ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4728/19 Справа № 213/3801/18 Суддя у 1-й інстанції - Князєва Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

сторони

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Публічне акціонерне товариство «Південний гірничо - збагачувальний комбінат»

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо - збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 лютого 2019 року, яке постановлено суддею Князєвою Н.В. в м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 19 лютого 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо - збагачувальний комбінат» (далі ПАТ «ПівдГЗК») і просив стягнути у відшкодування моральної шкоди 135 305 гривень у зв'язку з отриманим ним професійним захворюванням на виробництві, внаслідок праці протягом тривалого часу в шкідливих умовах праці. Висновком МСЕК від 25.05.2017 року йому було первинно встановлено втрату професійної працездатності в загальному розмірі 35% безстроково.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 лютого 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «ПівдГЗК» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 50 000 грн. без утримання податку з доходів з фізичних та на користь держави стягнуто судовий збір у сумі 704,80 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ «ПівдГЗК» ставить питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення про відмову позивачу в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, оскільки судом першої інстанції залишено поза увагою роз'яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди».

Зокрема, зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди та судом не враховано відсутність вини підприємства у спричиненні шкоди позивачу.

Також, зазначає, що ПАТ «ПівдГЗК» є неналежним відповідачем в частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди за весь період його роботи в шкідливих умовах праці, оскільки суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що позивач працював на інших підприємствах.

На думку представника відповідача, суд першої інстанції безпідставно стягнув судові витрати на користь позивача, зокрема на правничу допомогу в розмірі 3 500 гривень.

Окрім того апелянт вважає, що розмір моральної шкоди, стягнутий судом першої інстанції, не відповідає вимогам розумності, виваженості та справедливості.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач працював в умовах, які характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища 28 років 9 місяців, з них на підприємстві відповідача 12 років 9 місяців: зокрема з 12.03.2004 року - 22.12.2016 рік на посаді водія ВАТ «ПівдГЗК», правонаступником якого є ПАТ «ПівдГЗК»(а.с. 20-30).

Відповідно до пункту 16 Акту розслідувань причин виникнення професійного захворювання за формою П-4 від 14 березня 2017 року, професійне захворювання виникло за обставин: зокрема, праці водія автотранспортних засобів ГТЦ РУ з 12.03.2004 року по 22.12.2016 рік в ВАТ «ПівдГЗК», під час якої позивач виконував керування автотранспортним засобом під час виконання робіт по вивезенню гірничої маси з кар'єру, брав участь у технічному обслуговуванні і поточному ремонті автомобіля БелАЗ. Внаслідок недосконалості робочого місця ОСОБА_1 підпадав під вплив вібрації, рівень якої перевищував нормативні показники, та пилу, концентрація якого перевищувала нормативні показники(а.с. 5-6).

Медичним висновком лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного лікувально-профілактичного закладу про наявність професійного характеру захворювання Українського науково-дослідного інституту промислової медицини від 07 лютого 2017 року, встановлено професійне захворювання ОСОБА_1: 1) Вібраційна хвороба першої-другої стадії від дії загальних вібрацій, церебрально-периферичний ангіодистонічний синдром з мікровогнищевою симптоматикою і вестибулярною дисфункцією у поєднанні з полірадикулонейропатією попереково-крижовою та шийною, на фоні широкої задньої і лівобічної парамедіанної грижі диску С6-С7, лівосторонньої парамедіанної грижі диску L5-S1, з вираженим порушенням біомеханіки хребта, стійким больовим та м'язово-тонічним синдромами, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу, ПФ першого-другого ступеню, деформуючого артрозу ліктьових суглобів ПФ першого-другого ступеню та колінних суглобів, ПФ першого-другого ступеню. 2) Хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легень першої стадії). Група А. Легенева недостатність першого ступеню. Захворювання професійні (а.с. 9-10).

Відповідно до карти умов праці водія автотранспортних засобів (БелАЗ 120-130 т) ПАТ «ПІВДГЗК» умови виробничого середовища, важкість та напруженість праці відноситься до ІІІ класу 2 ступеня шкідливості. Технічний та організаційний рівні робочих місць відповідають діючій нормативно-технічній документації. Робоче місце має 4 фактори ІІІ класу 2 ступеня шкідливості та 1 фактор ІІІ класу 1 ступеня шкідливості, що відповідає показникам п. 3 Списку № 1. Адміністрації закладу рекомендовано забезпечити контроль за застосуванням робітникам засобів індивідуального захисту. Визначені пільги і компенсації (а.с. 65-66).

Відповідно до висновку МСЕК від 25 травня 2017 року, позивачу було первинно встановлено 35% втрати професійної працездатності, безстроково (а.с. 8).

Суд, задовольняючи частково позов, обґрунтовано виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_1 та вірно встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов'язків, і наявності у зв'язку з цим підстав, передбачених ст.153 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновком суду щодо наявності правових підстав для стягнення моральної шкоди, однак не погоджується з визначеним судом розміром моральної шкоди, з огляду на наступне.

Згідно ст. 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв'язку з отриманими професійними захворюваннями, правильно встановив, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як він переносить фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя і вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання та хвилювання.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз'ясненнями, наданими у Постанові Пленуму Верховного Суду України в п. 13 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що обов'язок ПАТ «ПівдГЗК»відшкодовувати моральну шкоду, завдану позивачу відсутній, оскільки в матеріалах справи відсутні докази підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди та не враховано відсутність вини підприємства у спричиненні шкоди позивачу колегією суддів не беруться до уваги, оскільки, як вбачається з матеріалів справи п. 16 Акту розслідувань причин виникнення професійного захворювання за формою П-4 від 14 березня 2017 року, професійне захворювання виникло за обставин: роботи, зокрема, водія автотранспортних засобів ГТЦ РУ з 12.03.2004 року по 22.12.2016 рік в ВАТ «ПівдГЗК», правонаступником якого є ПАТ «ПівдГЗК» де позивач виконував керування автотранспортним засобом під час виконання робіт по вивезенню гірничої маси з кар'єру, брав участь у технічному обслуговуванні і поточному ремонті автомобіля БелАЗ. Внаслідок недосконалості робочого місця ОСОБА_1 підпадав під вплив вібрації, рівень якої перевищував нормативні показники, та пилу, концентрація якого перевищувала нормативні показники.

Відповідно до висновку МСЕК від 25.05.2017 року, позивачу первинно встановлено 35 % втрати професійної працездатності, безстроково.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач ПАТ «ПівдГЗК»- повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сім'ї, і рівних та невід'ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини «випливають із властивої людській особі гідності».

Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини - головним обов'язком держави (ст. 3 Конституції України).

Колегія суддів вважає, що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відповідача, що ПАТ «ПівдГЗК» є неналежним відповідачем в частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди за період його роботи в шкідливих умовах праці, оскільки суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що позивач працював на інших підприємствах, з огляду на наступне.

Як вбачається з Акту форми П-4 розслідування хронічного професійного захворювання від 14 березня 2017 року, причиною професійного захворювання ОСОБА_1 є тривала робота в умовах важкої фізичної праці та несприятливого мікроклімату, яке виникло у зв'язку з порушенням керівництвом, де працював позивач, зокрема і керівництво підприємства відповідача ст. 153 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обов'язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Крім того, як вбачається з трудової книжки, позивач працював з 12.03.2004 року - 22.12.2016 рік на посаді водія АТЗ ГТЦ ГД ПАТ «Південний ГЗК», тобто 12 років 9 місяців в шкідливих умовах праці.

Таким чином, встановивши, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло, у тому числі, з вини ПАТ «ПівдГЗК», яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці в період виконання ним робіт на підприємстві відповідача, умов праці відповідно до нормативно-правових актів, на думку колегії судів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачу з вини відповідача ПАТ «ПівдГЗК»була заподіяна моральна шкода, й саме на нього повинен бути покладений обов'язок з її відшкодування.

Колегія суддів вважає, що заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відповідача ПАТ «ПівдГЗК», що розмір моральної шкоди, стягнутий судом першої інстанції, не відповідає вимогам розумності, виваженості та справедливості.

Згідно роз'яснень, наведених Пленумом Верховного Суду України в п. 9 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 р. з подальшими змінами, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку, ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, характер отриманого професійного захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретні обставини по справі.

На думку колегії суддів, визначаючи розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню з відповідача ПАТ «ПівдГЗК»на користь позивача, суд першої інстанції не врахував наведені роз'яснення.

За таких обставин, колегія суддів, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, й, беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер професійного захворювання, і пов'язані з ним фізичні і моральні страждання позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, і наслідків, що наступили, відсутність погіршення стану його здоров'я, тривалість роботи позивача протягом 12 років 9 місяців, в умовах впливу шкідливих факторів на ПАТ «ПівдГЗК», із загального періоду роботи у шкідливих умовах 28 років 9 місяців, вважає необхідним змінити рішення суду в частині розміру моральної шкоди, стягнутої з ПАТ «ПівдГЗК»на користь ОСОБА_1, зменшивши його.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, беручи до уваги конкретні обставини по справі, тяжкість тілесних ушкоджень, характер і тривалість фізичних і моральних страждань позивача, період роботи позивача в шкідливих умовах праці на підприємстві відповідача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, ступінь вини позивача у настанні нещасного випадку, і наслідки, що наступили, вважає необхідним змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і зменшити її з 50 000 гривень до 22 000 гривень.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч. 1 ст. 60 ЦПК України).

Частинами 1-5 ст. 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1, скориставшись своїм правом на правничу допомогу, 11 листопада 2018 року уклав договір про надання правової допомоги з адвокатом Карнаух Т.В. згідно якого йому надана правнича допомога: консультація, правовий аналіз наданої документації клієнтом, підготовка документів до подання позовної заяви до суду, написання позовної заяви, надсилання позовної заяви, супроводження судового процесу за весь період розгляду справи, супровід виконавчого провадження або супровід добровільного виконання рішення відповідачем (а.с. 43). Згідно журналу судового засідання від 25.01.2019 року, 14.02.2019 року адвокат Солод Р.Г. приймав участь у судових засіданнях (а.с.103-104, 127-129). На підтвердження понесення витрат на надання правничої допомоги позивачем надано акт - квитанцію про сплату адвокату 5 000 грн. та акт розрахунок судових витрат відповідно до умов договору.

Суд першої інстанції частково задовольнив позов, стягнув витрати на правничу допомогу пропорційно задоволених вимог в частині розміру моральної шкоди.

У зв'язку з частковим задоволенням апеляційної скарги відповідача та зменшення стягнутої судом розміру моральної шкоди, колегія суддів вважає за необхідне зменшити стягнуті рішенням судові витрати по оплаті професійної правничої допомоги адвоката з 3 500 гривень до 1 000 гривень пропорційно до задоволених позовних вимог. У зв'язку з чим доводи апеляційної скарги в цій частині заслуговують на увагу.

В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні в частині розміру стягнутої моральної шкоди.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо - збагачувальний комбінат» - задовольнити частково.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 лютого 2019 року змінити в частині визначеного судом розміру моральної шкоди, стягнутої з Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо - збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1, зменшивши цей розмір з 50 000 грн. до 22 000 (двадцять дві тисячі) грн.

Зменшити судові витрати по оплаті професійної правничої допомоги адвоката з 3 500 гривень до 1 000 гривень.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 22 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: