ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

23 квітня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/2261/17

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/434/19

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Бобрової І.О., Висоцької Н.В.,

із секретарями: Зіньковець О.О., Шкарупою Ю.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_2,

відповідач: Державне територіально-галузеве обєднання «Південно-Західна залізниця»,

особа, яка подає апеляційну скаргу: Акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 18 грудня 2018 року (повний текст рішення складено 29 грудня 2018 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного територіально-галузевого обєднання «Південно-Західна залізниця» про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з затримкою термінів її виплати, -

У С Т А Н О В И В:

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Державного територіально-галузевого обєднання (ДТГО) «Південно-західна залізниця», в якому, з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог (а.с. 43, 132), просила стягнути з останнього на її користь 38 991,24 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 30.09.2016 по 27.07.2018 та 936,39 грн компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати за період з серпня 2014 року по червень 2018 року.

Позов обґрунтовувала тим, що працювала на посаді провідника пасажирських вагонів у відокремленому підрозділі вагонної дільниці станція Київ-Пасажирський ДТГО «Південно-західна залізниця» та наказом № 1905/ос від 31.07.2013 була звільнена. Рішенням суду звільнення було визнано незаконним, за рішенням суду наказом № 979/ос від 16.04.2016 вона була поновлена на вказаній посаді з 14.01.2013, а наказом № 980/ос від цієї ж дати звільнена по закінченню строку трудового контракту.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 23.02.2017 було стягнуто із відповідача на її користь 49 059 грн. за затримку розрахунку при звільненні за період з 17.06.2014 по 29.09.2016. Даним рішенням встановлено, що позивачці при звільненні не виплачено 1 101 грн компенсації за 12 календарних днів невикористаної відпустки, а також що середньоденний заробіток позивачки складає 85,32 грн. Оскільки компенсація за невикористані дні відпустки їй не виплачена, позивачка має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини доходів відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» за вищевказані періоди.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 18 грудня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто із ДТГО «Південно-Західна залізниця» на користь ОСОБА_2 38 820,60 грн середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні (без утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів), 936,39 грн компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з затримкою термінів її виплати (без утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів), а всього стягнуто 39 756,99 грн. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі АТ «Українська залізниця» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на необєктивність, неправомірність оскаржуваного рішення та порушення ним прав АТ «Українська залізниця».

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом не враховано та не надано оцінки тому факту, що ПАТ «Укрзалізниця» на підставі письмової заяви позивачки та відповідно до зазначених нею реквізитів, перерахувало компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у повному обсязі.

Заявник зазначає, що згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України позивачка мала право предявити позов про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні протягом 3 місяців, починаючи з 17.06.2014 з наступного дня за звільненням.

Заявник вказує, що судом безпідставно застосовано положення Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» по відношенню до даного судового спору, оскільки грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки є виплатою разового, а не системного характеру, тому вона не належить до поняття доходу у розумінні зазначеного Закону.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3, яка наполягала на законності рішення суду першої інстанції та просила відхилити апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині вирішення позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати та зміні в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що станом на час розгляду справи належні та допустимі докази на підтвердження виплати позивачці компенсації у розмірі 1 101 грн за 12 календарних днів невикористаної відпустки та відсутності вини відповідача у несвоєчасному проведенні розрахунку при звільненні позивачки відсутні, що є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за весь період невиплати належних позивачці при звільненні сум. Районний суд застосував норми Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та дійшов висновку, що позивачка має право на компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку з затримкою термінів її виплати у розмірі 936,39 грн, який відповідачем не спростований.

Однак повністю погодитись з такими висновками районного суду апеляційний суд не може через невідповідність висновків обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Судом у справі встановлено, що ОСОБА_2 (до розірвання шлюбу Білова) О.Г. з 22.12.2003 працювала на посаді провідника пасажирських вагонів у відокремленому підрозділі вагонної дільниці станції Київ-Пасажирський ДТГО «Південно-Західна залізниця» (а.с. 12-13).

Наказом № 1905/ос від 31.07.2013 позивачку було звільнено з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (запис № 12 у трудовій книжці).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09.12.2013 визнано наказ № 1905/ос від 31.07.2013 «Про звільнення ОСОБА_2Г.» незаконним, поновлено останню на посаді провідника пасажирських вагонів у відокремленому підрозділі вагонної дільниці станції Київ-Пасажирський ДТГО «Південно-Західна залізниця» та стягнуто на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 19 708,92 грн.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18.02.2014 рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09.12.2013 змінено, поновлено ОСОБА_2 на посаді провідника пасажирських вагонів у відокремленому підрозділі вагонної дільниці станції Київ-Пасажирський ДТГО «Південно-Західна залізниця» з 14.01.2013, а в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Наказом № 979/ос від 16.06.2014 позивачку поновлено на посаді провідника пасажирських вагонів у відокремленому підрозділі вагонної дільниці станції Київ-Пасажирський ДТГО «Південно-Західна залізниця» з 14.01.2013, а наказом №980/ос від цієї ж дати звільнено по закінченню строку трудового контракту відповідно до п. 2 ч. 36 КЗпП України (записи № 13, 14 у трудовій книжці).

