ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1395/19 Справа № 200/5013/17 Суддя у 1-й інстанції - Шевцова Т.В. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2019 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Деркач Н.М.,

суддів: Ткаченко І.Ю., Куценко Т.Р.,

при секретарі Лященко С.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро у режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5, про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації прав, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_6, третя особа: ПН ДМНО ОСОБА_7 про визнання квартири АДРЕСА_1 спільною частковою власністю подружжя та визнання за нею та за ОСОБА_2 права особистої власності на Ѕ частину зазначеної квартири за кожним; визначення порядку володіння та користування квартирою; усунення для неї перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення; визнання недійсним договору дарування квартири, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 10 серпня 2015 року; визнання за нею права власності на автомобілі НОМЕР_1 та марки «VOLKSWAGEN EOS», д.н. НОМЕР_2.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровска від 18 жовтня 2016 року роз`єднано позовні вимоги ОСОБА_1. Виділено в самостійне провадження позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_6, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7, про визнання недійсним договору дарування квартири, визнання квартири спільною частковою власністю, визнання права особистої власності на частину квартири, усунення перешкод в користуванні шляхом вселення та визначення порядку користування квартирою.

В обґрунтування заявлених у даній справі позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації прав ОСОБА_1 посилалася на те, що з 02.09.2011р. по 30.09.2013р. вона з відповідачем ОСОБА_2 знаходилася у зареєстрованому шлюбі, за час якого було придбано спірне рухоме майно два автомобілі: 05.07.2012р. автомобіль марки «TOYOTA RAV4», кузов № НОМЕР_3, 2010 року випуску, колір білий, який було зареєстровано за позивачкою, та 08.07.2012р. автомобіль марки «VOLKSWAGEN EOS», кузов № НОМЕР_4, 2008 року випуску, колір чорний, який було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2

30.09.2013р. шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. Автомобіль марки TOYOTA RAV4 залишився в користуванні позивачки, автомобіль VOLKSWAGEN EOS в користуванні відповідача ОСОБА_2

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29.07.2015р. по цивільній справі № 175/2655/15-ц визнано за ОСОБА_2 право власності на автомобіль TOYOTA RAV4, кузов № НОМЕР_3, 2010 року випуску, колір білий; припинено за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину вказаного автомобіля; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля TOYOTA RAV4.

Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області по цивільній справі за № 175/3395/15-ц від 02.09.2015р. зазначений автомобіль було витребувано від ОСОБА_1 та передано ОСОБА_2

02.10.2015р. вказане заочне рішення було скасовано судом першої інстанції, а позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування автомобіля з незаконного володіння залишено без розгляду.

22 грудня 2015 року рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області було скасовано рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29.07.2015р. по справі за № 175/2655/15, у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання за ним права особистої власності на автомобіль марки TOYOTA RAV4, кузов № НОМЕР_3, 2010 року випуску, колір білий було відмовлено.

Згодом позивачу стало відомо, що 03.10.2015р. між відповідачем ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу спірного автомобіля, на підставі якого ОСОБА_3 отримала довідку-рахунок ААЕ94234В та зареєструвала право власності на цей автомобіль за собою. Позивач зазначала, що відчуження спірного рухомого майна відповідачем ОСОБА_2 відбулося за відсутності її згоди, а тому вважала укладений договір купівлі-продажу недійсним з підстав, передбачених положеннями ст.ст. 203, 215, 330, 369 ЦК України та ст.ст. 68, 70 СК України.

Також ОСОБА_1 зазначала про те, що відповідач ОСОБА_3, знаючи про наявність спору щодо зазначеного автомобіля, уклала угоду купівлі-продажу цього автомобіля з відповідачем ОСОБА_4, на підставі якого останній у лютому 2016 року зареєстрував право власності на автомобіль на своє ім`я. ОСОБА_1 вважала укладену угоду нікчемною з підстав, передбачених ч. 2 ст. 215 ЦК України, що є підставою для витребування автомобіля.

За час шлюбу, а саме 08.07.2012р. сторонами у справі був придбаний автомобіль марки VOLKSWAGEN EOS, кузов № НОМЕР_4, 2008 року випуску, колір чорний, який у жовтні 2016 року відповідачем ОСОБА_2 був проданий ОСОБА_5, право власності за яким на зазначений транспортний засіб зареєстроване на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ СХЕ № 702669 від 24.12.2015р.

Позивач посилалася на те, що оскільки відповідач ОСОБА_2 продав цей автомобіль без її згоди, як співвласниці майна, отримані від продажу кошти витратив на власні потреби, то вона має право на зміну рівності часток в спільній власності на автомобіль TOYOTA RAV4, кузов № НОМЕР_3, 2010 року випуску, колір білий та визнання за нею права особистої власності на зазначений автомобіль в цілому.

На підставі наведених обставин в остаточній редакції позовних вимог ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним та скасувати договір купівлі-продажу автомобіля марки TOYOTA RAV4, кузов № НОМЕР_3, 2010 року випуску, колір білий, який укладено 03.10.2015р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3; визнати за позивачем право особистої власності на зазначений автомобіль; витребувати зазначений автомобіль з чужого незаконного володіння у ОСОБА_4; скасувати державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно ОСОБА_4 на зазначений автомобіль.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 25 травня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення по суті її позовних вимог. Так, на думку апелянта, суд дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 з огляду на наявність доказів придбання спірного автомобіля у період шлюбу з відповідачем, доказів недійсності договору купівлі-продажу автомобіля TOYOTA RAV4, який укладено 03.10.2015р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а також підстав для відступлення від рівності часток у праві спільної сумісної власності на майно подружжя.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_4 просить її відхилити, а рішення суду, як законне та обгрунтоване, на його думку, залишити без змін.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський апеляційний суд, який забезпечує здійснення правосуддя на відповідній території.

Дану цивільну справу передано до Дніпровського апеляційного суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступні обставини.

Судом встановлено, що з 02 вересня 2011 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєструваному шлюбі / а.с. 9/, який було розірвано рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 30 вересня 2013 року / а.с. 49/.

05 липня 2012 року сторонами у справі було придбано автомобіль марки TOYOTA RAV4, кузов № НОМЕР_3, 2010 року випуску, колір білий, номерний знак НОМЕР_5, який на підставі свідоцтва про реєстрацію САК № 922502 був зареєстрований за ОСОБА_1 /а.с. 52/.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29.07.2015р. по цивільній справі № 175/2655/15-ц визнано за ОСОБА_2 право власності на автомобіль TOYOTA RAV4, кузов № НОМЕР_3, 2010 року випуску, колір білий; припинено за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину вказаного автомобіля; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля TOYOTA RAV4.

Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області по цивільній справі за № 175/3395/15-ц від 02.09.2015р. зазначений автомобіль було витребувано від ОСОБА_1 та передано ОСОБА_2

02.10.2015р. вказане заочне рішення було скасовано судом першої інстанції, а позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування автомобіля з незаконного володіння залишено без розгляду.

03 жовтня 2015 року автомобіль марки TOYOTA RAV4, кузов № НОМЕР_3, 2010 року випуску, колір білий було перереєстровано на нового власника ОСОБА_3 у центрі ДАІ № 1201 м. Дніпропетровська. /а.с. 10/

22 грудня 2015 року рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області було скасовано рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29.07.2015р. по справі за № 175/2655/15, у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання за ним права особистої власності на автомобіль марки TOYOTA RAV4, кузов № НОМЕР_3, 2010 року випуску, колір білий було відмовлено.

16 лютого 2016 року на підставі свідоцтва про реєстрацію СХТ № 851016 автомобіль TOYOTA RAV4, кузов № НОМЕР_3, 2010 року випуску, колір білий зареєстровано за ОСОБА_4 /а.с. 54/.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на наявність правових підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного автомобіля від 03.10.2015 року, витребуваня його у останнього власника ОСОБА_4 зі скасуванням відповідної реєстрації та визнання за нею права власності на вказаний автомобіль з огляду на те, що 03.10.2015 року згоди на відчуження автомобіля TOYOTA RAV4, придбаного у шлюбі з відповідачем, позивач, як його співвласник, не давала, рішення суду про визнання за ОСОБА_2 права власності на спірний автомобіль було скасовано.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що на момент відчуження спірного автомобіля було чинним рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29.07.2015 року, яким за ОСОБА_2 було визнано право власності на вказаний автомобіль, доказів того, що він був придбаний за спільні кошти позивачем не надано. Крім того, суд зазначив про те, що оскільки ОСОБА_4 є добросовісним набувачем, то не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 про витребування у нього спірного автомобіля зі скасуванням реєстрації на нього.

Колегія суддів вважає, що при вирішенні спору по суті, суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи та дав їм неправильну правову оцінку, у звязку з чим рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, у період шлюбу 05 липня 2012 року сторонами у справі було придбано автомобіль марки TOYOTA RAV4, кузов № НОМЕР_3, 2010 року випуску, колір білий, номерний знак НОМЕР_5, який на підставі свідоцтва про реєстрацію САК № 922502 був зареєстрований за ОСОБА_1 /а.с. 52/.

Доказів придбання ОСОБА_2 вказаного автомобіля за особисті кошти матеріали справи не містять.

Посилаючись на те, що автомобіль TOYOTA RAV4 було відчужено без її письмової згоди, ОСОБА_1 просила суд визнати договір купівлі-продажу спірного автомобіля недійсним, з підстав, передбачених статтями 215, 216 ЦК України.

З цих підстав апеляційний суд зазначає наступне.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у справі від 22 лютого 2017 року № 6-17цс17.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України закріплено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 діяли недобросовісно, зокрема, що ОСОБА_3 знала чи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Також не може бути підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля TOYOTA RAV4, укладеного мід ОСОБА_2 та ОСОБА_3, скасування апеляційним судом рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29.07.2015р. по справі за № 175/2655/15, яким за ОСОБА_2 визнано право власності на автомобіль, оскільки автомобіль було придбачно позивачем та відповідачем ОСОБА_2 у період шлюбу, що дає йому право на відчуження належної йому частини у спільному сумісному майні подружжя.

Наведені вище обставини є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля від 03.10.2015 року.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про витребування майна спірного автомобіля у ОСОБА_4, то колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

На підстави викладеного суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відсутні правові підстави для витребування спірного автомобіля у ОСОБА_4, оскільки наявність у діях співвласника ОСОБА_2 волі на передачу майна іншій особі (укладення договору купівлі-продажу автомобіля) унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сімї майна. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля вона має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сімї майна.

Оскільки не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 про витребування спірного автомобіля у ОСОБА_4, то немає правових підстав і для задоволення позовних вимог про скасування державної реєстрації за відповідачем транспортного засобу.

Крім того не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею в цілому права власності на спірний автомобіль, оскільки це суперечить вимогам ст.70 СК України, якими передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Посилання позивача на те, що відповідачем ОСОБА_2 без її згоди було відчужено автомобіль марки VOLKSWAGEN EOS, кузов № НОМЕР_4, 2008 року випуску, колір чорний , номерний знак НОМЕР_6, придбачний сторонами у період шлюбу, та використано грошові кошти на власний розсуд, у розумінні ст.70 СК України, не є підставою для відступлення від засади рівності часток подружжя.

Наведені вище обставини та норми матеріального закону свідчать про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1

За таких обставин, керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5, про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації прав відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Судді: Н.М.Деркач

ОСОБА_8

ОСОБА_9