печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2019 року

Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого: судді Григоренко І.В.,

при секретарі: Петровій А.С.,

за участю:

представника позивача-1: ОСОБА_12

позивача-2: не з`явився,

представника відповідача-1: Харчука Р .І.,

представника відповідача-2: Карпенка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Кабінету Міністрів України, Державної Казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі - позивач-1, ОСОБА_2 ) та ОСОБА_3 (далі - позивач-2, ОСОБА_3 ) звернулися до суду з позовом до Кабінету Міністрів України (далі - відповідач-1, КМУ), Державної Казначейської служби України (далі - відповідач-2, Казначейська служба), в якому просять відшкодувати позивачамза рахунок коштів державного бюджету України заподіяну терористичним актом шкоду за зруйноване домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (далі - домоволодіння) в сумі по 379 639,00 грн. кожному із позивачів; відшкодувати позивачам за рахунок коштів державного бюджету України заподіяну терористичним актом моральну шкоду в сумі по 100 000,00 грн. кожному із позивачів; звільнити позивачів від сплати судового збору.

В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначають, щодо 2015 року ОСОБА_2 був власником 1/3 домоволодіння та ОСОБА_3 була власницею 1/3 домоволодіння. У 2014-2017 роках домоволодіння постраждало внаслідок артилерійських обстрілів та на даний час у домоволодінні проживають українські військовослужбовці, отже, позивачі не можуть ним користуватися за призначенням. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. При цьому, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань. Згідно ч. 10 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України,розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорядження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна. Вартість1 кв.м загальної площі квартир будинку станом на 01.10.2017 року по Донецькій області становить 11 310,00 грн. Отже компенсація, що підлягає сплаті позивачам, становить по 379 639,00 грн. Крім того, позивачі зазначають, що внаслідок зруйнування домоволодіння вони є внутрішньо переміщеними особами та вимушені винаймати житло. З огляду на характер і обсяг психологічних страждань, враховуючи ступінь провини держави України та на підставі ст. 1167 ЦК України позивачі оцінюють завдану їм моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн. кожному.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17.04.2018 року позовну заяву ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02.07.2018 рокувідкрито провадження в порядку загального позовного провадження у цивільній справі за позовомОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Кабінету Міністрів України, Державної Казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди та у справі призначено підготовче засідання на 05.10.2018 року.

17.09.2018 року на адресу суду надійшов відзив Державної Казначейської служби України на позовну заяву, в якому відповідач-2 просив в позові відмовити, оскільки позивачі не надали належних і допустимих доказів щодо розміру завданої їм майнової шкоди, а також доказів факту завдання їм моральної шкоди; повноваження щодо відшкодування шкоди, завданої внаслідок проведення антитерористичної операції покладаються на місцеві державні адміністрації та військово-цивільні державні адміністрації; Законом України «Про державний бюджет на 2018 рік» не передбачено загальнодержавних видатків відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом.

04.10.2018 року на адресу суду надійшов відзив Кабінету Міністрів України на позовну заяву, в якому відповідач-1 просив в позові відмовити, оскільки ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачає відшкодування шкоди, заподіяної лише терористичним актом, а не проведенням антитерористичної операції, яка спрямована на припинення терористичної діяльності. Законодавчо встановлено, що терористична діяльність, яка має місце на території Донецької та Луганської областей, і внаслідок якої було зруйновано майно позивачів, є результатом агресії Російської Федерації; відповідальність за матеріальну та нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. Отже Держава Україна в особі КМУ не є належним відповідачем по справі. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази того, що позивачі передали свою власність до відповідної місцевої державної адміністрації, а також докази на підтвердження факту заподіяння позивачам моральної шкоди.

Крім того 04.10.2018 року на адресу судунадійшло клопотання відповідача-1про залучення до участі у справі в якості третіх осіб на стороні відповідача, Службу безпеки України, Міністерство внутрішніх справ України, Національну поліцію України; Міністерство оборони України; Антитерористичний центр при Службі безпеки України; Військово-цивільну адміністрацію Донецької області; Міністерство з питань тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб України.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.10.2018 року в задоволені клопотання КМУ було відмовлено, оскільки відповідача-1 в порушення ч. 4 ст. 53 ЦПК України не зазначив на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі, а судом не встановлено на які права чи обов`язки зазначених юридичних осібта яким чином може вплинути рішення суду у даній справі, крім того, протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.10.2018 року у зв`язку із першою неявкою позивача-2, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 198 ЦПК України, підготовче засідання було відкладено до14.11.2018 року.

01.11.2018 року на адресу суду надійшла письмова заява ОСОБА_3 про розгляд справи за її відсутності.

06.11.2018 року на адресу суду надійшло письмове клопотання ОСОБА_2 про залучення третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, які заподіяли шкоду, що є предметом позову у даній справі.

Крім того, 06.11.2018 року на адресу суду надійшла відповідь ОСОБА_2 на відзивКМУ, в якій позивач-1 зазначив, що правова позиція відповідача-1 суперечить вимогам чинного законодавства, оскількизаконодавство не містить вказівки на те, що шкода, заподіяна фізичній особі, відшкодовується за рахунок Російської Федерації.

Також 06.11.2018 року на адресу суду від ОСОБА_2 надійшла відповідь на відзив Казначейської службив якій позивач-1 зазначив, що факт непридатності домоволодіння до проживання підтверджується доданими до позовної заяви документами, а розрахунок компенсації був здійснений позивачами на підставі Показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затвердженими наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 03.05.2017 року № 102.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14.11.2018 рокув задоволенні клопотання позивача-1 про залучення до участі у справі третіх осібвідмовлено, оскільки в порушення ч. 4 ст. 53 ЦПК України у клопотанні не було конкретизовано третіх осіб, яких необхідно залучити до участі у даній справі та не зазначено на якихпідставахїхналежитьзалучити до участі у справі.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14.11.2018 року підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Кабінету Міністрів України, Державної Казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди було закрито та призначено до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 05.02.2019 року.

В судове засідання05.02.2019 року з`явились представник позивача-1, представник відповідача-1 та представник відповідача-2. Позивач-2 в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином.

Оскільки, згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, зважаючи на заявуОСОБА_3 про розгляд справи за її відсутності, суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності позивача-2.

В судовому засіданні представник позивача-1 підтримав вимоги позовної заяви з викладених у ній підстав та просив позов задовольнити.

Представник КМУ в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував з викладених у відзиві підстав та просив в позові відмовити.

Представник Казначейської служби в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував з викладених у відзиві підстав та просив в позові відмовити.

Вислухавши пояснення представника позивача-1, представників відповідачів, дослідивши надані учасниками процесу докази у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 100,7 кв. мналежить на праві приватної власності в рівних долях ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 17.02.2004 року, виданимКерівником органу приватизації - Міським головою Коваленко В.Г.згідно із розпорядженням (наказом) від 16.01.2004 року № 21 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 2884648 від 20.02.2004 року, виданим районним Комунальним підприємством «Мар`їнське бюро технічної інвентаризації»(а.с. 16).

Внаслідок артилерійських обстрілів будинок АДРЕСА_3 зазнав пошкоджень, що підтверджується Актом обстеження технічного стану житлового будинку, виданим Мар`їнською міської радою 11.11.2016 року(а.с. 18) та Актом обстеження житлового приміщення, виданим 02.06.2016 року Військово-цивільною адміністрацією м. Мар`їнка та села ПобєдаМар`їнськогорайону Донецької області (а.с. 19).

Так, в Акті обстеження технічного стану житлового будинку, виданомуМар`їнською міської радою 11.11.2016 року, зазначено, що під час артобстрілу прямим влученням повністю розбитий шиферний дах будинку, повністю розбиті 7 пластикових вікон, пошкоджені пластикові двері, а в Акті обстеження житлового приміщення, виданому 02.06.2016 року Військово-цивільною адміністрацією м. Мар`їнка та села ПобєдаМар`їнського району Донецької області, встановлено, що квартира частково пошкоджена; в результаті влучення артснаряду повністю розбита шиферна покрівля будинку; зламані та простріляні 2 вхідні двері, 3 міжкімнатні двері відсутні; розбито 7 пластикових вікон; усі комунікації пошкоджені, відсутнє світло.

В Акті № 329 від 18.07.2016року, виданому Військово-цивільною адміністрацією м. Мар`їнка та села ПобєдаМар`їнського району Донецької області (а.с. 20), зазначено, що ОСОБА_7 (дружина позивача-1), ОСОБА_8 (син позивача-1), ОСОБА_9 (син позивача-1), ОСОБА_10 , ОСОБА_11 (син позивача-2) під час проведення АТО в період з 08.06.2015 року втратили можливість перебувати та проживати за адресою: АДРЕСА_1 з причини розташування військових позицій першої лінії оборони Збройних Сил України по АДРЕСА_3 .

Факт втрати позивачами нерухомості і майна, яке знаходилось в нерухомості, підтверджується також і Довідкою-підтвердженням № 57/05-05 від 29.01.2016 року, виданою Військово-цивільною адміністрацією м. Мар`їнка та села ПобєдаМар`їнського району Донецької області (а.с. 17).

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Як визначено у ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У ст. 1 Першого протоколу доКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Зокрема, право на справедливий суд (стаття 6), право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (стаття 8).

Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року № 405/2014 розпочато антитерористичну операцію.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» від 02.12.2015 року № 1275-року, м. Мар`їнкаМар`їнського району Донецької області відноситься до населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені ст. 1166 ЦК України, згідно з якою майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Разом з тим, Законом України «Про боротьбу з тероризмом`визначені інші підстави для відшкодування шкоди, завданої терористичним актом. Зазначений нормативно-правовий акт є спеціальним законом, у зв`язку з чим до вказаних правовідносин повинні застосовуватись положення Закону України «Про боротьбу з тероризмом».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» (далі - Закон), антитерористична операція - це комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності.Район проведення антитерористичної операції - визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція.

Згідно ст. 1 зазначеного Закону, терористична діяльність - це діяльність, яка охоплює: планування, організацію, підготовку та реалізацію терористичних актів; підбурювання до вчинення терористичних актів, насильства над фізичними особами або організаціями, знищення матеріальних об`єктів у терористичних цілях; організацію незаконних збройних формувань, злочинних угруповань (злочинних організацій), організованих злочинних груп для вчинення терористичних актів, так само як і участь у таких актах; вербування, озброєння, підготовку та використання терористів; пропаганду і поширення ідеології тероризму; фінансування та інше сприяння тероризму.Терористичний акт - це злочинне діяння у формі застосування зброї, вчинення вибуху, підпалу чи інших дій, відповідальність за які передбачена ст. 258 Кримінального кодексу України. У разі, коли терористична діяльність супроводжується вчиненням злочинів, передбачених ст.ст. 112, 147, 258-260, 443, 444, а також іншими статтями Кримінального кодексу України, відповідальність за їх вчинення настає відповідно до Кримінального кодексу України.

Відповідно дост.1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.Територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 № 405/2014.

Наказом Першого заступника Голови Служби безпеки України - керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 07.10.2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» визначено райони проведення антитерористичної операції та терміни її проведення, зокрема, Донецька область - з07.04.2014 року.

Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02.12.2015 року, яким затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, м. Мар`їнка Донецької області, в якому був розташований житловий будинок позивачів, належить до населених пунктів, в яких здійснюється антитерористична операція.

Згідно ст. 4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами здійснюються Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції.Центральні органи виконавчої влади беруть участь у боротьбі з тероризмом у межах своєї компетенції, визначеної законами та виданими на їх основі іншими нормативно-правовими актами.Суб`єктами, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом у межах своєї компетенції, є: Служба безпеки України, яка є головним органом у загальнодержавній системі боротьби з терористичною діяльністю; Міністерство внутрішніх справ України; Національна поліція; Міністерство оборони України; центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері цивільного захисту; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань; Управління державної охорони України.

Є загальновідомим фактом, що в період проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей пошкоджені (зруйновані) об`єкти соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності, що зокрема стверджується і звітами Спеціальної моніторингової комісії ОБСЄ в Україні, поширеними в засобах масової інформації та іншими публікаціями.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 року № 1002-р затверджено План заходів з організації відновлення пошкоджених (зруйнованих) об`єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності на території Донецької та Луганської областей, яким було передбачено, зокрема:

- забезпечення роботи місцевих штабів з питань, пов`язаних з відновленням інфраструктури та життєдіяльності населених пунктів Донецької та Луганської областей, на рівні районів і міст обласного значення Донецької та Луганської областей (виконавці: Державне агентство з питань відновлення Донбасу, Мінрегіон, Мінінфраструктури, інші заінтересовані центральні органи виконавчої влади, місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування);

- забезпечення визначення обсягу руйнувань, обстеження несучої здатності будівель, що потребують першочергового відновлення, об`єктів інфраструктури, виготовлення відповідної проектної документації (виконавці: Державне агентство з питань відновлення Донбасу, Мінрегіон, Мінінфраструктури, місцеві штаби, місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування (за згодою).

На виконання цьогорозпорядженняКабінету Міністрів України головою Донецької обласної державної адміністрації видано розпорядження від 05.01.2015 року № 1 «Про створення штабу з організації відновлення об`єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем життєзабезпечення населених пунктів Донецької області», яким було створено штаб з організації відновлення об`єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем життєзабезпечення населених пунктів Донецької області, а головам райдержадміністрацій, міським головам було доручено: створити та забезпечити роботу місцевих штабів з питань, пов`язаних з відновленням інфраструктури та життєдіяльності населених пунктів Донецької області на відповідній території; організувати роботу зі складання переліку пошкоджених (зруйнованих) об`єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем життєзабезпечення на відповідній території та розробки проектно-кошторисної документації, отримання експертних висновків для подання на розгляд штабу.

Відповідно до ст.4та ч. 4 ст.5 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері цивільного захисту, які належать до суб`єктів, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом, підпорядковані їм органи управління у справах цивільної оборони та спеціалізовані формування, війська цивільної оборони здійснюють заходи щодо захисту населення і територій у разі загрози та виникнення надзвичайних ситуацій, пов`язаних з технологічними терористичними проявами та іншими видами терористичної діяльності; беруть участь у заходах з мінімізації та ліквідації наслідків таких ситуацій під час проведення антитерористичних операцій.

Отже,факт того, що будинок позивачів розташований в районі, де проводилась антитерористична операція, та є пошкодженим у період проведення антитерористичної операції і не придатним до використання за призначеннямпідтвердивсяпід час судового розгляду справи.

Позивачі вимушені були покинути своє житло та були взяті на облік внутрішньо переміщених осіб, що підтверджується довідками № від 10.10.2017 року (а.с. 8) та № 2776 від 14.08.2017 року (а.с. 10).

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.

Тобто, обов`язок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу незалежно від її вини та до держави, яка відшкодувала шкоду фізичній особи, переходить право вимоги до винної особи.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», рішення щодо проведення антитерористичної операції приймається залежно від ступеня суспільної небезпеки терористичного акту, тобто проведення антитерористичної операції за відсутності терористичного акту є неможливим.

Виходячи з системного аналізу статей1,11та19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом»,встановлення осіб, які вчинили терористичний акт, які здійснювали терористичну діяльність, наявність щодо них обвинувального вироку суду, не є умовою відшкодування шкоди державою на підставіст. 19 зазначеного Закону.Стаття 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом`передбачає наступне стягнення суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, тобто після відшкодування шкоди потерпілому, у разі встановлення осіб, якими заподіяно шкоду, держава може стягнути суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 48 ЦПК України,позивачем і відповідачем можуть бутифізичнііюридичні особи, а також держава.

Держава,територіальна громада бере участь у справі через відповідний орган державної влади, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник або представник (ч. 4 ст. 58 ЦПК України).

Механізм представництва держави зумовлюється її внутрішньою побудовою: у цивільних відносинах носієм цивільних прав та обов`язків є держава, а виразником державного (публічного) інтересу - правомочні та зобов`язані особи. Виступаючи стороною у цивільній справі, держава є носієм цивільних процесуальних прав та обов`язків, у той час як виразником інтересів держави в суді та безпосередніми учасниками відповідних правовідносин виступають уповноважені державою суб`єкти - органи державної влади, організації, посадові особи, яким держава делегує свої права та обов`язки, що закріплюються у відповідних нормативно-правових документах.

Звертаючись до суду з позовом, позивачі в якості відповідачів зазначилиКабінет Міністрів України та Державну казначейську службу України як представників держави.

Відповідно дост. 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України»,Кабінет Міністрів України (Уряд України) входить до системи органів державної влади України та є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Згідно зі ст. 4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції здійснюються організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами.

Враховуючи повноваження Кабінету Міністрів України у системі суб`єктів боротьби з тероризмом (організація боротьби з тероризмом, забезпечення її необхідними силами, засобами ресурсами), він є представником Держави.

Отже доводи відповідача-1, що Кабінет Міністрів України є неналежним відповідачем у цій справі, не ґрунтуються на законі.

Згідно з ч. 2 ст. 30 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», контроль за діяльністю суб`єктів боротьби з тероризмом здійснюється Президентом України та Кабінетом Міністрів України в порядку, визначеномуКонституцієюі законами України.

Відповідно дост. 43 Бюджетного кодексу України, безпосереднє обслуговування державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України і саме тому відповідачем у суді від імені держави у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави повинні виступати і представники Державної казначейської служби України.

Така правова позиція викладена в п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», що роз`яснює подібні за змістом відносини.

При цьому, суд вважає, що до вказаних правовідносин положенняКодексу цивільного захисту Українине можуть застосовуватись, а повинні застосовуватись лише положенняЗакону України «Про боротьбу з тероризмом», оскількиКодекс цивільного захисту Українирегулює питання щодо надзвичайних ситуацій на відмінувід вказаного Закону, що регулює питання терористичного акту, і вказані поняття не є тотожними.

Відповідно до Закону України «Про особливості державної політки із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права.

Відтак, суд погоджується з твердженнями позивача-1, що до вказаних правовідносин положення цього Закону не можуть застосовуватись, оскільки мова йде про шкоду, завдану фізичним особам, а не шкоду, завдану Державі Україна.

Стаття 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом`не визначає механізм визначення розміру відшкодування. У вказаній статті зазначається, що відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.

Як зазначалось вище, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 року № 1002-р було затверджено План заходів з організації відновлення пошкоджених (зруйнованих) об`єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності на території Донецької та Луганської областей, згідно якого Мінрегіон, Мінсоцполітики, Мінекономрозвитку, Мін`юст, Мінфін були зобов`язані у жовтні 2014 року підготувати та внести на розгляд Кабінету Міністрів України проект Порядку надання грошової допомоги та відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях.

Проте, до теперішнього часу такий спеціальний нормативно-правовий акт не прийнятий.

Цим же Планом Мінрегіон, Мін`юст, Мінінфраструктури, Мінекономрозвитку, Мінфін були зобов`язані у жовтні 2014 року підготувати та внести на розгляд Кабінету Міністрів України проекти нормативно-правових актів щодо фінансування за рахунок резервного фонду державного бюджету першочергових проектів з відновлення пошкоджених (зруйнованих) об`єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності на території Донецької та Луганської областей.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2015 року № 250затверджений Порядок та умови надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на відновлення (будівництво, капітальний ремонт, реконструкцію) інфраструктури у Донецькій та Луганській областях, яким передбачено надання субвенцій обласним бюджетам Донецької та Луганської областей на відновлення їх інфраструктури. Згідно цього Порядку субвенція спрямовується на реалізацію таких проектів і заходів у населених пунктах Донецької та Луганської областей, що постраждали внаслідок проведення антитерористичної операції і на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі, зокрема, що стосується житлового фонду - лише на реконструкцію, капітальний ремонт, проектні та вишукувальні роботи на об`єктах житлового фонду комунальної власності, що зазнали пошкодження внаслідок проведення антитерористичної операції.

Що стосується відновлення об`єктів житлового фонду приватної власності, субвенції на нього не надавалися.

Законами України «Про Державний бюджет України на відповідний рік» не передбачено загальнодержавних видатків на відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом.

Згідно ч. 1 ст. 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Проте, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Так, у рішенні від 08.11.2005 року у справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що Суд не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань (див., mutatismutandis, рішення у справі «Бурдов проти Росії», № 59498/00, пар. 35, ECHR 2002-ІІІ) (п. 26).

Відповідно до статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.НормиКонституції Україниє нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставіКонституції Українигарантується.

Згідно ст. 3 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», боротьба з тероризмом ґрунтується, зокрема, на принципах: законності та неухильного додержання прав і свобод людини і громадянина; пріоритетності захисту життя і прав осіб, які наражаються на небезпеку внаслідок терористичної діяльності.

Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (ч. 10 ст. 10 ЦПК України).

На підставі викладеного, доводи представника відповідача-1, на які він посилається як на підставу відмови у задоволенні позову, судом відхиляються як такі, що не ґрунтуються на законах.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

У подібних правовідносинах, у рішенні від 08.01.2004 року у справі «Айдер та інші проти Туреччини» (AyderandOthers v. Turkey) Європейський суд з прав людини вказав, що відповідальність держави носить абсолютний характер і має об`єктивну природу, засновану на теорії соціального ризику (socialrisk). Таким чином, держава може бути притягнута до відповідальності з метою компенсації шкоди тим, хто постраждав від дій невстановлених осіб або терористів, коли держава визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність (п. 70). При цьому, на думку ЄСПЛ, відсутність об`єктивного і незалежного розслідування випадку заподіяння шкоди є самостійною підставою відповідальності держави за дії своїх органів та їх посадових осіб.

У рішенні від 19.10.2012 року у справі «Катан та інші проти Молдови та Росії» ЄСПЛ зазначив, що хоча Молдова не має ефективного контролю над діями «ПМР» в Придністров`ї, той факт, що цей регіон визнається за міжнародним правом як частина території Молдови, тягне за собою обов`язок за статтею 1 Конвенції використати всі доступні їй юридичні та дипломатичні засоби з тим, щоб продовжувати гарантувати здійснення прав і свобод, визначених Конвенцією, усіма особами, які там проживають (п. 110).

Отже, правова позиція Європейського суду з прав людини ґрунтується на ствердженні про абсолютну відповідальність держави, зобов`язаної забезпечити в суспільстві мир і порядок і витікаючу з неї особисту і майнову безпеку людей, що знаходяться під її юрисдикцією. Тому порушення громадського миру і порядку, створення загрози безпеці людей є для держави самостійними підставами відповідальності за заподіяну шкоду. Причому причиною настання шкоди можуть бути будь-які обставини: не тільки теракти, але і, наприклад, масові заворушення. Таким чином, для виникнення обов`язку держави з відшкодування шкоди не має значення, виходила насильницька дія від посадових осіб держави, або терористів, або невстановлених осіб.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Доган та інші проти Туреччини» від 29.06.2004 року Суд наголосив, що стаття 1 Першого протоколу, по суті, гарантує право власності (рішення у справі «Маркс проти Бельгії» від 13.06.1979). Однак поняття «майно» у статті 1 має автономне значення, яке, безперечно, означає не лише право власності на матеріальні речі; для цілей цього положення деякі інші права та інтереси, які становлять надбання, також можна вважати «майновими правами», тобто «майном» (рішення у справі «ҐазусДосьєр-ундФордертехнікҐмбХ» проти Нідерландів» від 23.02.1995 року; у справі «Компанія «Матуш е Сільва » та інші проти Португалії». Тому безперечно, питання, яке постає за цим пунктом, полягає у з`ясуванні можливості вважати сукупну господарську діяльність заявників «майном», яке належить до сфери застосування гарантії, передбаченої статтею 1 Першого протоколу.

Застосовуючи практику Європейського суду з прав людини, слід вказати на доведеність того факту, що на початок проведення антитерористичної операції позивачі проживалив належній їм на праві власності квартирі АДРЕСА_2 , і така квартира кваліфікується як «майно» для цілей статті 1 Першого протоколу, у зв`язку з чим підлягає відшкодуванню вартість пошкодженого нерухомого майна.

Втім, належних та допустимих доказів у підтвердження вартості зруйнованого домоволодіння, і як наслідок цього, у підтвердження розміру завданої позивачам матеріальної шкоди, суду не надано.

Так, ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд не бере до увагидокази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України).

За приписами ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожнасторонаповинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачами не надано суду належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження визначення вартості зруйнованого домоволодіння, що, в свою чергу, унеможливлює задоволення судом позовних вимог про стягнення 379 639,00 грн. на користь кожного із позивачів.

З приводу позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідноп. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Проте, вимагаючи відшкодування моральної шкоди, позивачі не зазначають, з яких міркувань вони виходили, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, не надають жодного доказу на підтвердження факту заподіяння їм моральних страждань.

За вказаних обставин, суд доходить висновку, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є недоведеними, а відтак у суду відсутні правові підстави для їх задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові - на позивача.

Разом з тим, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02.07.2018 року позивачі були звільнені від сплати судового збору.

Оскільки відповідачами не було надано суду доказів, які б підтверджували оплату інших витрат, пов`язаних з розглядом справи,такі витрати компенсації не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 8, 41 Конституції України, ст.ст.23, 319, 321,1166,1167 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1, 3,4, 5, 11, 19,30 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», ст. ст. 12, 13, 76-78, 81, 133, 141, 200, 258, 259, 263-265, 267, 273, 354, 355,п.п. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_5 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) до Кабінету Міністрів України (адреса: вул. Грушевського, буд. 12/2, м. Київ; ), Державної Казначейської служби України (адреса: вул. Бастіонна, буд. 6, м. Київ, 01601; ) про стягнення матеріальної та моральної шкоди, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги на рішення подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва (а з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до апеляційного суду), а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності Цивільним процесуальним кодексом України в редакції від 15.12.2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено та підписано 12.03.2019 року.

Суддя І.В. Григоренко