КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 759/9522/16-ц

провадження № 22-ц/824/6494/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді- Кравець В.А.,

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

за участю секретаря судового засідання - Нечваль А.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - ОСОБА_2, ОСОБА_3

третя особа - ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргупредставника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5

та апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6

на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 січня 2019 року у складі судді Миколаєць І.Ю.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про відшкодування Ѕ частини витрат, понесених на відновлення даху житлового будинку, та завданої майнової шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2016 року позивач звернулася до суду з позовом про відшкодування Ѕ частини витрат, понесених на відновлення даху житлового будинку, та завданої майнової шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати, після смерті якої відкрилася спадщина на Ѕ частину домоволодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_1. Вказувала, що разом з відповідачами оформили свідоцтва про право на спадщину за законом та зареєстрували право на частки, а саме: ОСОБА_1 на Ѕ частку, ОСОБА_2 на 1/6 частку, ОСОБА_3 на ј частку спадкового домоволодіння.

На початку лютого 2013 року на зазначеному спадковому будинку завалився дах від сильних снігопадів. Зазначає, що телефоном повідомила всіх співвласників будинку, тобто відповідачів та третю особу, про стихійне лихо, та, отримавши згоду на відновлення даху будинку, за власні кошти закупила будівельні матеріали, найняла працівників, оплатила роботу із демонтажу зруйнованого даху та будівництва нового даху житлового будинку, витративши на все суму у розмірі 54 512,00 грн., що підтверджується копіями актів обстеження, виконаних будівельних робіт, копіями фінансових документів на будівельні матеріали.

Звертала увагу на те, що відповідачі звернулися до суду з позовом про припинення права ОСОБА_1 на частку у спільному майні. Так, рішенням Бородянського районного суду Київської області від 18 червня 2015 року припинено право власності ОСОБА_1 на 1/12 частину житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1. Стягнуто з відповідачів на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/12 частини житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами у розмірі 23 894,00 грн. Визнано за відповідачами право власності, по 1/24 частці за кожною, на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами, що знаходиться за вказаною адресою. Вирішуючи питання про припинення права ОСОБА_1 на 1/12 частки спадкового домоволодіння, суд не розглянув питання про відшкодування витрат, понесених на відновлення даху будинку.

Зазначала, що 06 червня 2016 року отримала звіт про незалежну експертну оцінку, в якій експерт на підставі проведених розрахунків із врахуванням витрат на відновлення даху визначив вартість та розмір її частини у спадковому домоволодінні станом на 03 березня 2013 року, яка збільшилася із 1/12 частини до 41/100 частини. Також експерт визначив вартість відновного ремонту даху станом на 06 червня 2016 року, що становить 121 111,92 грн., при цьому експерт визначив вартість 1/2 частини відновного ремонту даху будинку, що становить 60 555,96 грн.

Таким чином, просила стягнути з ОСОБА_2 суму в розмірі 25 231,65 грн., а з ОСОБА_3 суму в розмірі 35 324,31 грн. в рахунок відшкодування понесених витрат на відновлення (будівництво) даху житлового будинку по АДРЕСА_1. Стягнути з ОСОБА_2 суму в розмірі 1 135,67 грн., а з ОСОБА_3 суму в розмірі 1 590,00 грн. в рахунок відшкодування 3% річних за весь час прострочення від простроченої суми понесених витрат на відновлення (будівництво) даху житлового будинку по АДРЕСА_1.

01 серпня 2018 року представником відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 подано заяву про застосування строків позовної давності.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30 січня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 15 березня 2019 року представник позивача ОСОБА_5 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення та прийняти постанову про задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що 08 грудня 2015 року позивач вперше звернулася з даним позовом до відповідачів до Бородянського районного суду Київської області та 11 січня 2016 року було відкрито провадження у справі. Проте ухвалою Апеляційного суду Київської області від 16 лютого 2016 року ухвалу про відкриття провадження було скасовано, у зв'язку з чим 24 березня 2016 року Бородянський районний суд Київської області повернув позовну заяву позивачу для її подачі до суду за зареєстрованим місцем проживання відповідачів. Таким чином, до дня набрання законної сили ухвалою про повернення позову, а саме до 16 травня 2016 року, позивач вважала, що її позов знаходиться на розгляді у суді, не знала про ухвалу, а тому пропустила строк на звернення до суду за правилами підсудності. Враховуючи вказане, вважає, що позивач пропустила строк з поважних причин, який підлягав поновленню згідно із заявленим клопотанням позивача.

Також не погоджуючись з указаним рішенням, 03 квітня 2019 року представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову у зв'язку з безпідставністю позовних вимог. Уважає, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи та не надав їм правової оцінки, що призвело до помилкових висновків суду.

Не погоджуючись з висновком суду про достатність доказів, наданих позивачем в обґрунтування обставин, за якими заявлені позовні вимоги, зазначає, що суд не розглянув клопотання про визнання доказу недопустимим, не надав оцінки запереченням проти позову у відзиві на позов, при цьому порушивши норми процесуального права та неправильно застосувавши норми матеріального права.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що позовна давність застосовується виключно в тому випадку, якщо позовні вимоги є обґрунтованими, проте, вважає, що позивачем не було надано належних доказів на підтвердження своїх вимог. Зазначає, що звіт про оцінку майна, наданий позивачем, був одержаний з порушенням порядку, встановленого законом, а тому не може братися до уваги суду та мав бути визнаний недопустимим доказом. Крім того, зазначає, що ні відповідачі, ні третя особа не надавали згоди на проведення робіт по відновленню даху, а тому позовні вимоги є безпідставними.

Учасники справи не скористалися своїм правом на подачу до суду відзиву на апеляційні скарги, своїх заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Представник відповідача ОСОБА_3 свою апеляційну скаргу підтримав, проти апеляційної скарги представника позивача заперечував та просив залишити її без задоволення.

Інші учасники справи у судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з'явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача ОСОБА_7, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга представника позивача підлягає задоволенню частково, а апеляційна скарга представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 - задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем обґрунтовано та доведено позовні вимоги, однак, пропущено строк позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі.

Проте, з таким висновком колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом, виходячи з обставин викладених у рішенні Бородянського районного суду Київської області від 18 червня 2015 року та ухвалі Апеляційного суду Київської області від 02 листопада 2015 року встановлено, що на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 22 жовтня 2012 року та від 21 серпня 2013 року ОСОБА_2 є власником 1/6 частини, ОСОБА_3 - 1/4 частини житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1, власником 1/12 частини вказаного житлового будинку є ОСОБА_1, а власником іншої частини будинку - ОСОБА_4

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 18 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 02 листопада 2015 року, припинено право власності ОСОБА_1 на 1/12 частину житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/22 частини житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1, у розмірі 23 894 грн. (по 11 947 грн.), які розміщені на депозитному рахунку Бородянського районного суду Київської області. Визнано за ОСОБА_2 і ОСОБА_3 право власності на 1/24 частку за кожною на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1. Вирішено питання судових витрат.

Таким чином, як установлено судами першої та апеляційної інстанції, позивачу на праві власності належала 1/12 частина вказаного вище будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину, право власності на яку рішенням Київської області від 18 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 02 листопада 2015 року, було припинено та стягнуто на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості її частки.

Разом з тим, обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що внаслідок проведення нею робіт по відновленню даху житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1, її частка у праві спільної часткової власності вказаного будинку збільшилася з 1/12 частин до 41/100.

Частинами третьою, четвертою статті 357 ЦК України передбачено, що співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз'яснено, що при розгляді спорів між учасниками спільної часткової власності на жилий будинок про зміну часток суди повинні враховувати, що такі вимоги можуть бути задоволені, якщо учасник спільної власності збільшить у ньому за свій рахунок корисну площу будинку (жилих і підсобних його приміщень) шляхом прибудови, надбудови або перебудови, проведеної з дозволу виконкому місцевої Ради і за згодою решти учасників спільної власності. Спорудження господарських будівель (сараїв, гаражів тощо) не є підставою для збільшення встановленого раніше розміру частки в праві власності на будинок.

Проте, з матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 не заявляла вимоги про збільшення частки у спільній частковій власності при розгляді судами справи про припинення частки у спільній частковій власності та не зверталася до суду з цього питання з окремим позовом, а позовні вимоги в даній справі зводяться до відшкодування витрат, понесених на відновлення даху у житловому будинку.

