Постанова

Іменем України

25 квітня 2019 року

місто Київ

справа № 398/1146/17

провадження № 61-25994св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Олександрійське об'єднане управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Олександрійського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 15 червня 2017 року у складі судді Крімченко С. А. та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 03 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Дуковського О. Л., Єгорової С. М., Письменного О. А.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

Олександрійське об'єднане управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області у квітні 2017 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди у вигляді переплати пенсії по інвалідності, яка виникла за період з 01 липня 2015 року до 31 січня 2016 року в сумі 7 103, 00 грн.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 23 липня 1999 року на обліку в управлінні перебувала та отримувала пенсію по інвалідності з дитинства ОСОБА_4 Відповідно до заяви ОСОБА_4 від 08 лютого 2016 року виплату пенсії заявниці було припинено, так як вона стала на облік в Управлінні праці та соціального захисту населення Олександрійської районної державної адміністрації для отримання державної соціальної допомоги згідно із Законом України «Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам». До матеріалів пенсійної справи долучено копію трудової книжки, серії НОМЕР_1, відповідача. Відповідно до запису № 13 трудової книжки ОСОБА_4 з 19 червня 2007 року призначено на посаду спеціаліста Дівочепільської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області та присвоєно 15 ранг посадової особи органів місцевого самоврядування.

Враховуючи положення частини сьомої статті 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», з 01 квітня 2015 року до 31 січня 2016 року у відповідача було відсутнє право на отримання пенсії по інвалідності.

Для забезпечення особливого порядку виплати пенсії у квітні 2015 року Пенсійним фондом України було проведено звірку списків працюючих одержувачів пенсії із автоматизованої системи обробки пенсійної документації на базі комп'ютерних технологій, розроблену підрозділом Міністерства соціальної політики України, щодо виявлення пенсіонерів, які за даними персоніфікованого обліку працюють на спеціальній посаді, що не дає право на пенсію з 01 квітня 2015 року. Проте за наслідками такої звірки ОСОБА_4 як пенсіонера, яка працює на спеціальній посаді, що не дає права на отримання пенсії, не було виявлено.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач позов не визнала, просила відмовити у задоволенні позову, так як відсутня її вина в одержанні пенсії, яка добровільно була виплачена позивачем.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 15 червня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 03 серпня 2017 року, у задоволенні позову Олександрійського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовувалось тим, що у матеріалах справи відсутні докази того, що завдана позивачу шкода у вигляді виплаченої відповідачу пенсії в сумі 7 103, 00 грн є об`єктивним наслідком поведінки відповідача. Позивачем також не надано доказів того, що ОСОБА_4 скоїла будь-які зловживання зі свого боку або подала Управлінню недостовірні дані. Навпаки, відповідач повідомила, що працює в органах місцевого самоврядування і відповідна довідка є в матеріалах пенсійної справи.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Олександрійське об'єднане управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області просить скасувати рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 15 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 03 серпня 2017 року, постановити нове рішення про задоволення вимог позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується неправильним застосуванням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права. За твердженнями заявника, судами неправильно застосовано частину сьому статті 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» та статтю 102 Закону України «Про пенсійне забезпечення». При цьому заявник вважає, що виплата пенсії відповідачу була зумовлена рахунковою помилкою та недобросовісною бездіяльністю відповідача, яка не надавала заявнику відомості про її працевлаштування.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_4 просить касаційну скаргу Олександрійського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області залишити без задоволення, оскаржувані судові рішення залишити без змін.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом правила частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 встановлено довічно 3 групу інвалідності.

З вересня 2003 року ОСОБА_4 в Олександрійському районному Управлінні пенсійного фонду України отримувала пенсію по 3 групі інвалідності.

У матеріалах пенсійної справи ОСОБА_4 є довідка Дівочепільської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області від 28 серпня 2007 року №247 про те, що ОСОБА_4 працює спеціалістом сільської ради з 01 червня 2007 року відповідно до розпорядження від 31 травня 2007 року № 20.

Також у матеріалах пенсійної справи є заява ОСОБА_4 про те, що вона вийшла на роботу з 01 червня 2007 року. У розпорядженні Олександрійського районного управління Пенсійного фонду України від 17 вересня 2007 року № 125705 про призначення пенсії ОСОБА_4 зазначено, що вона працює.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до статті 102 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсіонери зобов'язані повідомляти органу, що призначає пенсії, про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати. У разі невиконання цього обов'язку і одержання у зв'язку з цим зайвих сум пенсії пенсіонери повинні відшкодувати органу, що призначає пенсії, заподіяну шкоду.

З 01 квітня 2015 року відповідно до Закону України від 02 березня 2015 року № 213-VIII«Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» та Закону України від 24 грудня 2015 року

№ 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» призначені пенсії з 01 квітня до 31 грудня 2015 року та з 01 січня до 31 грудня 2016 року особам, які працюють на посадах та на умовах, передбачених, у тому числі Законом України «Про державну службу», не виплачуються.

Відповідно до пункту 3 Порядку відшкодування коштів, надміру виплачених за призначеними пенсіями, та списання сум переплат пенсій та грошової допомоги, що є безнадійними до стягнення, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 21 березня 2003 року № 6-4, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 15 травня 2003 року за № 374/7695, повернення коштів, надміру виплачених за призначеними пенсіями, проводиться відповідно до статті 103 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у випадках виявлення подання громадянами недостовірних відомостей про заробітну плату чи інший дохід, стаж роботи, несвоєчасного подання відомостей про зміни у складі сім'ї тощо.

Згідно з частиною першою статті 50 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку.

Згідно з частиною першою статті 103 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суми пенсії, надміру виплачені пенсіонерові внаслідок зловживань з його боку (в результаті подання документів з явно неправильними відомостями, неподання відомостей про зміни у складі членів сім'ї тощо), стягуються на підставі рішень органу, що призначає пенсії.

Частиною першою статті 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Тлумачення цієї норми свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум не є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі відсутності недобросовісності зі сторони набувача виплати.

Зазначений правовий висновок викладений і у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-91цс14.

Тобто механізм повернення надмірно сплачених сум пенсій передбачає стягнення зазначених сум лише у випадку, якщо така надмірна сплата відбулась з вини пенсіонера, а саме через його зловживання.

Згідно зі статтею 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи наведені норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не доведено факту недобросовісного набуття відповідачем коштів, а також допущення рахункової помилки зі сторони позивача.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено відсутність двох обов'язкових складових, за наявності яких відповідно до вимог статті 1215 ЦК України та статті 50 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» можливе повернення безпідставно виплаченої пенсії, а саме: рахункової помилки з боку позивача і недобросовісності, зловживань з боку відповідача.

При цьому в українському законодавстві відсутнє визначення поняття «рахункова помилка». У постанові Пленуму Верховного Суду України

від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про працю» надається роз'яснення поняттю лічильної (рахункової) помилки - це помилка, яка була допущена під час проведення арифметичних підрахунків. До лічильних помилок, наприклад, належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період.

Аналізуючи зібрані у справі докази, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що ця помилка є безпосередньо рахунковою, як стверджує заявник, а не помилкою, пов'язаною з неналежним виконанням обов'язків службовими особами, відповідальними за обчислення та нарахування пенсії, а також здійснення контрольних функцій.

Відсутність ознак рахункової помилки підтверджується самим змістом позовної, апеляційної, касаційної скарг, у яких позивачем зазначено про наявність тимчасових заборон у чинному законодавстві у період з 01 квітня 2015 року до 31 січня 2016 року щодо нарахування пенсій працюючим пенсіонерам.

У § 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, зазначено, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Таким чином, розглядаючи зазначений позов, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам статті 315 ЦПК України 2004 року.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Встановивши, що судами першої та апеляційної інстанції правильно застосовано норми матеріального права до спірних правовідносин із дотриманням норм процесуального права, інших доводів незаконності та необґрунтованості оскаржуваних судових рішень у касаційній скарзі не наведено, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Олександрійського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області залишити без задоволення.

Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 15 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 03 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик