Житомирський апеляційний суд
Категорія 21 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої - судді Талько О.Б.,

суддів: Коломієць О.С., Шевчук А.М.,

за участю секретаря Кравчук Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 295/17488/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа орган опіки та піклування Житомирської міської ради, про визнання договору недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 8 лютого 2019 року, ухвалене під головуванням судді Лєдньова Д. М.,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, в якому зазначила, що на підставі ордера на обмін житла від 11 грудня 1991 року вона разом ОСОБА_2, яка є її дочкою, вселились у квартиру АДРЕСА_1.

В подальшому порядку приватизації державного житлового фонду вони з донькою набули право власності на вказану квартиру в рівних частках.

Вказала, що квартира складається з двох ізольованих кімнат, користування якими за взаємною згодою з відповідачкою встановлено у січні 2006 року.

2 вересня 2006 року вона подарувала належну їй 1/2 частину вказаної квартири дочці.

ОСОБА_1 зазначає, що даний договір укладений нею під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах, оскільки вона мала незначну заробітну плату та з 2003 року змушена була витрачати кошти, необхідні для здобуття дочкою освіти. Окрім того, навесні 2006 року у неї різко погіршився стан здоровя. У звязку із захворюванням на поперековий остеохондроз вона була обмежена у можливості заробляти кошти, однак продовжувала утримувати дочку та оплачувати її навчання. Скрутне матеріальне становище призвело до того, що вона не мала можливості вносити кошти за комунальні послуги, й з 1996 року щомісячно нараховувалась заборгованість, яка у вересні 2006 року становила: 1245 грн. за послуги з водопостачання та водовідведення; понад 2000 грн. за послуги з теплопостачання. Вказані кошти в подальшому були стягнути з неї на підставі рішень суду.

Усі зазначені обставини, а також загроза втратити єдине житло за борги змусили її укласти договір дарування Ѕ частини цієї квартири на користь дочки, яка пообіцяла погасити заборгованість та надати їй можливість довічно проживати за вказаною адресою за умови набуття нею права власності на все житлове приміщення.

Позивач також пояснює, що зареєстрована та проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1, продовжує сплачувати комунальні послуги. Протягом тривалого часу між нею та дочкою виникають конфліктні ситуації щодо користування цим житловим приміщенням, вирішення яких відбувається в судовому порядку.

Оскільки зміст договору дарування не відповідав її внутрішній волі, ОСОБА_1 просила визнати зазначений правочин недійсним з підстав, передбачених ст. 233 ЦК України.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 8 лютого 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити її позов.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що наявність заборгованості зі сплати комунальних платежів змусила її укласти спірний договір дарування. У січні 2006 року дочка вийшла заміж та її чоловік став проживати у даній квартирі, однак вони не надавали їй кошти для оплати комунальних послуг. Позивач також вказує, що, втративши роботу внаслідок незадовільного стану здоров'я, вона перебувала у скрутному матеріальному становищі й пригніченому психологічному стані. Окрім того, вона утримувала чоловіка, який мав статус особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи. Дочка, скориставшись зазначеними обставинами, поставила умову про те, що сплатить борг у разі здійснення дарування 1/2 частини даної квартири на її користь.

Таким чином, збіг тяжких обставин змусив її укласти спірний правочин.

Суд не надав належну оцінку наявним в матеріалах справи доказам та прийшов до безпідставного висновку про відмову у задоволенні позову.

Також вважає, що її дочка, обіймаючи посаду секретаря Корольовського районного суду м. Житомира, мала можливість втручатися у здійснення правосуддя під час розгляду даної справи.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що на момент укладення спірного договору дарування ОСОБА_1 мала у власності житловий будинок, розташований в с. Кашперівка Тетіївського району Київської області. Окрім того, в подальшому вона набула у власність квартиру у м. Новограді-Волинському Житомирської області. Зазначені обставини свідчать про те, що позивач не перебувала у скрутному матеріальному становищі.

Не підтверджені належними доказами й посилання ОСОБА_1 на незадовільний стан здоров'я, оскільки діагностоване у неї захворювання не відноситься до тяжких. Після звільнення у зв'язку з порушенням трудової дисципліни вона неофіційно працювала у м. Києві й мала можливість орендувати житло. Вказані обставини підтверджуються показами свідка ОСОБА_3

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були співвласниками квартири АДРЕСА_2, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим 28 грудня 1993 відділом приватизації державного житлового фонду виконкому Житомирської міської ради.

2 вересня 2006 року сторони уклали договір дарування, за умовами якого ОСОБА_1 подарувала своїй дочці ОСОБА_2 1/2 частину вказаної квартири. Даний договір посвідчений 2 вересня 2006 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за №3070.

Позивач зареєстрована за вказаною адресою з 20 грудня 1991 року.

Матеріали справи також свідчать, що між сторонами тривалий час виникають конфлікти щодо користування спірною квартирою.

Так, рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 29 жовтня 2015 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення із даної квартири.

Рішенням цього ж суду від 21 червня 2016 року ОСОБА_1 вселено у дане житлове приміщення.

Про наявність спору між сторонами з приводу зазначеного житла також свідчать їхні численні звернення до правоохоронних органів.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що оспорюваний договір дарування укладено нею під впливом тяжких для неї обставин і на вкрай невигідних умовах, оскільки вона перебувала у пригніченому стані внаслідок скрутного матеріального становища, різкого погіршення стану здоров'я, необхідності догляду за хворим чоловіком та неможливості сплатити заборгованість за комунальні послуги й розраховувала на допомогу дочки.

На підтвердження наявності тяжких обставин позивач надала суду виписку із медичної картки, у якій міститься інформація про те, що у квітні 2006 року їй поставлений діагноз: остеохондроз поперекового відділу хребта.

Також судом досліджувалась довідка МСЕК про те, що чоловік ОСОБА_1- ОСОБА_5, мав інвалідність 2 групи, та довідка про заробіток ОСОБА_1, який у серпні, вересні 2006 році становив, відповідно, 338 грн. 87 коп. та 404 грн. 86 коп.

Окрім того, суду надані докази про наявність заборгованості за послуги з водопостачання у розмірі 970 грн. 11 коп. та послуги з теплопостачання у сумі 2404 грн. 34 коп., які були стягнуті зі ОСОБА_1 на підставі рішень Богунського районного суду м. Житомира від 9 квітня 2009 року та 3 липня 2009 року.

Як пояснила позивач в суді першої інстанції, зазначена заборгованість була сплачена нею особисто.

Відповідно до положень ч.1 ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними зазначено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Отже, правочини, що вчиняються особою під впливом тяжких для неї обставин і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа вчиняє їх добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Під тяжкими обставинами в розумінні ст.233 ЦК України необхідно розуміти не будь-яке несприятливе матеріальне, фінансове, соціальне чи інше становище, а його крайні форми ( тяжка хвороба особи чи її близьких, смерть її годувальника, крайня нужденність особи, загроза втратити заставлене житло, загроза банкрутства та інші обставини, для усунення чи пом'якшення яких необхідне термінове укладення правочину).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження укладення договору дарування під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах.

Наявність заборгованості за надані комунальні послуги не є тяжкою обставиною в розумінні ст. 233 ЦК України, оскільки питання щодо сплати комунальних платежів особами, які користуються житловим приміщенням, можливо врегулювати у спосіб, передбачений чинним законодавством, а не шляхом укладення договору дарування житла.

Викладені у позові та в апеляційній скарзі обставини свідчать про неприязні стосунки та спір між сторонами щодо користування даною квартирою, проте не вказують на наявність підстав для застосування положень ст.233 ЦК України.

Посилання в апеляційній скарзі на упередженість суду під час вирішення спору, не підтверджені належними доказами.

Суд в повному обсязі з'ясував обставини справи, перевірив їх доказами, надав їм належну правову оцінку й ухвалив рішення, яке є достатньо обґрунтованим та відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та фактично зводяться до переоцінки доказів, досліджених судом першої інстанції.

Враховуючи вищезазначене, підстави для зміни чи скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. ст. 259,268,367,368,374,375,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 8 лютого 2019 року, - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 26 квітня 2019 року.