ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/620/19 Справа № 204/7606/17 Суддя у 1-й інстанції - Черкез Д.Л. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2019 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Свистунової О.В.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1,

на заочне рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 02 березня 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2017 року до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 02 березня 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів задоволено частково.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1, адреса місцезнаходження: м. Дніпро, вул. Свердлова, 56) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2, проживаючої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3) грошові кошти у розмірі 1 000,00 доларів США (одна тисяча доларів США, 00 центів), що відповідно до курсу НБУ станом на 27.11.2017 року становить 26 913,60 грн. (двадцять шість тисяч девятсот тринадцять гривень, 60 копійок).

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1, адреса: м. Дніпро, вул. Свердлова, 56) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2, проживаючої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3) судовий збір у розмірі 640,00 грн. (шістсот сорок гривень, 00 копійок).

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, просить скасувати заочне рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 02 березня 2018 року в частині відмови у стягнені на користь ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 240 доларів США та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити та стягнути з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6300,00 грн.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 02 березня 2018 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 05 грудня 2014 року між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання посередницьких послуг на ринку нерухомості №51114, згідно умов якого фізична особа-підприємець ОСОБА_2 зобовязалась надати ОСОБА_1 консультативні та інформаційно-довідкові послуги на ринку нерухомості, демонструвати обєкти нерухомості, які відповідають вимогам замовника, сприяти у підготовці технічної документації на обєкт нерухомості, необхідної для оформлення договору купівлі-продажу, представляти інтереси замовника при укладенні договору купівлі-продажу обєкта нерухомості, а ОСОБА_1 зобовязалась всі питання, повязані з придбанням обєктів вирішувати тільки через виконавця фізичну особу-підприємця ОСОБА_2, оплатити всі послуги виконавця, при укладенні попереднього договору купівлі-продажу залишити у виконавця завдаток у сумі 1000,00 доларів США. Строк дії вищевказаного Договору: з моменту його укладення до нотаріального посвідчення угоди по відчуженню обєкта нерухомого майна (а.с. 8).

З пояснень позивача та з показань свідків, допитаних під час розгляду справи, судом першої інстанції встановлено, що на виконання умов п. 2.2.3 Договору позивач надала відповідачу 1000,00 доларів США у якості завдатку.

Згідно положень ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

При цьому, у правовому висновку Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, викладеному у постанові від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12, розяснено, що внесення завдатку як способу виконання зобовязання може мати місце лише в разі наявності зобовязання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу будинку. Оскільки договору купівлі-продажу будинку, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, передана однією із сторін грошова сума є авансом, який підлягає поверненню.

Отже, внесення завдатку як способу забезпечення виконання зобов'язання може мати місце лише у випадку наявності зобов'язання, тобто договору між сторонами, яким визначено предмет та істотні умови.

Однак, ФОП ОСОБА_2 не надала позивачу ОСОБА_1 обумовлені п. 2.1 укладеного між ними Договору послуги, таким чином не виконавши взятих на себе зобовязань за вищевказаним Договором.

З показань свідків та пояснень позивача судом першої інстанції встановлено, що договір купівлі-продажу квартири між позивачем та продавцем укладено так і не було, як не було укладено і попереднього договору купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, а тому суд вважає, що сума переданих позивачем відповідачу грошових коштів у розмірі 1 000,00 доларів США є авансом, а не завдатком.

На відміну від завдатку, аванс є лише способом платежу. Він не виконує забезпечувальну функцію, сплачується боржником у момент настання обов'язку платежу, тобто виконує функцію попередньої оплати. Крім того, боржник який видав аванс, має право вимагати його повернення в усіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору кредитором.

Крім того, пунктом 3.1 Договору, укладеного між позивачем та відповідачем, було визначено, що у разі, якщо договір купівлі-продажу обєкта не буде підписано з вини продавця, Виконавець зобовязаний повернути завдаток Замовнику.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі (аванс) повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися.

Також, частинами 1, 5 ст. 17 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року №1023-ХІІ, який регулює відносини між споживачами і надавачами послуг, визначено, що за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами. У разі порушення прав споживача на підприємствах сфери обслуговування продавець (виробник, виконавець) і працівники цих підприємств несуть відповідальність, встановлену законом.

Згідно п. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі порушення законодавства про захист прав споживачів суб'єкти господарювання сфери торговельного та інших видів обслуговування несуть відповідальність за порушення умов договору між споживачем і виконавцем про виконання роботи, надання послуги.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача грошової суми у розмірі 240,00 доларів США, сплаченої позивачем відповідачу у якості дозавдатку, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Предметом доказування, відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підтвердження отримання відповідачем від позивача грошових коштів у сумі 240 доларів США у якості дозавдатку, позивачем надано розписку ОСОБА_3 від 05 березня 2015 року, у якій зазначено, що ОСОБА_3 отримано до завдаток у сумі 240,00 доларів США. Всього загальна сума складає 1 240,00 доларів США. За домовленості сторін термін повернення суми до 01 квітня 2015 року (а.с. 9).

Однак, позивачем не доведено достатніми та допустимими доказами, що грошові кошти у розмірі 240,00 доларів США були передані позивачем саме на виконання вимог Договору про надання посередницьких послуг на ринку нерухомості № 51114 від 05 грудня 2014 року, оскільки вищевказана грошова сума даним договором обумовлена не була.

Крім того, вищезазначена розписка написана не від імені відповідача по справі, а від імені ОСОБА_3, яка відповідачем у справі не є.

Доказів того, що ОСОБА_3 була у встановленому законом порядку уповноважена відповідачем на вчинення відповідних дій від імені та в інтересах відповідача, (підписання документів, отримання грошей, право підпису), стороною позивача суду не надано.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Згідно розяснень наданих у пункті 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, відповідно до частини першої статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Звернувшись до суду позивач просила стягнути з відповідача суму грошових коштів виходячи з курсу валют станом на 21.11.2017 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення грошових коштів у розмірі 240,00 доларів США, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позивачем не доведено перед судом за допомогою належних та допустимих доказів, що грошові кошти у розмірі 240,00 доларів США були передані позивачем відповідачу саме на виконання укладеного між ними Договору, та того факту, що вказані грошові кошти були отримані відповідачем.

Приведені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 доводи, що судом першої інстанції не надано належної оцінки розписці ОСОБА_3 від 05 березня 2015 року, колегія суддів ставиться критично, оскільки вказана розписка написана ОСОБА_3, яка не є стороною по даній цивільній справі, а тому ФОП ОСОБА_2 немає жодного відношення до зазначеної розписки.

Підтверджень того, що грошові кошти у розмірі 240 доларів США відносяться до договору про надання посередницьких послуг на ринку нерухомості № 51114 від 05 грудня 2014 року суду не надано, так як і докази тому, що ОСОБА_3 працює разом з ФОП ОСОБА_2

Відповідно до ч. 1 ст. 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони та треті особи.

Частиною 1 статті 53 ЦПК України встановлено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Згідно ч.1 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

А тому, ухвалення судового рішення відносно ОСОБА_3 не можливе, оскільки дана особа не набула права сторони у цивільному процесі.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 02 березня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

ОСОБА_4