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 12.05.2016, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 06.07.2016 (справа № 740/3546/14), стягнуто із ДТГО «Південно-Західна залізниця» на користь ОСОБА_2 10 835,64 грн середнього заробітку за затримку виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09.12.2013 в частині поновлення позивачки на роботі на посаді провідника пасажирських вагонів у Відокремленому підрозділі Вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський ДТГО «Південно-Західна залізниця» за період з 01.12.2013 по 15.06.2014 включно за 127 робочих днів (сума визначена без утримання прибуткового податку й інших обовязкових платежів) (а.с. 4-8, 34-35).

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 23.02.2017, яке набрало законної сили 10.03.2017, стягнуто із ДТГО «Південно-Західна залізниця» на користь ОСОБА_2 49 059 грн середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні (а.с. 9-11, 31-33). Даним рішенням встановлено, що при звільненні позивачки по закінченню строку трудового договору на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України згідно наказу від 16.06.2014 №980/ос була виплачена компенсація за 28 календарних днів відпустки, хоча мало бути оплачено 40 днів, тобто відповідачем позивачці при звільненні компенсацію в розмірі 1 101 грн за 12 календарних днів невикористаної відпустки не було виплачено. Даним рішенням середній заробіток стягнуто за 575 робочих днів за період з 17.06.2014 по 29.09.2016.

Рішеннями Шевченківського районного суду м. Києва від 09.12.2013 та Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 12.05.2016 встановлено, що середньоденний заробіток позивачки складає 85 грн 32 коп.

За положеннями ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

15.03.2017 ОСОБА_4 підрозділом Вагонної дільниці ст. Київ-Пасажирський РФ «Південно-Західна Залізниця» ПАТ «Українська залізниця» було видано наказ за № 230 про проведення ОСОБА_2, у звязку з її звільненням, оплати за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 12 календарних днів, на підставі рішення Ніжинського міськрайонного суду від 23 лютого 2017 року по справі № 740/3668/16-ц (а.с. 23).

ОСОБА_4 підрозділу Вагонної дільниці ст. Київ-Пасажирський РФ «Південно-Західна Залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 27.03.2017 за № 746 позивачці повідомлено про необхідність прибути до каси даного виробничого підрозділу для отримання грошових коштів згідно вищевказаного наказу (а.с. 24-26).

07.04.2017 позивачка направила на адресу Вагонної дільниці ст. Київ-Пасажирський заяву з проханням перерахувати донараховану компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні на її картковий рахунок з наданням відповідних реквізитів (а.с. 14-16).

Згідно платіжного доручення № 1718 від 28.11.2017, копію якого було долучено до матеріалів справи у грудні 2017 року представником ПАТ «Українська залізниця», філією «Пасажирська компанія» ПАТ «Українська залізниця» було перераховано ОСОБА_2 на її рахунок за зазначеними позивачкою реквізитами грошові кошти в розмірі 919,33 грн за рішенням суду (а.с. 54-56, 185).

Із довідки філії «Пасажирська компанія» ПАТ «Українська залізниця» № 40 від 09.01.2019 вбачається, що позивачці у листопаді 2017 року була нарахована компенсація в розмірі 1101 грн, з якої були утримані податки та яка була перерахована на її платіжну картку в сумі 919,33 грн (а.с. 186).

На виконання запиту Чернігівського апеляційного суду АТ «ОСОБА_5 Аваль» надано копію платіжного доручення № 1718 від 28.11.2017 про операцію з перерахування коштів Філією «Пасажирська компанія» ПАТ «Українська залізниця» на рахунок № 4, який належить ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_1, у сумі 919,33 грн. Додатково повідомлено, що даний платіж був проведений АТ «ОСОБА_5 Аваль» 28.11.2017 о 12:36 год.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналізуючи вищенаведені норми матеріального права, Верховний Суд України у постанові від 15.09.2015 (справа № 21-1765а15) дійшов висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП України. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати належних працівникові при звільненні сум.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 21.11.2011 у справі № 6-60цс11, встановивши, що працівникові в день звільнення не були сплачені всі належні від підприємства суми, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини.

Враховуючи, що компенсація за 12 календарних днів невикористаної відпустки в розмірі 1 101 грн не була виплачена позивачці при звільненні, остаточний розрахунок з нею проведено лише 28.11.2017, відповідачем відсутності вини у непроведенні остаточного розрахунку не доведено - має місце несвоєчасний розрахунок при звільненні, що є правовою підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Разом з тим, задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції припустився помилки у визначенні періоду затримки розрахунку, за який підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку.

