Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.04.2019 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Бедьо В.І.,

за участю секретаря судового засідання Пазяк С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Ужгороді цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення сум інфляційних нарахувань та трьох процентів річних,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовною заявою до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення сум інфляційних нарахувань та трьох процентів річних.

Позов мотивує тим, що 02.10.2009 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали між собою договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований у реєстрі за № 1644. Відповідно до п. 1 договору позики від 02.10.2009 року позикодавець передав, а позичальники прийняли у власність 42000 грн. На виконання умов вищезазначеного договору позивач виконав всі взяті на себе зобовязання по передачі грошових коштів відповідачам, що свідчить про належне виконання ним своїх зобовязань. Згідно з п. 2 вказаного договору зазначену вище суму грошей позичальники зобовязуються повернути позикодавцеві готівкою в строк до 02.10.2010 року. Враховуючи, що до 02.10.2010 року відповідачі своє грошове зобовязання згідно з договором позики від 02.10.2009 року не виконали, позивач звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовною заявою до відповідачів про стягнення 42000 грн. боргу за вказаним правочином. 11.07.2011 року Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області ухвалено заочне рішення у справі № 2-3742/11, що набрало законної сили, згідно з яким було стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача суму боргу у розмірі 42000 грн. за договором позики та витрати, повязані з оплатою державного мита, в розмірі 420 грн. та інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи у розмірі 120 грн. При цьому, звертає увагу на те, що у своєму позові до відповідачів у справі № 2-3742/11 він не предявляв вимоги про стягнення сум інфляційних нарахувань та трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості за договором позики від 02.10.2009 року. Водночас таке право гарантоване позивачу чинним законодавством України. Оскільки основну суму заборгованості за договором позики від 02.10.2009 року було стягнуто з відповідачів згідно з рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.07.2011 року у справі № 2-3742/11 (яке станом на 24.11.2017 року органом державної виконавчої служби не виконано), то позивач обґрунтовано вважає, що з відповідачів на його користь підлягають до стягнення три відсотки річних у розмірі 9006,41 грн. та інфляційні нарахування у розмірі 32296,89 грн., згідно з розрахунком заборгованості, що додано до позовної заяви. Отже, загальна сума заборгованості, яка підлягає стягненню солідарно з відповідачів на користь позивача у примусовому порядку станом на 24.11.2017 року складає суму 41303,30 грн.

Враховуючи вищенаведене позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь 41303,30 грн. заборгованості, з яких 9006,41 грн. три відсотки річних та 32296,89 грн. інфляційні нарахування, а також 640 грн. витрат на оплату судового збору.

Позивач та його представник у судове засідання не зявилися, однак останній просить розглянути справу без його участі, зазначивши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти ухвалення заочного рішення.

Відповідачі у судове засідання повторно не зявилися, хоча про час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили, відзив на позовну заяву не подали, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

У відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Відтак, суд розглядає справу відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України заочно, оскільки проти цього не заперечує представник позивача.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити повністю, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 02.10.2009 року позивачем ОСОБА_1 і відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований у реєстрі за № 1644, відповідно до п. 1 якого позикодавець (ОСОБА_2М.) передав, а позичальники (ОСОБА_2 та ОСОБА_3З.) прийняли у власність 42000 грн. Зазначену вище суму грошей позичальники зобовязалися повернути позикодавцеві готівкою в строк до 02.10.2010 року (п. 2).

Оскільки відповідачі свої зобовязання за договором позики належним чином не виконали позивач звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом про стягнення з них боргу за вказаним договором позики.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.07.2011 року (справа № 2-3742/11), що набрало законної сили, згідно з яким стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 42000 грн. за договором позики та витрати, повязані з оплатою державного мита в розмірі 420 грн. та інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи у розмірі 120 грн.

В силу положень частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Доказів того, грошові зобовязання за договором позики виконано відповідачами або ж суму боргу стягнуто у порядку виконавчого провадження матеріали справи не містять.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В розумінні вимог чинного законодавства три проценти річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. У разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобовязання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

При цьому індекс інфляції, 3 % річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

Тобто, відповідальність, передбачена даною статтею носить компенсаційний характер, оскільки 3 % річних та індекс інфляції виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 6 червня 2012 року у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-38цс11.

Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов'язання за рахунок іншої.

В постанові ОСОБА_5 Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц у пунктах 42, 44 та 45 зроблено висновок, що за змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обовязок боржника з такої сплати.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобовязань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобовязань.

Аналогічний висновок викладений також і в постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018 року по справі № 760/3880/17.

Оскільки відповідачами не було виконано грошове зобовязання по виплаті суми боргу позивачеві, то в силу положень ст. 625 ЦК України останній має право на стягнення сум трьох процентів річних та інфляційних втрат.

Відповідно до розрахунку суми заборгованості від 24.11.2017 року, що додано представником позивача до позовної заяви, загальна сума заборгованості становить 41303,30 грн., з яких: 9006,41 грн. 3 % річних за період з 03.10.2010 року до 24.11.2017 року; 32296,89 грн. інфляційні нарахування за період з 03.10.2010 року до 24.11.2017 року.

Судом перевірено вказаний розрахунок трьох процентів річних та інфляційних нарахувань, наданий позивачем та встановлено, що розрахунок здійснено відповідно порядку нарахування трьох процентів річних та застосування індексів інфляції при розгляді судових справ за відповідний період, а саме з 03.10.2010 року до 24.11.2017 року, розмір яких складає 41303,30 грн., з яких: 9006,41 грн. 3 % річних; 32296,89 грн. інфляційні втрати.

З підстав наведеного суд вважає, що вимоги позивача є підставними та підлягають до задоволення повністю.

Відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідачів належить стягнути понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати у розмірі 640 грн. сплаченого судового збору, а саме з кожного по 320 грн.

Керуючись ст. 625 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76, 89, 141, 223, 258, 263-265, 273, 279-284, 354, 355 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення сум інфляційних нарахувань та трьох процентів річних задовольнити повністю.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 41303 (сорок одну тисячу триста три) гривні 30 коп., з яких: 9006,41 грн. 3 % річних за період з 03.10.2010 року до 24.11.2017 року; 32296,89 грн. інфляційні втрати за період з 03.10.2010 року до 24.11.2017 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 320 (триста двадцять) гривень сплаченого судового збору.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 320 (триста двадцять) гривень сплаченого судового збору.

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, що проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_2, що проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4.

Відповідач: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, РНОКПП НОМЕР_3, що проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ужгородського міськрайонного суду

Закарпатської області ОСОБА_6