Дата документу 24.04.2019 Справа № 336/2148/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/2148/17 Головуючий у 1 інстанції Дацюк О.І.
Провадження № 22-ц/807/1205/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Воробйової І.А.

за участю секретаря судового засідання: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа без самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_6, про визнання недійсним договору дарування,-

В С Т А Н О В И ЛА:

У квітні 2017 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, уточненим в ході судового розгляду, до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа без самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_6, про визнання недійсним договору дарування.

В обґрунтування позову зазначав, що 18.08.2012 року він надав ОСОБА_3 позику в сумі 15000 доларів США. У зв'язку з невиконанням ОСОБА_3 зобов'язання з повернення позичених коштів, ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики.

В ході судового провадження за заявою ОСОБА_5 про забезпечення позову ухвалою суду від 30.12.2014 року було накладено арешт на рухоме та нерухоме майно ОСОБА_3

Незважаючи на накладений судом арешт ОСОБА_3 24.01.2015 року за договором дарування подарував належний йому будинок АДРЕСА_1 своїй матері ОСОБА_4 з метою, як вважає позивач, уникнення звернення стягнення на такий будинок в ході виконавчого провадження з виконання рішення суду про стягнення заборгованості за договором позики на користь позивача.

Посилаючись на те, що фактично договір дарування ОСОБА_3 укладений без наміру відчуження майна, є фіктивним, просив суд визнати недійсним договорі дарування від 24.01.2015 року, укладений ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 вересня 2018 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1, укладений 24 січня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі за номером 96.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 судовий збір в сумі 320 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судовий збір в сумі 320 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 вересня 2018 року заяву ОСОБА_3, ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Стягнути з ОСОБА_5 на їх користь понесені судові витрати.

ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_8 надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить у задоволенні вимог апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що дарування ОСОБА_3 будинку своїй матері у січні 2015 року, хоча у грудні 2014 року на все майно відповідача ОСОБА_3 було накладено арешт судом, містить у собі ознаки фіктивного правочину, направленого не на фактичне відчуження майна, а виключно на перешкоджання можливості звернення стягнення на таке майно в ході виконання рішення суду зі стягнення боргу на користь ОСОБА_5

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24.06.2015 року задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики у розмірі 333600 гривень. 3% річних в сумі 13944,48 гривень за період з 19.02.2013 року по 13.07.2014 року, а разом стягнуто суму у 347544,48 гривень.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30.12.2014 року за заявою ОСОБА_5 про забезпечення позову накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, а також грошові кошти, що належать на праві власності ОСОБА_3 в межах 182679,63 грн.

24 січня 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали договір, за яким ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_4 прийняла у дар житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1.

23 серпня 2016 року ОСОБА_3 продала будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_6, що підтверджується договором купівлі-продажу.

Суд першої інстанції вірно визначив характер спірних правовідносин та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову з наступних підстав.

За положеннями статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Згідно ст.. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч.5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 234 ЦК України визначено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що дарування ОСОБА_3 будинку своїй матері у січні 2015 року, хоча у грудні 2014 року на все майно відповідача ОСОБА_3 було накладено арешт судом, містить у собі ознаки фіктивного правочину, направленого не на фактичне відчуження майна, а виключно на перешкоджання можливості звернення стягнення на таке майно в ході виконання рішення суду зі стягнення боргу на користь ОСОБА_5

Крім того, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_3 дійсно не мав наміру відчужувати майно, а ОСОБА_4 фактично не вступила у володіння таким майном, про це свідчить те, що ОСОБА_4 станом на травень 2017 року залишається зареєстрованою у АДРЕСА_2, при цьому у своїх зверненнях до суду у 2017 році в якості адреси свого фактичного проживання зазначала саме адресу реєстрації, а ОСОБА_3 змінив місце реєстрації лише у 2017 році, незважаючи на те, що ще у січні 2015 року припинив бути власником будинку АДРЕСА_1.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 вересня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 02 травня 2019 року.

Головуючий

Судді: