дітей, зокрема з умовою збереження їхнього зв'язку із рідним батьком.

Згідно із статтею 400 ЦПК України установлення фактичних обставин у справі, дослідження доказів і надання їм правової оцінки не належить до компетенції касаційного суду.

З огляду на встановлені фактичні обставини справи, Верховний Суд дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій належним чином дослідили й оцінили подані сторонами докази, правильно застосували норми матеріального і процесуального права, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_5 крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав щодо дітей.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Заочне рішення Дворічанського районного суду Харківської області від 02 березня 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 26 лютого 2018 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

В.О. Кузнєцов

Г.І. Усик