Постанова

Іменем України

10 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 144/287/17-ц

провадження № 61-31835св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Вінницької області від 21 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Денишенко Т. О., Стадника І. М., Міхасішина І. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У березні 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного 06 жовтня 2011 року договору б/н ОСОБА_4 отримала кредит у сумі 6 500,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, який відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою, затвердженими наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256, та тарифами банку, викладеними на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Через порушення позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором станом на 31 січня 2017 року у неї утворилася заборгованість у сумі 37 348,55 грн, яка складається із: 6 496,33 грн - заборгованості за кредитом, 26 147,55 гривень - заборгованості за процентами за користування кредитними коштами, 2 449,98 грн - заборгованості за пенею, 500,00 грн - штраф (фіксована частина), 1 754,69 грн - штраф (процентна складова).

Посилаючись на вказані обставини ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості.

Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 19 липня 2017 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що позивачем не виконана вимога суду про надання оригіналів документів на підтвердження факту укладання 06 жовтня 2011 року кредитного договору б/н між сторонами у справі, не надано доказів про перерахування коштів на картку відповідача, відомостей про отримання коштів із картки, матеріалів службового розслідування банку за зверненням ОСОБА_4 щодо викрадення 25 грудня 2014 року коштів із її платіжної картки, а тому позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» є недоведеними.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 21 вересня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 19 липня 2017 року скасовано і ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 06 жовтня 2011 року б/н у сумі 36 848,55 грн, що складається із: 6 496,33 гривень - заборгованості за кредитом, 26 147,55 гривень - заборгованості за процентами за користування кредитом,

2 449,98 грн - заборгованості за пенею, 1 754,69 грн - штраф (складова частина). У решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що відповідач, отримавши кредитні кошти, своєчасно їх не повернула, а тому на підставі статей 611, 1054 ЦК України з неї на користь банку підлягає стягненню заборгованість за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов кредитного договору.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Вінницької області від 21 вересня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем не надано належних доказів оформлення та укладення між сторонами та відповідно отримання позичальником пам'ятки клієнта, Умов та правил надання банківських послуг і тарифів, що у сукупності з заявою, свідчить про укладений у належній формі договір між сторонами про надання банківських послуг, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, яка висловлена ним у справі № 6-16цс15. Крім того, не встановлено обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_4

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано вказану цивільну справу до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_4, уклавши 06 жовтня 2011 року з банком договір б/н, отримала кредит у сумі 6 500,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Через неналежне виконання, порушення взятих за кредитним договором зобов'язань, частковість сплати заборгованості у відповідача станом на 31 січня 2017 року утворилася заборгованість у загальній сумі 37 348,55 грн.

ОСОБА_4 підтвердила свою згоду на те, що підписана нею анкета-заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою та тарифами банку складає між нею та банком договір. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердила, що їй надана повна інформація щодо користування банківськими послугами.

Із витягу з кримінального провадження № 0000410 вбачається, що

25 грудня 2014 року близько 15 год 00 хв до ОСОБА_4 зателефонувала невідома особа і шахрайським шляхом отримавши від неї інформацію про реквізити її банківської картки ПАТ КБ «ПриватБанк» заволоділа грошима у розмірі 6 496,00 грн, які належали ОСОБА_4

Із виписки за особовим рахунком ОСОБА_4 за кредитною карткою вбачається, що дійсно 25 грудня 2014 року з карткового рахунку відбулося списання коштів на покупку товару у сумі 6 496,33 грн.

Із повідомлення Бершадського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області вбачається про вчинення кримінального правопорушення, а саме заволодіння коштами ОСОБА_4 у сумі 6 496,00 грн, які знаходилися на банківській картці ПАТ КБ «ПриватБанк». Попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення - частина перша статті 190 КК України. Відомості про кримінальне правопорушення внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 26 грудня 2014 року за № 0000410.

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтями 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений законом строк.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Таким чином, у силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до пункту 14.12 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі - Закон) користувач зобов'язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Використання електронного платіжного засобу за довіреністю не допускається, крім випадку емісії додаткового електронного платіжного засобу для довіреної особи.

Згідно із пунктом 14.16 статті 14 Закону користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов'язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів; під час реєстрації банком повідомлення користувача щодо втрати електронного платіжного засобу банк зобов'язаний відобразити дату та час повідомлення. Аналогічні норми містить Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 5 листопада 2014 року N 705 (далі - Положення). Крім того, указаним Положенням передбачено, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

Згідно з пунктом 1.1.2.10 Умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк» клієнт зобов'язаний вживати заходів по запобіганню втрати (крадіжки) Карт, стікера PayPass, ПІНа (персонального ідентифікаційного номера) або інформації, нанесеної на карту і магнітну полосу, або їх незаконного використання.

Пунктом 1.1.2.11 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що клієнт зобов'язаний інформувати банк, а також правоохоронні органи за фактом втрати карти, стікера PayPass, ПІНа, сім-карти мобільного телефону або отримання відомостей про їх незаконне використання. При настанні вищевказаних подій необхідно звернутися у відділення банку або зателефонувати за вказаними номерами.

За змістом статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України 2004 року суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 року встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним та обґрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції, що відповідачем не доведено факту, що саме третіми особами 25 грудня 2014 року здійснено списання коштів за покупку товару з її карткового рахунку з використанням її даних, а оскільки ОСОБА_4 своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції, то саме вона, як користувач платіжної картки, несе цивільно-правову відповідальність за здійсненні такої операцій, що є підставою для стягнення заборгованості з відповідача за кредитним договором.

Доводи касаційної скарги про те, що судом не встановлено обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, не заслуговує на увагу, оскільки відповідач не довела, що списання коштів із її карткового рахунку виникло не з її вини. Крім того, наявність кримінального провадження не може свідчити, у силу презумпції невинуватості, про вчинення злочину щодо ОСОБА_4 до винесення вироку, яким такі обставини будуть встановлені.

Посилання заявника у касаційній скарзі на постанову Верховного Суду України

від 11 березня 2015 року № 6-16цс15, є необґрунтованими, оскільки вона стосується збільшення строку позовної давності, а не стягнення заборгованості.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00

§ 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 213-215, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 21 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г.І. Усик