ГОРОДИЩЕНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
справа № 691/569/19
провадження № 2-о/691/71/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2019 року м. Городище

Городищенський районний суд Черкаської області у складі судді Синиці Л.П., за участю секретаря судових засідань Кочетової І.І.,

розглянувши, у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Городище Черкаської області, цивільну справу за заявою ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ), заінтересовані особи Міністерство соціальної політики України (адреса: м. Київ, вул. Еспланадна, 8/10, 01601), Російська Федерація (адреса листування: Посольство Російської Федерації в Україні, м. Київ, проспект Повітрофлотський, 27, 03049), про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою окремого провадження, та керуючись ст. ст. 8, 21 - 68 Конституції України, ст. 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятої згідно з резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї ООН від 02.12.2004 року, ст. 11 Європейської конвенції про імунітет держави ЕТS №74 від 16.05.1972 року, ст.1 Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15.11.1965 року, ст. 3 Віденської конвенції щодо дипломатичних зносин від 18.04.1961 року, Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 року, ст. ст. 175, 293, 294, 315, 316, 318, 319 ЦПК України, просила встановити факт загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконанні обов`язку військової служби 08.02.2015 року в районі міста Авдіївка Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

На обґрунтування заяви окремого провадження зазначила, що 05.08.2000 року уклала шлюб з громадянином України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На підставі Указу Президента України №607 від 21.07.2014 року, її чоловіка було призвано на військову службу по мобілізації, присвоєно звання сержанта, призначено на посаду механіка-водія та залучено до складу військової частини-польова пошта НОМЕР_1 Збройних сил України (3-й окремий танковий батальйон «Звіробій»). Як загальновідомо, у кінці лютого - на початку березня 2014 року перекинуті з Російської Федерації війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України. Згідно з постановою Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21.04.2015 року №337- VIII, зазначені події розвивались за таким сценарієм: Збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20.02.2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними силами Російської Федерації, всупереч міжнародно-правовим зобов`язанням Російської Федерації, порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28.05.1997 року, для блокування українських військових частин. Наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупована частина території України, яка засуджена на національному рівні, так міжнародною спільнотою. В період з 18.10.2014 по 08.02.2015 року її чоловік брав участь в боях за захист незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в Донецькій області. 08.02.2015 року, під час виконання бойового завдання в районі міста Авдіївка Донецької області, що полягало в евакуації танка Збройних сил України з поля бою, ОСОБА_2 потрапив під мінометний обстріл збройних формувань Російської Федерації, в результаті якого отримав несумісні з життям травми та загинув. Зазначені обставини загибелі військовослужбовця підтверджуються листом Голови Городищенської районної державної адміністрації від 25.07.2016 року. Веб-портал "Книга пам`яті полеглих за Україну" містить дані про загиблого військовослужбовця ОСОБА_2 .. Свідоцтвом про смерть, лікарським свідоцтвом про смерть та повідомленням про смерть, встановлений факт смерті ОСОБА_2 та її причини, загибель сталася внаслідок шоку, розтрощень декількох ділянок нижніх кінцівок, ушкодження були отримані внаслідок військових дій від інших вибухів та осколків. Витягом з протоколу засідання ЦВЛК по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця №1571 від 28.04.2015 року встановлено, що зазначена у лікарському свідоцтві причина про смерть, травма та причина смерті дійсно пов`язані з виконанням обов`язків військової служби. Заявник вважає, що саме внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, загинув її чоловік, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виконуючи обов`язки військової служби, пов`язані із захистом Батьківщини, чим було порушено невід`ємне право на його життя, передбачене ст.27 Конституції України, ст.2 Конвенції про захист прав і основоположних свобод. В результаті загибелі її чоловіка залишися без батька діти: ОСОБА_3 , 2001 року народження та ОСОБА_4 , 1996 року народження. Без сина залишилася його мати. Встановлення факту загибелі чоловіка внаслідок саме військової агресії Російської Федерації можливе лише у судовому порядку, оскільки іншого порядку встановити такий факт чинним законодавством України не передбачено, тому звернулася до суду. Звернення в порядку окремого провадження, щодо встановлення юридичного факту загибелі ОСОБА_2 при виконанні обов`язку військової служби 08.02.2015 року у складі військової частини - польова пошта НОМЕР_1 Збройних сил України (3-й окремий танковий батальйон "Звіробій) в районі міста Авдіївка Донецької області України, що сталося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, обумовлено тим, що має на меті визначення статусу ОСОБА_2 , як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення права та обов`язків, передбачених цією конвенцією.

До судового засідання сторони не з`явилися, повідомлені належно. Судова кореспонденція була направлена сторонам у справі за адресами, що містяться в матеріалах справи.

Представник заявника надіслала на адресу суду заяву про розгляд цивільної справи за відсутності заявника, заяву підтримує у повному обсязі, не маючи додаткових заяв та клопотань, наполягає на її задоволенні.

