Постанова

Іменем України

10 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 607/2-160/2011-ц

провадження № 61-36161св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 23 липня 2013 року у складі судді Греська В. А. та постанову Апеляційного суду Житомирської області від 26 березня 2018 року у складі колегії суддів:

Коломієць О. С., Талько О. Б., Галацевич О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У березні 2011 року Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 11 липня 2008 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № 20.00.000061, на підставі якого відповідачу наданий кредит у сумі 67 750,00 доларів США, з кінцевим строком погашення до 10 липня 2028 року, із сплатою 14 % річних за користування кредитними коштами.

Цього ж дня, на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_3 укладений іпотечний договір № 20.00.000061/з, згідно з яким відповідач передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

На забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_3 щодо повернення кредиту між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_4 укладений договір поруки від 11 липня 2008 року № 20.00.000061/п, відповідно до якого ОСОБА_4 поручився перед банком за виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором.

У зв'язку з неналежним виконанням боржником своїх зобовязань за кредитним договором, 22 грудня 2009 року Ємільчинським районним судом Житомирської області ухвалено рішення про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 на користь ПАТ «ВТБ Банк» за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. У подальшому, 31 січня 2011 року зазначена квартира продана з аукціону за 231 054,00 грн, із них 22 122,14 грн утримано ВДВС Корольовського району, як виконавчий збір. Таким чином банк отримав від реалізації предмета іпотеки лише 208 931,86 грн, які направлені на погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором. Проте станом на 22 лютого 2011 року залишилась непогашеною заборгованість у розмірі 444 700,70 грн.

Посилаючись на вказані обставини, ПАТ «ВТБ Банк» просило стягнути з відповідачів у солідарному порядку на свою користь заборгованість за кредитним договором

від 11 липня 2008 року № 20.00.000061 у сумі 444 700,70 грн.

Рішенням Ємільчинського районного суду Житомирської області від 23 липня

2013 року позов ПАТ «ВТБ Банк» задоволено. Стягнуто із ОСОБА_3,

ОСОБА_4 у солідарному порядку на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором від 11 липня 2008 року № 20.00.000061 у сумі 444 700,70 грн, із яких: заборгованість за кредитом - 53 949,17 доларів США (428 361,80 грн), пеня за відсотками - 352,01 доларів США (2 794,99 грн), нараховані відсотки - 522,28 доларів США (4 146,96 грн), заборгованість за несвоєчасне повернення кредиту -

283,11 доларів США (2 247,92 грн), прострочені відсотки - 900,36 доларів США (7 148,95 грн). Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що боржник належним чином не виконував передбачених кредитним договором зобов'язань із погашення кредитної заборгованості за укладеним договором у зв'язку із чим має заборгованість, яка підлягає солідарному стягненню з боржника та поручителя.

Постановою Апеляційного суду Житомирської області від 26 березня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_8 задоволено частково. Рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 23 липня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову

ПАТ «ВТБ Банк». Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором від 11 липня 2008 року № 20.00.000061 у сумі 444 700,70 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 428 361,80 грн, заборгованості за відсотками у розмірі 11 295,91 грн, заборгованості за пенею у розмірі 5 042,91 грн. У задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості за кредитним договором від 11 липня 2008 року № 20.00.000061 із поручителя ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що банк на підставі частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, а оскільки вимога до поручителя пред'явлена після спливу шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, то порука припинилася.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У червні 2018 року ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 23 липня 2013 року та постанову Апеляційного суду Житомирської області від 26 березня 2018 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та закрити провадження у справі, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої і апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскільки 22 грудня 2009 року і 27 квітня

2010 року Ємільчинським районним судом Житомирської області ухвалені судові рішення у справі № 2-352/2009 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на заставне майно (іпотеку), а отже, має місце дострокове стягнення всієї кредитної заборгованості, тому строк кредитного договору закінчився та в силу закону між сторонами до фактичної реалізації предмета іпотеки існували лише невиконані зобов'язальні правовідносини, а отже, достягнення тіла кредиту, нарахування відсотків за користування кредитом, неустойки поза строком дії кредитного договору законом не передбачено.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ПАТ «ВТБ Банк».

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 06 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 21 березня 2019 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 11 липня 2008 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № 20.00.000061 на підставі якого ОСОБА_3 наданий кредит на суму 67 750,00 доларів США, з кінцевим строком погашення до 10 липня 2028 року, із сплатою 14 % річних за користування кредитними коштами, на умовах повернення коштів у розмірах та строки, встановлених договором.

