Справа № 0907/2-7453/2011
Провадження № 22-ц/4808/588/19
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О.В.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

Головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Матківського Р.Й.,

секретаря Турів О.В.

з участю представника апелянта ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом кредитної спілки «Аккорд» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене суддею Шамотайлом О.В. 06 листопада 2012 року в м. Івано-Франківськ,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2011 року КС «Аккорд» подано позов до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 12 жовтня 2007 року між КС «Аккорд» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № Ів-ФрВ/1261, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 4 944,00 грн з кінцевим строком його повернення до 12 жовтня 2008 року та зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,1151 за кожний день користування кредитом. Всупереч договірним зобовязанням у встановлені графіком строки позичальником не повернуто належні грошові кошти, в результаті чого сума кредиту не зменшувалась, а проценти нараховувались на фактичний залишок суми кредиту за кожен день користування кредитом. Станом на 03 жовтня 2011 року заборгованість за кредитним договором становила 14 837,97 грн, з яких заборгованість за тілом кредиту 4 244,00 грн, заборгованість по відсотках 6 349,97 грн, заборгованість по сплаті пені 4 244,00 грн Посилаючись на те, що в добровільному порядку відповідач відмовляється оплатити заборгованість, позивач просив позов задовольнити (а.с.1-2).

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 06 листопада 2012 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь КС «Аккорд» заборгованість за кредитним договором № Ів-ФрВ/1261 від 12 жовтня 2007 року в сумі 14 837,97 грн, 120,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, 148,37 грн по оплаті судового збору та 180,00 грн по оплаті оголошення в засобах масової інформації (а.с.38-39).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 06 липня 2016 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Івано-Франківського міського суду від 06.11.2012 року залишено без задоволення (а.с.55).

В апеляційній скарзі на дане рішення ОСОБА_2 посилався на неповне зясування судом обставин, що мають істотне значення для справи, та порушення норм матеріального права.

Зазначав, що у звязку зі скрутним матеріальним становищем, починаючи з листопада 2007 року, ним припинено внесення платежів на оплату кредиту. Кінцевою датою повернення кредиту визначено 12 жовтня 2008 року, разом з тим з позовом про стягнення заборгованості позивач звернувся лише 03 жовтня 2011 року, а тому суд повинен був стягнути заборгованість в межах позовної давності, що передує даті звернення позивача до суду, а саме 570,51 грн, з яких основний борг 424,00 грн, заборгованість за процентами 146,51 грн. По інших нарахованих та не сплачених платежах минула позовна давність. Суд першої інстанції стягнув з нього пеню в розмірі 100 % розміру боргу по кредиту, що суперечить принципам розумності та справедливості.

Просив рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким стягнути заборгованість по кредиту в межах строків позовної давності. В решті позовних вимог відмовити. Вирішити питання про розподіл судових витрат (а.с.59-62).

Дане судове рішення було предметом перегляду в апеляційному та касаційному порядку.

Постановою Верховного суду від 07.11.2018 року ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 11.08.2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с. 77-79, 123-128).

Судом касаційної інстанції зазначено, що суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін заочне рішення суду першої інстанції, не звернув уваги на те, що викладення позивачем заяви про застосування позовної давності у заяві про перегляд заочного рішення та апеляційній скарзі відповідає вимогам процесуального закону та помилково не надано їй правової оцінки. Тому під час нового розгляду справи апеляційному суду слід надати відповідну правову оцінку заяві про застосування позовної давності, доводам і запереченням сторін та ухвалити нове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону (а.с.123-128).

Відповідно до п.5 ст.411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, у звязку з якими скасовано судові рішення, є обовязковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

У судове засідання представник кредитної спілки «Аккорд» та апелянт ОСОБА_2 не зявилися, про причини неявки не повідомили, хоча про день місце та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, представництво апелянта забезпечено, апеляційним судом виконаний обовязок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому колегія суддів розглянула справу за їх відсутності.

