Постанова

Іменем України

10 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 522/15772/16-ц

провадження № 61-35215св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1,

суб'єкт оскарження - державний виконавець Першого Приморського відділу державної виконавчої служби БіликРостислав Валерійович,

стягувач - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та кредит»

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду

м. Одеси від 13 вересня 2017 року у складі судді Тарасова А. В. та постанову Апеляційного суду Одеської області від 11 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Громіка Р. Д., Черевка П. М., Дрішлюка А. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії державного виконавця Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Білика Р. В., стягувач Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та кредит»).

На обгрунтування вимог скарги зазначав, що в провадженні державного виконавця Першого Приморського відділу ДВС ОМУЮ знаходилось виконавче провадження №40613464, розпочате 16 жовтня 2013 року на підставі виконавчого листа №2-10013/10, виданого Приморським районним судом

м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» заборгованості.

Він в повному обсязі виконав зобов'язання за кредитним договором перед

ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», у зв'язку з чим приватний нотаріус 18 квітня 2012 року, на підставі звернення банка, зробив відповідний напис на іпотечному договорі.

12 квітня 2016 року державний виконавець прийняв постанову про повернення виконавчого документу стягувачу, однак не зняв арешт, накладений на майно боржника.

У подальшому він звернувся із заявою до Головного територіального управління юстиції в Одеській області щодо скасування накладеного арешту, за наслідками розгляду якої його повідомлено про відсутність підстав для скасування арешту.

Посилаючись на те, що він повністю виконав зобов'язання перед ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», та що державний виконавець неправомірно не зняв арешт з належного йому майна, заявник просив зняти арешт та заборону відчуження належного йому майна, накладені постановою державного виконавця від

06 листопада 2013 року в межах виконавчого провадження №40613464, та виключити відомості про ОСОБА_1 з Єдиного реєстру боржників.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2017 року у задоволені скарги ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Білика Р. В. відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що законодавством чітко визначені випадки, за яких державний виконавець зобов'язаний зняти арешт з майна боржника, зокрема у випадку закінчення виконавчого провадження в порядку статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» та повернення виконавчого документа до суду або іншого органу, який його видав в порядку статті 48 Закону України «Про виконавче провадження», тоді як виконавче провадження №40613464 завершено на підставі пункту 4 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», а тому підстави для зняття арешту з майна боржника відсутні.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 11 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для зняття арешту з майна боржника та виключення відомостей щодо ОСОБА_1 з Єдиного реєстру боржників. Оскаржувана ухвала постановлена з додержанням норм процесуального права, доводи скаржника про її незаконність та необгунтованість є безпідставними, а тому не підлягають задоволенню.

Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи

У червні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга, в якій заявник, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанціях не враховано, що арешт на майно накладено 06 листопада 2013 року, після припинення іпотечного договору на підставі повного виконання зобов'язань ОСОБА_1 перед стягувачем.

Крім того, судами неправильно застосовано положення статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, та не взято до уваги, що термін дії обтяження рухомого майна сплинув 08 вересня 2017 року.

Станом на дату розгляду справи відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 червня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційної скаргою заявника та витребувано справу із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 21 березня 2019 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлені судами фактичні обставини справи

30 травня 2011 року Приморським районним судом м. Одеси видано виконавчий лист №2-10013/10 на виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2010 року про солідарне стягнення із ОСОБА_1, ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» 2 713 737,88 грн.

10 квітня 2012 року держаним виконавцем повернуто виконавчий лист згідно пункту 4 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

18 квітня 2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калашник О. В., у зв'язку з припиненням іпотечного договору на підставі повного виконання зобов'язань ОСОБА_1 та на підставі звернення

ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», знято заборони з квартири АДРЕСА_1 та виключено запис з Державного реєстру іпотек вищевказаної квартири.

Постановою старшого державного виконавця першого Приморського відділу державної виконавчої служби ОМУЮ від 16 жовтня 2013 року відкрито виконавче провадження №40613464 з виконання виконавчого листа

№2-10013/10, виданого Приморським районним судом м. Одеси від 30 травня 2011 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» заборгованості за кредитним договором в розмірі 2 713 737,88 грн, в частині залишку боргу, що складає 1 889 150,88 грн.

06 листопада 2013 року постановою державного виконавця першого Приморського відділу державної виконавчої служби ОМУЮ Білик Р. В. накладено арешт на все майно боржника та оголошено заборону на його відчуження.

Починаючи з 21 травня 2015 року заявник неодноразово звертався із заявами щодо завершення виконавчого провадження, зазначаючи про повне виконання зобов'язання щодо погашення заборгованості.

Постановою старшого державного виконавця Приморського відділу ДВС ОМУЮ Савицьким Є. А. від 12 квітня 2016 року виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування

Згідно статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній станом на 12 квітня 2016 року) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України , цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній станом на 12 квітня 2016 року), державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Згідно пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній станом на 12 квітня 2016 року), виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, а також частиною першою статті 49 цього Закону передбачені підстави повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав та підстави закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до частини другої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній станом на 12 квітня 2016 року), у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Отже, державний виконавець зобов'язаний зняти арешт з майна боржника тільки в разі закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав

Оскільки державний виконавець повернув стягувачу виконавчий лист у зв'язку з відсутністю майна у боржника ОСОБА_1 на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, виконавче провадження не є закінченим, що не позбавляє стягувача права повторного звернення із заявою про примусове виконання рішення суду, а відтак у державного виконавця не було правових підстав для зняття арешту з майна боржника, накладеного в межах виконавчого провадження ВП №40613464, відкритого 16 жовтня

2013 року на виконання виконавчого листа №2-10013/10 виданого 30 травня 2011 року про стягнення заборгованості у розмірі 1 889 150,88 грн,

Ураховуючи наведене, суди попередніх інстанції дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення скарги ОСОБА_1

Доводи заявника про не урахування судами попередніх інстанцій рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2012 року, яким скасовано обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон є непереконливими, оскільки зазначене рішення було ухвалено до відкриття виконавчого провадження, в межах якого оскаржуються дії державного виконавця.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, що відповідно до положень статті 400 ЦПК Українизнаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд вважає, що рішення судів попередніх інстанцій є законними та обґрунтованими, доводи касаційної скарги правильність висновків судів не спростовують, а тому касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Керуючись статтями 400, 401, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 11 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г.І. Усик