Згідно приписів ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Пунктом 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України встановлено, що суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Так, відхиляючи як доказ, надану представником АТ «Українська залізниця» копію платіжного доручення № 1718 від 28.11.2017 про перерахування ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 919,33 грн, районний суд послався на те, що дана копія належним чином не засвідчена, не містить обовязкових реквізитів щодо підписів платника та банку, відповідних печаток, подана суду з недотриманням вимог ст. 95 ЦПК України.

При цьому, районний суд мав повноваження та можливість встановити достовірність вказаного доказу - платіжного доручення та наявної у ньому інформації, яка безпосередньо стосується розгляду даного спору по суті. Однак, питання встановлення дати остаточного розрахунку районним судом не досліджувалось належним чином, що потягло за собою помилку при визначенні періоду, за який необхідно стягнути середній заробіток.

Зважаючи на те, що у справі встановлено, що остаточний розрахунок проведено з позивачкою 28.11.2017 (підтверджено інформацією АТ «ОСОБА_5 Аваль»), на її користь підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 30.09.2016 по 27.11.2017 за 291 робочий день, що становить 24 828,12 грн (85,32 грн х 291 день).

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині вирішення позовних вимог про стягнення з ДТГО «Південно-західна залізниця» на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні шляхом зменшення суми стягнення з 38 820,60 грн до 24 828,12 грн (без утримання всіх обовязкових платежів).

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до приписів ч. 1 ст. 233 КЗпП України позивачка мала право предявити позов про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні протягом 3 місяців після звільнення починаючи з 17.06.2014, зважаючи на те, що з позовом ОСОБА_2 звернулася до суду у червні 2017 року, а остаточний розрахунок з нею відповідачем було проведено тільки 28 листопада 2017 року, тобто під час судового розгляду.

Вирішуючи спір в частині позовних вимог про стягнення з відповідача компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з затримкою термінів її виплати, районний суд помилково застосував Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» до спірних правовідносин, зважаючи на наступне.

Частиною 1 ст. 83 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно із ст.ст. 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом (01 січня 2001 року).

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До інші заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Таким чином, законодавством передбачена компенсація лише у випадку невиплати доходів, які мають систематичний характер.

При цьому, компенсація за невикористану відпустку виплачується працівнику одноразово при звільненні, або в інших передбачених законодавством випадках, тобто є виплатою одноразового характеру.

Відтак, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки не належить до поняття «дохід» у розумінні Закону України «Про компенсацію громадянам втрати доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», а тому відсутні підстави для його застосування.

Зважаючи на викладене, рішення районного суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення з ДТГО «Південно-західна залізниця» на користь ОСОБА_2 936,39 грн компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати за період з серпня 2014 року по червень 2018 року підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням того, що позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково, а саме на суму 24 828,12 грн (24 828,12 грн від 39 756,99 грн становить 62,5%), рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині стягнення судового збору шляхом зменшення стягнутої з ДТГО «Південно-західна залізниця» суми судового збору з 640 грн до 400 грн (640 грн х 62,5% : 100%).

Оскільки апеляційна скарга АТ «Українська залізниця» підлягає частковому задоволенню на суму 14 928,87 грн (14 928,87 грн від 39 756,99 грн становить 37,5%), у матеріалах справи наявні належні докази понесення останнім витрат по сплаті судового збору за апеляційний розгляд справи (а.с. 187), то відповідно з ОСОБА_2 на користь АТ «Українська залізниця» підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених вимог у розмірі 360 грн (960 грн х 37,5% : 100%).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ч. 1 п. 3, 4, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 18 грудня 2018 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення з державного територіально-галузевого обєднання «Південно-західна залізниця» на користь ОСОБА_2 936 грн 39 коп. компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати скасувати та відмовити в задоволенні цих вимог.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 18 грудня 2018 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення з державного територіально-галузевого обєднання «Південно-західна залізниця» на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та в частині стягнення судового збору - змінити, зменшивши суму стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з 38 820 (тридцяти восьми тисяч восьмисот двадцяти) грн 60 коп. до 24 828 (двадцяти чотирьох тисяч восьмисот двадцяти восьми) грн 12 коп. (без утримання всіх обовязкових платежів), суму судового збору з 640 (шестисот сорока) грн до 400 (чотирьохсот) грн.

Виключити з абзацу другого резолютивної частини рішення слова «а всього стягнути 39 756 (тридцять девять тисяч сімсот пятдесят шість) грн 99 коп.».

В іншій частині рішення суду - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1) на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Тверська, 5, ) 360 (триста шістдесят) грн судового збору за апеляційний розгляд справи.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 25 квітня 2019 року.

Головуючий Судді: