Апеляційне провадження №22-ц/824/3578/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Таргоній Д.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Тімуш Д.І.,

розглянувши справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та державного підприємства «Антонов» на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Антонов», третя особа: Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в місті Києві про стягнення недорахованої надбавки за стаж наукової роботи,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи його наступним:

Він працював на підприємстві з 31.08.1966 р., тобто майже 48 років своєї діяльності присвятив розвитку авіаційної галузі на ДП «Антонов», має вчений ступінь кандидата наук, має 3 авторські свідоцтва на винахід, 4 посвідчення на раціоналізаторські пропозиції, які були введені в дію на ДП «Антонов» та ефективно використовувалися останнім, має науково-технічні публікації з тематики діяльності ДП Антонов», 158 звітів про науково-дослідну роботу та безліч інших, не менш важливих, публікацій та заключень. За досягненням певного віку позивачу була призначена пенсія згідно із Законом України «Про наукову і науково-технічну діяльність», після чого він дізнався, що відповідач позбавив його законного права отримувати в повному обсязі пенсію наукового працівника, оскільки не виплачував йому у повному обсязі заробітну плату (не в повному обсязі нараховував та виплачував надбавку за стаж наукової роботи та доплату за науковий ступінь). Також відповідач не виплатив позивачу грошову допомогу при звільненні згідно ст. 37 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність». Крім того, ненарахування та невиплата позивачу надбавки за стаж наукової роботи та доплати за вчений ступінь принижують його честь, гідність та ділову репутацію перед іншими працівниками підприємства, чим завдають позивачу моральної (немайнової) шкоди.

На підставі наведеного позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь кошти в сумі 602 239,36 грн., яка складається з недорахованої надбавки за стаж наукової роботи за період з липня 1999 року по травень 2016 року у сумі 155782,47 грн., доплати за науковий ступінь за період з січня 2003 року по травень 2016 року у 30 317,91 грн., грошової допомоги при звільненні згідно ст. 37 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» у розмірі шести місячних посадових окладів (ставок) з урахуванням надбавок і доплат у сумі 58 977,30 грн., суми компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх оплати у сумі 342161,68 грн. Також просив суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у сумі 10 000 грн. та понесені витрати на правову допомогу у сумі 5 000,00 грн. Окрім того - зобов'язати відповідача надати скориговані дані до системи персоніфікованого обліку Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з липня 1999 року по травень 2016 року.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 22 листопада 2018 року даний позов задоволений частково, з ДП «Антонов» на користь позивача стягнуто суму в розмірі 181 784 (сто вісімдесят одну тисячу сімсот вісімдесят чотири) грн. 68 коп., яка складається з недорахованої надбавки за стаж наукової роботи за період з 26.11.2002 р. по 20.10.2012 р., доплати за науковий ступінь за період з січня 2003 р. по жовтень 2016 р., суми компенсації втрати частини доходів в зв'язку з порушенням строків їх виплати з січня 2013 р. по травень 2016 р. Також стягнуті витрати на правову допомогу у розмірі 5000,00 грн. В задоволенні іншої частини заявлених вимог - відмовлено.

Частково не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення Святошинського районного суду міста Києва тазадовольнити його змінені та уточнені позовні вимоги в повному обсязі. Вважає, що судом під час розгляду справи не було у повному обсязі з'ясовано всіх обставин, що мають значення для справи, а викладені у рішенні суду висновки щодо розміру часткового задоволення позовних вимог в більшості не відповідають обставинам справи. Крім того судом не повною мірою досліджувалися норми матеріального та процесуального права, не всебічно досліджувалися і самі матеріали справи, що призвело до невірної оцінки поданих доказів.

Відповідач, не погоджуючись із рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Святошинського районного суду міста Києва в частині стягнення суми в розмірі 181 784 грн. 68 коп. та витрат на правову допомогу в розмірі 5 000 грн., а також судового збору на користь держави скасувати, в іншій частині рішення залишити без змін. Посилався на незаконність, необґрунтованість такого рішення, ухвалення його з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому вказав, що суд не повно з'ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам. Обґрунтував скаргу тим, що судом до спірних правовідносин застосовано норми матеріального права, які не підлягали застосуванню. Крім того невірно було вирішене питання стосовно судових витрат.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що наведеним вимогам оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.

В ході розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_1 працював у державному підприємстві «Антонов» з 01.08.1966 по 28.09.1968 та з 23.10.1970 по 16.05.2016 за спеціальністю «Міцність літальних апаратів» відповідно до групи спеціальностей «Авіаційна та ракетно-космічна техніка» галузі науки «Технічні науки», за якою позивачу присуджено науковий ступінь кандидата наук. ДП «Антонов» від самого початку створення являється науковою організацією. Вимоги позивача про виплату надбавки за стаж наукової роботи підлягають задоволенню за період, коли статус відповідача, як наукової установи було офіційним чином підтверджено, а саме: за період з 26.11.2002 по 20.10.2012 ДП «Антонов» було віднесено до групи «А» про що видано Свідоцтво про атестацію наукової установи від 26.11.2002 року № 003, яке було чинне до 17.11.2007 року та Свідоцтво про атестацію наукової установи від 19.10. 2007 року №1, яке було чинне до 10.10.2012 року.

Відповідно до порядку виплати надбавки за стаж наукової роботи, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від № 494 від 14.04.2004, надбавка за стаж наукової роботи виплачується науковим працівникам державних наукових установ, організацій та вищих навчальних закладів ІІІ-ІV рівнів акредитації, які працюють на посадах, зазначених у переліку посад наукових працівників, перебування на яких дає право на призначення пенсії та виплату грошової допомоги у разі виходу на пенсію відповідно до статті 24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність», та/або особам, які працюють за професіями, визначеними у розділі 2 класифікатора професій. Згідно з Переліком посад наукових працівників підприємств, установ, організацій, перебування на яких дає право на призначення пенсії та виплату грошової допомоги у разі виходу на пенсію, займані позивачем посади відносяться до наукових.

Апелянт ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилається на те, що суд невірно вирішив його позовні вимоги в частині обмеження часу нарахування вищевказаної надбавки, так як для таких дій віднесення відповідача до групи «А» не є необхідним. В той же час дані доводи не можуть бути прийняті апеляційним судом. В своєму рішенні суд першої інстанції дав належну оцінку даному питанню та прийшов до висновку про те, що стягнення недорахованої надбавки за стаж наукової роботи можливе лише за період, коли статус відповідача як наукової установи було офіційним чином підтверджено, відтак присудив до стягнення недорахована надбавка за стаж наукової роботи за період з 26.11.2002 по 20.10.2012 рік. З такою позицією в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду, оскільки тільки офіційне віднесення відповідача до категорії наукових установ породжує його обов'язок виплати такої надбавки. Той факт, що ДП «Антонов» займалося науковою діяльністю і до 26.11.2002 року, тобто до отримання наукового свідоцтва, жодним чином не підтверджує набуття ним статусу наукової установи, а лише офіційно визнані наукові установи відповідно до законодавства зобов'язані проводити такого роду нарахування, які просив позивач.

Належним чином було вирішено й вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача доплати за науковий ступінь у період з січня 2003 по жовтень 2016 в розмірі 30 317 грн. 91 коп., оскільки саме така доплата встановлюється працівникам, якщо їхня діяльність за профілем збігається з наявним науковим ступенем. Як вбачається з матеріалів справи, позивачу рішенням президії Вищої атестаційної комісії України від 15.01.2003 року присуджено науковий ступінь кандидата технічних наук зі спеціальності «міцність літальних апаратів». Крім того відповідач підтвердив, що ОСОБА_1 працював за спеціальністю відповідно до групи спеціальностей галузі науки, за якою присуджено науковий ступінь кандидата наук. Саме тому відповідач починаючи з вересня 2009 року розпочав виплату позивачу доплати за науковий ступінь. Доплата за вчений ступінь кандидата наук здійснюється у граничному розмірі 15 відсотків посадового окладу (ставки заробітної плати). Тобто, при незмінності суми посадового окладу - і доплата має бути сталою сумою, а як вбачається з розрахунків, наведених у розрахункових листках, виданих відповідачем, останній рахував такий відсоток пропорційно відпрацьованому часу, що є невірним та суперечить законодавству. Таким чином, суд вважає обґрунтованими вимоги щодо стягнення починаючи з січня 2003 року по жовтень 2016 року з відповідача на користь позивача 30 317,91 грн. як доплати за науковий ступінь. Такі висновки суду першої інстанції є обґрунтованими, з чим погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Погоджується колегія суддів апеляційного суду й з висновками суду першої інстанції в частині стягнення суми компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати з січня 2013 року по травень 2016 рік. Оскільки суд прийшов до висновку про обґрунтованість вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача надбавки за стаж наукової роботи за період з 26.11.2002 по 20.10.2012 в розмірі 81536,40 коп., відповідним чином повинна бути стягнута й компенсація за порушення порядку її виплати з часу початку порушення виплати таких сум.

Заперечуючи проти вищевказаної позиції, відповідач стверджував, що такого роду нарахування взагалі не мають ним виплачуватись, оскільки порядок їх виплати передбачений лише для державних наукових підприємств та установ. Даним посиланням суд першої інстанції дав належну правову оцінку, з якою погоджується і суд апеляційної інстанції. Відповідач є державним підприємством, заснованим на державній формі власності, та у відповідний період отримав офіційний статус наукової установи. За таких умов ним повинні виплачуватися відповідні нарахування та доплати, передбачені законодавством для державних наукових установ. Той факт, що відповідача було створено не у спосіб, визначений Кабінетом Міністрів для створення державних наукових установ, жодним чином не змінює ні статус відповідача, ні обов'язку дотримання ним вимог щодо доплат та нарахувань своїм працівникам за наукові роботи та вчений ступінь. В ході розгляду не було підтверджено відсутності обов'язку нарахування таких сум у в зв'язку з характером роботи позивача. При цьому матеріали справи містять докази як виконання ним наукової роботи, так і отримання відповідного вченого звання, а також отримання ним численних патентів, авторських свідоцтв на винахід, посвідчення на раціоналізаторські пропозиції, які введені відповідачем в дію та ефективно використовувалися останнім.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з позицією суду першої інстанції й в частині вирішення вимоги про виплату позивачу грошової допомоги в розмірі шести посадових окладів під час виходу на пенсію. Як було встановлено в ході розгляду, відповідач внутрішнім рішенням збільшив розмір передбачений законом допомоги з шести до десяти місячних посадових окладів та здійснив її виплату. При цьому доводи позивача щодо того, що вказані виплати є різними за природою та при виході на пенсію позивачу мало бути виплачено як грошову допомогу в розмірі шести окладів так і додатково допомогу розмірі десяти окладів, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду та не ґрунтуються на обставинах справи. За таких умов висновки суду в цій частині є обґрунтовані, з чим погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Належним чином було вирішено й вимогу про зобов'язання вчинити дії - надати відповідачу скориговані дані до системи персоніфікованого обліку Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві. Судом першої інстанції слушно зазначено, що у відповідності до п. 2 ст. 20 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» обчислення страхових внесків застрахованих осіб здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески. Тобто на час розгляду справи судом першої інстанції, бездіяльності відповідача щодо передачі скоригованих даних не встановлено, а оскільки обов'язок надати інформацію до пенсійного фонду виникає лише після вступу рішення у законну силу, тому у суду відсутні були підстави для зобов'язання відповідача до вчинення таких дій.

Не вбачає колегія суддів апеляційного суду невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи та вимогам закону й в частині вирішення питання про стягнення з відповідача на користь позивача відшкодування моральної шкоди. Позиція суду з цього приводу відповідає як вимогам закону, так і принципам розумності та справедливості, а визначений судом розмір відшкодування такої шкоди в повній мірі узгоджується з обставинами справи. За таких умов апеляційна скарга відповідача в цій частині також не підлягає до задоволення, підстави для зміни рішення в цій частині відсутні.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив вищезазначені обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи.

В той же час, не зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, з незрозумілих причин судом першої інстанції було присуджено до стягнення сто відсотків понесених позивачем витрат на правову допомогу в сумі 5000 грн. Позивачем було належним чином доведено розмір таких витрат та факт їх понесення. Доводи відповідача щодо неповноти доведення даного факту колегія суддів не може прийняти, оскільки факт сплати вартості юридичної допомоги підтверджений належною квитанцією та не спростований іншою стороною. В той же час, зважаючи на встановлений ст. 141 ЦПК України принцип покладення на сторін судових витрат пропорційно до розміру задоволених позовних вимог та вимог, в задоволенні яких було відмовлено, колегія суддів приходить до висновку про те, що відповідно до часткового задоволених п'яти майнових вимог та відмови в задоволенні однієї не майнової вимоги з відповідача на користь позивача підлягає стягненню в порядку відшкодування понесених судових витрат 1257 грн. 49 коп.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та державного підприємства «Антонов» задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 листопада 2018 року в частині стягнення з державного підприємства «Антонов» на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу у розмірі 5000 (п'ять тисяч) грн. змінити, стягнувши з державного підприємства «Антонов» на користь ОСОБА_1 1257 (одну тисячу двісті п'ятдесят сім) грн. 49 коп. витрат на правову допомогу.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Д.О. Таргоній

К.П.Приходько