Отже, доводи позивача щодо збільшення її частки у спільній частковій власності є безпідставними, оскільки такі обставини не встановлювалися ані рішенням суду, ані договором, укладеним між співвласниками, та не мають відношення до розгляду питання про відшкодування витрат на ремонт даху з огляду на те, що станом на час розгляду даної справи ОСОБА_1 вже не мала права власності на будь-яку частку у вищевказаному житловому будинку.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про відшкодування Ѕ частини витрат, понесених на відновлення даху, ОСОБА_1 зазначала, що здійснила ремонт даху за власні кошти, погодивши проведення ремонтних робіт із співвласниками, відповідачами в справі, у телефонній розмові з останніми, та вказувала, що розмір таких витрат становить 54 512,15 грн.

Факт проведення ремонту даху відповідачами не заперечувався, при цьому відповідачами категорично заперечувався факт отримання ОСОБА_8 їхньої згоди на проведення ремонтних робіт.

Як уже зазначалося вище, положення статті 357 ЦК України встановлюють, що власник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.

Разом з тим, поняття «поставити до відома» та «отримати згоду» в розумінні статті 357 ЦК України не є тотожними.

Таким чином, з огляду на те, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідачі, як співвласники житлового будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1, надавали згоду позивачу на проведення в будинку ремонту даху, яка б відповідала формі правочину щодо нерухомого майна відповідно до глави 16 розділу IV ЦК України, а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заперечують даний факт, колегія суддів доходить висновку, що такі обставини спростовують посилання, викладені в позовній заяві.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 442/7179/14-ц.

Окрім того, на підтвердження понесених витрат у сумі 54 512,15 грн. позивач надала копію акта виконаних монтажних робіт по об'єкту (ремонт даху) від 03 березня 2013 року.

Проте, у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження сплати позивачем вказаної суми коштів за проведення відновлювального ремонту даху.

Основним доказом, на який посилалася ОСОБА_1, мотивуючи позовні вимоги, є Звіт про незалежну експертну оцінку від 06 червня 2016 року, який остання отримала на своє замовлення та в якому експерт на підставі проведених розрахунків із врахуванням витрат на відновлення даху визначив вартість та розмір частини у спадковому домоволодінні по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 станом на 03.03.2013 року, яка збільшилася із 1/12 частини до 41/100 частини. Експерт також визначив вартість 41/100 частини даного домоволодіння станом на 06.06.2016 року із врахуванням індексу інфляції на квітень місяць 2015 року у розмірі 1,29304, згідно офіційних даних Державної служби статистики України, що становить 152007,85 гривень. Експерт також визначив вартість відновного ремонту даху станом на 06.06.2016 року, що становить 121 111,92 гривень, при цьому експерт установив вартість 1/2 частини відновного ремонту даху будинку по АДРЕСА_1, що станом на 06 червня 2016 року становила 60 555,96 грн.

Положеннями статті третьої Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» передбачено, що оцінка майна, майнових прав (далі - оцінка майна) - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону, і є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності.

Майном, яке може оцінюватися, вважаються об'єкти в матеріальній формі, будівлі та споруди (включаючи їх невід'ємні частини), машини, обладнання, транспортні засоби тощо; паї, цінні папери; нематеріальні активи, в тому числі об'єкти права інтелектуальної власності; цілісні майнові комплекси всіх форм власності;

Майновими правами, які можуть оцінюватися, визнаються будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги.

Незалежною оцінкою майна вважається оцінка майна, що проведена суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання.

Процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. У випадках самостійного проведення оцінки майна органом державної влади або органом місцевого самоврядування складається акт оцінки майна. Вимоги до звітів про оцінку майна та актів оцінки майна встановлюються відповідно до статті 12 цього Закону.

Випадки обов'язкового проведення оцінки майна встановлюються цим Законом.

Статтею 11 Закону, зокрема, встановлено, що Замовниками оцінки майна можуть бути особи, яким зазначене майно належить на законних підставах або у яких майно перебуває на законних підставах, а також ті, які замовляють оцінку майна за дорученням зазначених осіб. Замовники оцінки повинні забезпечити доступ суб'єкта оціночної діяльності до майна, що підлягає оцінці на законних підставах, отримання ним необхідної та достовірної інформації про зазначене майно для проведення його оцінки. Сторони договору на проведення оцінки майна (замовник, платник) мають право вільного вибору суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання за умови виконання вимог, встановлених статтями 8 та 9 цього Закону.

Як убачається із вищезазначеного звіту, метою його здійснення є визначення ринкової вартості для вирішення майнових суперечок, разом з тим, у цьому звіті оцінювачем вирішено питання визначення розміру частини житлового будинку, яка нібито збільшилася внаслідок проведення ремонтних робіт, також зазначено, що ОСОБА_1 є власником 41/100 частини житлового будинку в той час, як позивач не володіла станом на час складення звіту будь-якою частиною вказаного будинку та відповідно до норм статті 11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінювач не мав права проводити оцінку майна, на яке замовник цієї оцінки станом на час її проведення не мав майнових прав.

Виходячи з викладеного, Звіт про незалежну експертну оцінку від 06 червня 2016 року не є належним доказом по справі та не може бути врахований судом при ухваленні рішення.

Посилання позивача як на підставу заявлених позовних вимог на статті 1212 та 1213 ЦК України є необґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно.

Відповідно до ст. 1213 ЦК України, набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Вартість безпідставно набутого майна визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій нормі закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов'язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Разом з тим, виходячи з того, що право власності на відповідні частки у житловому будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1, відповідачі набули на підставі рішення суду, яке є чинними, тобто на законних підставах, а дах цієї будівлі є її складовою частиною, тому відповідачі набули право власності в тому числі і на дах, як складовий елемент будинку.

Таким чином, посилання ОСОБА_1 на безпідставність набуття відповідачами права власності на дах окремо від житлового будинку є неспроможними, а посилання на норми статей 1212, 1213 ЦК України - безпідставними.

Відповідно до частин 3,4,5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

За змістом статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише у разі доведення особою порушення його права або інтересу та обґрунтованості позовних вимог.

Таким чином, з огляду на викладене та ураховуючи те, що позивачем не доведено факту отримання згоди співвласників на проведення відновлювального ремонту даху житлового будинку, співвласником якого вона була до 2015 року, також як і не надано доказів розміру понесених нею витрат на проведення такого ремонту, колегія суддів уважає позов ОСОБА_1 необґрунтованим, а висновок суду першої інстанції щодо застосування позовної давності у зв'язку із доведеністю позовних вимог - помилковим.

Отже, аргументи апеляційної скарги представника позивача щодо безпідставного непоновлення судом першої інстанції пропущеного позивачем з поважних, на його думку, причин строку на звернення до суду з позовом, колегія суддів уважає безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу суду.

Виходячи з того, що вимоги позивача про відшкодування Ѕ частини втрат, понесених на відновлення даху житлового будинку, колегією суддів визнано необґрунтованими, тому і вимоги про стягнення з відповідачів на користь ОСОБА_1 інфляційних втрат та 3% річних задоволенню не підлягають, оскільки є похідними від основної вимоги.

Таким чином, доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_3 щодо недоведеності та безпідставності позовних вимог є обґрунтованими.

Відповідно до частин першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України встановлено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достатніми доказами є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Частиною першою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючі докази, мають обов'язок обґрунтовувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов'язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Отже, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, установивши, що ОСОБА_1 не доведено позовних вимог, колегія уважає, що місцевий суд помилково застосував строк позовної давності, не встановивши при цьому наявність порушеного права позивача, не перевіривши доказів на підтвердження заявлених позовних вимог та не надавши належної правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Наведені порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України та ухвалення нового рішення.

На підставі викладеного, колегія доходить висновку, що апеляційна скарга представника позивача підлягає задоволенню частково, апеляційна скарга представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 - задоволенню, а рішення місцевого суду - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у зв'язку з їх безпідставністю та необгрунтованістю.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 949,23 грн.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 - задовольнитичастково.

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 - задовольнити у повному обсязі.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 січня 2019 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про відшкодування Ѕ частини витрат, понесених на відновлення даху житлового будинку, та завданої майнової шкоди - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 949,23 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 квітня 2019 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай