Справа №265/9010/18
Провадження №2/265/324/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2019 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Шиян В. В., за участю секретаря судового засідання Себко Г.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини, з якою проживають діти, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області з даним позовом, яким просить стягнути з відповідача на її користь

аліменти у розмірі 1000 гривень щомісяця до досягнення дитиною, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, трьох років;

аліменти у розмірі 1000 гривень до досягнення дитиною-інвалідом, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, повноліття.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 27 грудня 2007 року між нею та відповідачем був укладений шлюб. Від шлюбу в них народились діти: донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка має статус дитини-інваліда, та потребує догляду, та син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. З вересня 2018 року вони з відповідачем проживають окремо; діти проживають з нею. Відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання дітей не надає. Вона перебуває у відпустці по догляду за дитиною, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, до досягнення ним трьох років; будь-яких доходів крім соціальних виплат на дитину не має, та не може самотужки забезпечити належний рівень життя собі та дітям. Вважає, що відповідач має можливість сплачувати аліменти на її утримання, адже має працездатний вік та може працювати. За захистом своїх прав змушена звертатись з даним позовом до суду.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, дала пояснення, аналогічні викладеним у позові. Додала, що досі перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Аліменти на утримання дітей з відповідача стягнуті судовими рішеннями, але фактично він їх не сплачує. Будь-яких доказів того, що їх донька, яка є дитиною-інвалідом, потребує стороннього догляду, вона не має. Але дочка школу не відвідує, перебуває на індивідуальній формі навчання.

Будь-яких клопотань, у тому числі, щодо витребування додаткових доказів, позивач не заявляла.

Відповідач до суду не прибув, надав клопотання про розгляд справи без його участі, при цьому зазначив, що позов не визнає, просить у його задоволенні відмовити. У письмових поясненнях щодо позову зазначив, що за положеннями діючого законодавства дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, але за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Він такої можливості не має, адже на даний час офіційно не працює, є самозайнятою особою, отже постійного, стабільного доходу не має. Крім того, судовими рішеннями з нього на користь позивача стягнуто аліменти на утримання доньки та сина по ј частці з усіх видів його заробітку на кожного, до їх повноліття. Таким чином, на користь позивача він має сплачувати щомісяця 50% свого заробітку. Крім того, він щомісяця надає матеріальну допомогу своїм батькам, які є пенсіонерами. Отже після сплати аліментів, надання допомоги батькам, сплати комунальних послуг, з його заробітку залишається сума, яка є меншою, ніж встановлений прожитковий мінімум. Звертає увагу суду на те, що позивачем не надано жодного доказу наявності в нього матеріальної можливості надавати допомогу на утримання дружини, а її доводи в цій частині є лише припущенням. Щодо стягнення з нього аліментів на утримання дружини до досягнення дочкою-інвалідом повноліття, зауважує, що обовязковою умовою для цього згідно ч. 1 ст. 88 СК України є те, що дитина-інвалід не може обходитись без постійного стороннього догляду. Незважаючи на те, що їх дочка дійсно є дитиною-інвалідом, вона не потребує постійного стороннього догляду. Більш того, статус дитини-інваліда в дочки не є безстроковим. За наведених обставин вважає позовні вимоги безпідставними та просить відмовити у їх задоволенні.

Відповідачем також подано відзив на позов аналогічного змісту. Будь-яких клопотань (заяв) відповідачем не заявлено.

Вислухавши позивача, враховуючи позицію відповідача, викладену ним у письмових поясненнях та відзиві, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Як вбачається з свідоцтва про шлюб, виданого 27 грудня 2007 року Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, сторони зареєстрували шлюб 27 грудня 2007 року, про що складено відповідний актовий запис № 303.

Судом встановлено, що в подружжя у шлюбі народились діти: дочка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвами про народження останніх.

Згідно інформації Центру надання адміністративних послуг Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 04 жовтня 2018 року, малолітні ОСОБА_4, ОСОБА_3 зареєстровані разом із матірю ОСОБА_1

Згідно акту про фактичне проживання КСН «Дружба» від 18 грудня 2018 року, малолітні ОСОБА_4, ОСОБА_3 фактично проживають з матірю.

Також встановлено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, є дитиною-інвалідом до 18 років.

Згідно довідки ВКК № 29 КНК Маріупольської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 5 міста Маріуполя» від 10 жовтня 2018 року ОСОБА_4 потребує індивідуальної форми навчання, щоденного прийому медикаментів згідно рекомендаціям дитячого ендокринолога.

Згідно довідки КЗ «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 57 від 27 березня 2019 року № 112 ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, навчається у 3-Б класі за індивідуальною формою навчання (навчання вдома) на підставі наказу № 88 від 20 серпня 2018 року.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 липня 2009 року, яке набрало законної сили 03 серпня 2009 року, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1, на утримання дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, стягнуто аліменти у розмірі ј частки його заробітку, починаючи з 06 липня 2009 року, та до досягнення дитиною повноліття.

Судовим наказом Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 грудня 2018 року, який набрав законної сили 12 грудня 2018 року, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1, на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, стягнуто аліменти у розмірі ј частки його заробітку (доходу), але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 22 листопада 2018 року, і до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до ч. 5 ст. 49 Сімейного кодексу України дружині-матері мають бути створені у сім'ї умови для поєднання материнства із здійсненням нею інших прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 75 Сімейного Кодексу України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той з подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Особливим видом права подружжя на утримання є право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини. Його особливість полягає у строковості дії, незалежності надання утримання від доходу дружини та наявністю лише однієї підстави, яка унеможливлює надання такого утримання, - можливості чоловіка надавати таке утримання.

Частина 4 статті 84СК України регламентує умову виникнення права дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини - чоловік може надавати матеріальну допомогу. Принципове положення законодавця полягає у тому, що право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища і розірвання шлюбу.

Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов'язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За частинами 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За статтею 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідач, заперечуючи проти позову в частині стягнення з нього аліментів на користь дружини до досягнення їх сином трьох років, посилається на відсутність в нього можливості надавати матеріальну допомогу на утримання дружини, адже він офіційно не працює, є самозайнятою особою, постійного доходу не має. Крім того, він сплачує на користь позивачки аліменти на утримання двох дітей, сукупний розмір яких становить 50% його заробітку, та надає матеріальну допомогу на утримання непрацездатних батьків.

Разом із тим, відповідачем не надано будь-яких доказів щодо розміру його доходів, витрат, та взагалі, матеріального стану.

Так, згідно виписки з Форми ОК-7 Пенсійного фонду України від 14 січня 2019 року фактичний заробіток ОСОБА_2 за 2012 рік та 2013 рік становить 0,00 гривень. Проте наведене не є беззаперечним доказом відсутності у відповідача будь-якого заробітку (доходу). Відомостей про доходи або їх відсутність за 2018-2019 роки відповідачем надано не було.

Відповідач є працездатним, отже не позбавлений можливості отримання систематичного чи разового доходу, що не спростовує сам відповідач; належних доказів неспроможності надавати матеріальну допомогу позивачці суду не надано, так само як і доказів того, що відповідач щомісяця надає матеріальну допомогу непрацездатним батькам, адже сам по собі факт наявності батьків-пенсіонерів не є доказом того, що вони перебувають на утриманні відповідача.

Позивачка стверджує, що відповідач не сплачує аліменти на утримання дітей, присуджені на її користь судовими рішеннями.

Будь-яких доказів наведеної обставини, так само як і доказів на її спростування, сторонами не надано.

Та обставина, що відповідач не має змоги надавати матеріальну допомогу позивачці через наявність у нього аліментних зобов'язань, які становлять 50 % його заробітку, сама по собі не є підставою для відмови у стягненні з нього аліментів на утримання дружини.

Позивач просить стягнути з відповідача на її користь аліменти в розмірі 1000 гривень щомісяця до досягнення сином, ОСОБА_3, трьох років.

Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Враховуючи наведене, а також те, що позивачем не доведена можливість відповідача надавати їй матеріальну допомогу у відшукуваному нею розмірі, а відповідачем, у свою чергу, не доведені підстави неможливості надання такої допомоги, як то перебування у скрутному матеріальному стані, або за станом здоровя, наявності інших утриманців, суд вважає можливим стягнути з відповідача аліменти на користь дружини у твердій грошовій сумі в розмірі 500 гривень щомісячно, до досягнення дитиною, ОСОБА_3, трьох років.

Щодо вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_2 на її користь аліментів у розмірі 1000 гривень до досягнення дитиною-інвалідом, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, повноліття, суд дійшов наступного.

Так, Сімейним Кодексом України визначені особливості надання утримання дружині, з якою проживає дитина з інвалідністю.

Відповідно до Закону України "Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні" від 06.10.2005р. N 2961-IV (з подальшими змінами): дитина з інвалідністю - особа віком до 18 років (повноліття) зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов'язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Згідно ч. 1 ст. 88 СК України якщо з одним із подружжя, в тому числі і працездатним, проживає дитина з інвалідністю, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, він має право на утримання за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Отже виходячи з аналізу наведеної норми, обовязковими умовами виникнення права на утримання одного з подружжя, з яким проживає дитина-інвалід, є не тільки наявність в дитини інвалідності, але й неспроможність дитини обходитись без постійного стороннього догляду, а також наявність в другого з подружжя можливості надавати матеріальну допомогу.

Право на утримання триває протягом всього часу проживання з дитиною з інвалідністю та опікування нею і не залежить від матеріального становища того з батьків, з ким вона проживає.

Як вже було встановлено, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, є дитиною-інвалідом до 18 років, навчається за індивідуальною формою навчання. Проте будь-яких доказів того, що ОСОБА_4 не може обходитись без постійного стороннього догляду суду надано не було. При цьому позивач у судовому засіданні підтвердила відсутність таких доказів.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Ухвалюючи рішення, суд має вирішити питання про розподіл судових витрат.

Так, за подання даного позову позивачем судовий збір не сплачувався, адже позивачі у справах про стягнення аліментів звільнені від його сплати на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Частиною 6 ст. 141 ЦПК України визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи, що позов задоволено частково, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768,40 гривень.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 133, 141, 206, 263-265, 354 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини, з якою проживають діти, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_1, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6, РНОКПП НОМЕР_2, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, фактично проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_7, аліменти у розмірі 500 (пятсот) гривень щомісяця, починаючи з 26 жовтня 2018 року і до досягнення дитиною, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, трьох років.

У задоволенні позову в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів у розмірі 1000 гривень щомісяця до досягнення дитиною-інвалідом, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, повноліття, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Згідно п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України від 15 грудня 2017 року апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст даного рішення складено 23 квітня 2019 року.

Суддя: