Справа № 502/1618/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

25 квітня 2019 року м. Кілія

Кілійський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Манжос Н. В.,

за участю секретаря судового засідання Припас А. О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_2 , третя особа служба у справах дітей Кілійської міської ради Одеської області про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Кілійського районного суду Одеської області 11.09.2018 року з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, який був зареєстрований 18.01.2017 року та визначення місця проживання дитини.

В обґрунтування первісної позовної заяви та уточненої позовної заяви від 28.01.2019 року позивач зазначає, що 18.01.2017 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_2 і проживала з ним разом до лютого 2017 року. В період шлюбу сторін народилася дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як вказує позивач, спільне життя з відповідачем не склалося по причині зради з боку відповідача. Шлюбні відносини між сторонами припинені з лютого 2017 року, спільне господарство сторонами не ведеться, подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливе, спору про поділ майна, що є спільною власністю подружжя немає. Між сторонами досягнуто угоди щодо утримання дитини.

На підставі вищезазначеного, позивач просить суд розірвати шлюб між нею та відповідачем ОСОБА_2 , зареєстрований 18.01.2017 року Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області та визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 року за адресою позивача.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Після розірвання шлюбу прізвище просила не змінювати.

Відповідач ОСОБА_2 повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи відповідно до положень ст. ст. 128-130 ЦПК України за зареєстрованим місцем проживання, повторно в судове засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про відкладення судового засідання або проведення розгляду справи за його відсутності суду не надав.

Представник третьої особи служби у справах дітей Кілійської міської ради Одеської області в судове засідання не з`явилась, надав заяву про розгляд справи у її відсутність, проти задоволення позову не заперечувала.

На підставі письмової заяви позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи без фіксації ходу судового засідання звукозаписувальним технічним пристроєм, що відповідає положенням ст. ст. 223, 247, 280 ЦПК України.

Дослідивши надані письмові докази, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини.

Шлюб ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , був зареєстрований 18.01.2017 року Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , актовий запис № 17 від 18.01.2017 року, /а. с. 3/.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 виданого 07.09.2017 року Кілійським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області встановлено, що ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьками записані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , актовий запис № 273 від 07.09.2017 року, /а. с. 4/.

Статтею 51 Конституції України, передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має в сім`ї рівні права та обов`язки.

Відповідно до ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно ч. 2ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечать інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно ст. 113 СК України, особа, яка змінила прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвище або відновити своє дошлюбне прізвище.

Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Фактичні взаємини подружжя свідчать про неможливість збереження сім`ї, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, внаслідок чого шлюб сторін підлягає розірванню.

Щодо позовних вимог щодо визначення місця проживання дитини, суд приходить до наступного.

Відповідно до висновку про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю ОСОБА_1 встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі та мають спільну дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спільне проживання подружжя припинено на початку 2018 року, малолітня дитина залишилась проживати разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 .

Одразу після припинення спільного проживання ОСОБА_1 , звернулась до Кілійського районного суду Одеської області з позовною заявою про стягнення аліментів з ОСОБА_2 , на утримання доньки.

Представниками Служби у справах дітей Кілійської міської ради проведено обстеження умов проживання малолітньої ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 та з`ясовано, що дитина забезпечена всім необхідним для життя та всебічного розвитку. Це також підтверджується актом обстеження житлово - побутових умов проживання, складеного депутатом Кілійської міської ради Одеської області. За місцем проживання ОСОБА_1 , характеризується з позитивної сторони, до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувалась, до виконання своїх батьківських обов`язків відноситься відповідально. ОСОБА_1 на теперішній час перебуває в декретній відпустці по догляду за дитиною до 3-х років. ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Згідно з довідкою Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби від 06.03.2019 року № В-6/57202885 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не сплачує.

Під час бесіди з представником служби у справах дітей Ізмаїльської міської ради Одеської області, ОСОБА_2., повідомив, що не заперечує проти визначення місця проживання його малолітньої доньки за місцем проживання матері ОСОБА_1

Враховуючи вищезазначене, орган опіки та піклування вважає доцільним визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За приписами ч. ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

При цьому згідно ч. 2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Місце проживання - це житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово (ч.1ст.29 ЦК). Кожна особа має право на вільний вибір місця проживання (ч. 1ст.33 Конституції).

Однак визначення місця проживання дитини має свою специфіку, оскільки дитина, як правило, в силу своєї психічної та фізичної незрілості, фактичної нездатності проживати самостійно мають проживати разом зі своїми батьками або з особами, які їх заміняють.

Отже чинне законодавство, встановлює особисте немайнове право батьків визначати місце проживання дитини.

Слід зауважити, що відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за № 789-XII від 27 лютого 1991р., визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

З зв`язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визначення місця проживання дитини підлягають задоволенню.

Згідно ч. ч. 1- 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням досліджених судом доказів, які мають значення для правильного вирішення спору, суд задовольняє позовну заяву у повному обсязі, виходячи з викладеного у мотивувальній частині рішення.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 12, 77, 78, 79,81, 223, 247, 258, 259, 263-265, 280- 282, 354 ЦПК України, ст. ст. 141,150,151,153,155,157,159, 161 СК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_2 , третя особа служба у справах дітей Кілійської міської ради Одеської області про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини - задовольнити у повному обсязі.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який був зареєстрований 18.01.2017 року Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 17 від 18.01.2017 року.

Після розірвання шлюбу прізвища сторін залишити без змін.

Визначити місцем постійного проживання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 115 СК України, копію рішення після набрання законної сили направити Кілійському районному відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та поставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Кілійського районного суду Н. В. Манжос