Представники заінтересованих осіб: Міністерства соціальної політики України, Російської Федерації (Посольства Російської Федерації в Україні) у судове засідання не з`явилися, без повідомлення причин, про розгляд справи в суді інформовані належно, що підтверджено, в тому числі, рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення №789, №799, відповідно, заперечень (пояснень) щодо заявленого, як заяв (клопотань) не надходило.

Зважаючи на те, що неявка сторін не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин у справі, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами (ст.279 ЦПК України), та вивчивши доводи заяви, думку представника заявника, дослідивши матеріали справи, а також з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, приходить до такого.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (ч.1, п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України).

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч.2 ст.315 ЦПК України).

Зі змісту зазначеної норми права, а також роз`яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» випливає, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Отже, у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки.

ОСОБА_1 (заявник) звернулася до суду у порядку окремого провадження, з метою встановлення факту, що має юридичне значення, відповідно до статті 315 ЦПК України. Метою встановлення такого факту є визначення статусу ОСОБА_2 (чоловіка) як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка набрала чинності 21 жовтня 1950 року, ратифікована Президією Верховної Ради Української РСР від 03 липня 1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту та з подальшим отримання допомоги від гуманітарних організацій.

У справі встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , призваний на військову службу по мобілізації, присвоєно звання сержанта, призначено на посаду механіка-водія та залучено до складу військової частини-польова пошта НОМЕР_1 Збройних сил України, згідно військового квитка НОМЕР_2 від 29.06.1988 року, та у відповідності до довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України № 120 від 05.04.2015 року, в період з 18.10.2014 року по 08.02.2015 року брав участь в антитерористичній операції Донецької області с. Микільське (сектор «Б», с. Кирилівка (сектор «М», с. Яснобродівка (сектор «Б»), на підставі наказів по стройовій частині.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Авдіївка, Донецької області, ОСОБА_2 помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_3 від 11.02.2015 року, актовий запис № 5.

Згідно лікарського свідоцтва про смерть № 186/Л від 10.02.2015 року, датою смерті ОСОБА_2 є ІНФОРМАЦІЯ_2 . Причина смерті шок, розтрощення декількох ділянок нижніх кінцівок, ушкодження виникли внаслідок військових дій від інших вибухів та осколків. Місце смерті м. Авдіївка Донецької області, обставини при яких відбулася травма при артобстрілі в зоні АТО.

Відповідно до витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 28.04.2015, протокол № 1571, травма та причина смерті ОСОБА_2 пов`язана із виконанням обов`язків військової служби.

За витягом з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 08.02.2015 року, старшого сержанта ОСОБА_2 , старшого механіка-водія 1 танкової роти, який загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 в результаті артилерійського обстрілу, в м. Авдіївка, від розтрощення декількох ділянок нижніх кінцівок, ушкодження отримані внаслідок військових дій, виключено зі всіх видів забезпечення, з котлового забезпечення.

Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку, що факт смерті ОСОБА_2 під час проходження ним служби підтверджується належними та допустимими доказами у розумінні статей 76-80 ЦПК України.

04.05.2015 року за указом Президента України № 311/2015, ОСОБА_2 нагороджений почесною відзнакою «За заслуги перед Черкащиною» (посмертно), та орденом «За мужність» ІІІ ступеня.

ОСОБА_1 , як дружина загиблого, дошлюбне прізвище " ОСОБА_5 ", шлюб зареєстрований 05.08.2000 року, що підтверджує актовий запис № 6 (Свідоцтва про одруження НОМЕР_4 від 05.08.2000 року), отримала посвідчення Серія НОМЕР_5 від 25.06.2015 року, члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни.

Відповідно до статті 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Статтею 2 Конвенції передбачено, що крім положень, які виконуються в мирний час, ця Конвенція застосовується в усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. В усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується в усіх випадках часткової або повної окупації території держави однієї з Високих Договірних Сторін, навіть якщо цій окупації не чиниться жодний збройний опір. Хоча одна з держав, які перебувають у конвенції може не бути учасницею цієї Конвенції, держави, які є її учасницями, залишаються зобовязаними нею у своїх взаємовідносинах. Крім того, вони зобовязані Конвенцією стосовно зазначеної держави, якщо остання приймає та застосовує її положення.

Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст.3 Конституції України).

Кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (ст.27 Конституції України).

Статтею 4 Конвенції передбачено, що нейтральні держави за аналогією застосовують положення цієї Конвенції щодо поранених і хворих, а також медичного та духовного персоналу збройних сил конфлікту, прийнятих або інтернованих на території їхніх держав, а також знайдених померлих.