Відповідно до пункту 4.4 кредитного договору боржник зобов'язаний повністю повернути кредит та сплатити нараховані проценти, незалежно від настання виконання зобов'язання у випадку порушення своїх зобов'язань за кредитним договором, у тому числі несплату процентів за користування кредитом.

Згідно із пунктами 8.1, 8.2 кредитного договору відповідач повинен щомісяця в період із 11 по 18 число кожного місяця сплачувати проценти за кредитом. Сума щомісячного погашення кредиту повинна бути не менше ніж 282,29 доларів США.

11 липня 2008 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_3 укладений іпотечний договір

№ 20.00.000061/з, згідно з яким відповідач передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1.

На забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_3 за зазначеним кредитним договором, між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_4 укладений договір поруки

від 11 липня 2008 року № 20.00.000061/п.

Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши кошти за кредитним договором. Разом з тим відповідач свої зобов'язання виконував неналежним чином, у зв'язку із чим, рішенням Ємільчинського районного суду Житомирської області від 22 грудня 2009 року у справі № 2-352/2009 стягнуто заборгованість із ОСОБА_3 на користь ПАТ «ВТБ Банк» за кредитним договором за рахунок предмета іпотеки. У подальшому квартира АДРЕСА_1 продана з аукціону за 231 054,00 грн, з цієї суми утримано на користь ВДВС Корольовського району виконавчий збір у розмірі 22 122,14 грн.

ПАТ «ВТБ Банк» отримало від реалізації предмета іпотеки лише 208 931,86 грн, які направлені на погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором

від 11 липня 2008 року № 20.00.000061.

Станом на 22 лютого 2011 року залишилась непогашеною заборгованість у розмірі 444 700,70 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 428 361,80 грн, заборгованості за відсотками у розмірі 11 295,91 грн, заборгованості за пенею у розмірі 5 042,91 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не виконував належним чином зобов'язання за кредитним договором, що призвело до виникнення заборгованості, яка підлягає стягненню з позичальника та поручителя.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позовні вимоги виходив із того, що банк на підставі частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України, тому порука припинилася.

Проте із указаними висновками судів у повному обсязі не можна погодитися з огляду на таке.

Нормативно-правове обґрунтування

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні.

У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. У разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов'язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов'язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Відповідно до вимог статей 549, 550, 551 ЦК України, пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто неустойка нараховується у разі порушення боржником зобов'язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов'язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов'язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов'язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі. Разом з тим відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Таким чином, стягнути неустойку (зокрема, пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно із частиною першою статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, установленими статтями 253-255 цього Кодексу, від дня порушення грошового зобов'язання.

З огляду на зазначене звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору у повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України 2004 року, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову, зокрема щодо грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують). Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Із викладеного вбачається, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для стягнення заборгованості у визначеному судами розмірі є передчасними, оскільки суди не встановили усіх обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме: 09 лютого 2009 року кредитор направив досудову вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, тобто кредитор змінив строк виконання основного зобов'язання, яке згідно із цим договором мало виконуватися за графіком погашення кредиту, тому зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати відсотки, пені, штрафи на підставі умов договору. Таким чином, суди не надали належної правової оцінки розрахунку заборгованості за кредитом, у якому зазначена заборгованість за кредитним договором, яка складається, у тому числі, із відсотків, штрафних санкції, нарахованих за кредитом поза межами строку дії кредитного договору, при тому, що нарахування відсотків та неустойки після закінчення строку кредитування ані договором, ані законом не передбачено.

Без з'ясування вказаних обставин, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог та підстав, на які посилався позивач на їх обґрунтування, висновок суду про задоволення позову не можна вважати обґрунтованим та таким, що відповідає завданням цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішені справ із метою ефективного захисту порушених прав, оскільки у всіх справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права.

За приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Виходячи з викладеного, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвалені у справі судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій в частині вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 - скасуванню з направленням справи у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення судів попередніх інстанцій не оскаржуються, а тому, відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, судом касаційної інстанції не переглядаються.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 23 липня

2013 року та постанову Апеляційного суду Житомирської області від 26 березня

2018 року в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І. Усик