Приписами статті 13 Конвенції передбачено, що вона застосовується до поранених і хворих, які належать, зокрема, до категорії та особового складу збройних сил сторони конфлікту, а також членів ополчення або добровольчих загонів, які є частиною цих збройних сил.

Частиною четвертою статті 2 Закону України від 18 січня 2018 року «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно до абзацу 6 преамбули вказаного Закону датою початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, є дата, визначена Законом України від 15 квітня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а саме: 20 лютого 2014 року.

Обґрунтовуючи необхідність встановлення факту того, що ОСОБА_2 загинув при виконанні військової служби 08.02.2015 року в районі міста Авдіївка Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, заявниця акцентувала увагу суду на відсутність іншого позасудового способу встановлення причинно-наслідкового звязку між його загибеллю та військовою агресією Російської Федерації, оскільки такий порядок законодавством не визначено.

Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає, аби таке рішення достатньою мірою висвітлювало мотиви, на яких воно ґрунтується. Межі такого обовязку можуть різнитися залежно від природи рішення й мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обовязок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Статтею 1 ЗУ «Про оборону України» від 06.12.1991 № 1932-ХІІ визначено, що збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

За нормами ст.4 цього Закону, в разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його до Верховної ради України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної ради України подання про оголошення стану війни. Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії. З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни.

Наведене підтверджується прийнятими Верховною радою України та Президентом України актами, якими фактично встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України.

Постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» №337-VIII від 21.04.2015 було схвалено текст Заяви Верховної ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». З аналізу даної заяви вбачається, що 20.02.2014 були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-VІІ від 15.04.2014 зі змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації» від 15.09.2015 №685-VІІІ АР Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації 20.02.2014.

Незаконно анексувавши АР Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки" (07.04.2014) та «Луганської народної республіки» (27.04.2014).

Згідно з постановою Верховної ради України «Про Заяву Верховної рад України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків»» від 21.04.2015 №337-VIII, зазначені події на сході України відбувалися за певним сценарієм.

Підтвердженням окупації Російською Федерацією, як країною агресором, частини території Луганської і Донецької областей, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації.

Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, Верховною Радою України, яка діє як представницький орган Українського народу, який є єдиним джерелом влади в Україні та має виключне право визначати і змінювати конституційний лад України, 27.01.2015 було прийнято Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» ( далі - Закон № 1207-VII) згідно якого встановила, що тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України і встановила, що датою початку тимчасової окупації є 20.02.2014 (ст. 1 названого Закону зі змінами та доповненнями).

Також, прийнято постанову Верховної ради України від 17.03.2015 № 254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

Крім того, Постановою Верховної ради України від 27.01.2015 № 129-VIII законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської ради Європи, Парламентської асамблеї НАТО, Парламентської ради ОБСЄ, Парламентської ради ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.

Також, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій.

Так, 15.01.2015 Європейський парламент затвердив резолюцію щодо України, в якій вказано: «Європарламент рішуче засуджує агресивну і експансіоністську політику Росії, що є загрозою єдності та незалежності України і створює потенційну загрозу для самого Європейського союзу, в тому числі засуджує незаконну анексію Криму і неоголошену гібридну війну проти України, яка включає в себе інформаційну війну з елементами кібер - війни, використання регулярних і нерегулярних сил, пропаганду, енергетичний шантаж, економічний тиск, дипломатичну та політичну дестабілізацію; підкреслює, що ці дії є порушенням міжнародного права».

Резолюція Парламентської ради Європи «Зниклі особи під час конфлікту в Україні» від 25.06.2015 визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської Федерації.

Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд приходить до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, а саме Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, частини Луганської та Донецької областей.

Зважаючи на викладене, суд вважає вірним констатувати, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації відносно України (обставини, що є загальновідомими, не потребують доказування за нормами ч. 3 ст. 82 ЦПК України), стала окупація частини території України, в тому числі частини Донецької області, де загинув ОСОБА_2 , чоловік заявниці.

Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.

Зокрема, пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України.

Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.

Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами, як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоров`я людини злочини.

Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому суд вважає її державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Враховуючи, що належними та допустимими доказами доведено, що причина смерті чоловіка заявниці ОСОБА_1 ОСОБА_2 пов`язана із захистом Батьківщини, яка настала при виконанні обов`язку військової служби 08.02.2015 в м. Авдіївка Донецької області, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, встановлення даного факту необхідне для визначення його статусу як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права, іншого порядку встановлення даного факту немає, суд вважає, що заява підлягає до задоволення.

Керуючись ч.4 ст.2 Закону України від 18 січня 2018 року «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», ст. ст. 4, 12, 13, 76-81, 293, 268, 273, 315-319, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Заяву задовольнити.

Встановити юридичний факт загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконанні обов`язку військової служби 08.02.2015 року в районі міста Авдіївка Донецької області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення/отримання рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкриті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 09.12.2019 року.

Суддя Л. П. Синиця