Вислухавши пояснення представника апелянта, доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є частково обгрунтованою, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним i обгрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають iз встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до пункту 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, нова редакція якого набрала чинності 15 грудня 2017 року, справи у судах апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому чинною на час розгляду справи редакцією ЦПК України.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Судом встановлено, що 12 жовтня 2007 року між КС «Аккорд» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № Ів-ФрВ/1261, за умовами якого останній отримав кредит у сумі 4 944 грн, з кінцевим строком його повернення до 12 жовтня 2008 року (а.с.7).

Відповідно до пункту 2.3 вказаного кредитного договору, проценти за користування кредитом нараховуються спілкою на фактичний залишок суми кредиту, з розрахунку 0,1151 % за кожний день користування кредитом.

Додатком №1 до договору визначено графік платежів, відповідно до якого погашення кредиту повинно здійснюватися щомісячно до 12 числа кожного місяця (а.с.7).

На повернення кредиту відповідачем здійснено два платежі: сплачено основного боргу 700 грн (тіло кредиту) 12.10.2007 року та 150 гривень про3центів 31.07.2008 року. (а.с.4)

За порушення строків сплати кредиту сторони передбачили сплату пені в розмірі 0,5 % від суми остаточної заборгованості за кожний день прострочення.

Як вбачається з витягу з рішення Кредитного комітету про зменшення пені від 04.06.2011 року Протокол №Ів-ФрВ/1261, зменшено суму нарахованої пені за весь час прострочення грошового зобов`язання за кредитним договором №Ів-ФрВ/1261 від 12.10.2007 року до 4244 грн і припинено її нарахування (а.с.3).

Задовольняючи позов, суд, виходив з положень ст.ст.526,530,610-612,1049-1050,1054 ЦК України встановивши, що позичальник не виконував взяті на себе зобовязання за кредитним договором, внаслідок чого утворилася кредитна заборгованість за тілом кредиту та процентами, прийшов до висновку, що така заборгованість підлягає стягненню на користь кредитної спілки, а також підлягає стягненню пеня, яка передбачена умовами договору.

З таким висновком апеляційний суд не погоджується з огляду на таке.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (статті 611 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.546 та ст.549 ЦК України виконання зобовязання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобовязання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення боржником зобовязання.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Згідно зі статтею 158 Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, розгляд судом цивільної справи мав відбуватися в судовому засіданні з обов'язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.

Перевіряючи явку в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, суд повинен був установити чи повідомлені ті, хто не з'явився, про час і місце судового засідання з дотриманням вимог закону, чи вручені особам, які беруть участь у справі, судові повістки в строк, визначений частиною четвертою статті 74 ЦПК України у чинній редакції Закону.

Відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. На ці випадки поширюється правило частини четвертої цієї статті.

Встановлено, що судом першої інстанції розглянуто справу без повідомлення відповідача належним чином про дату судового засідання, тобто суд не дотримався порядку, встановленого ст.ст.74-76 ЦПК України (в редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції). Відомості щодо належного повідомлення ОСОБА_2 про розгляд справи 6 листопада 2012 року, а саме судова повістка про його виклик у дане судове засідання, відсутні. На аркуші справи 31 міститься оголошення в пресі про явку у судове засідання.

Системний аналіз статті 74 ЦПК України свідчить про те, що оголошення в пресі не є належним способом виклику особи у судове засідання у разі ухилення від явки, чи умисного не отримання судової повістки або коли він, зокрема, деякий час дійсно відсутній за місцем проживання (чи роботи) за будь-яких причин (відрядження, хвороба, знаходження на заробітках тощо), а передбачено лише в тому випадку, коли його фактичне місце проживання (перебування чи роботи) або місцезнаходження невідоме.

Отже, той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Вказана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14ц.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Встановлено, що ОСОБА_2 заявляв про застосування позовної давності у заяві про перегляд заочного рішення та апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції (а.с.45-48, 59-62)

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 258 ЦК України для стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність строком в один рік.

Відповідно до положень статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності, тому заяву про сплив позовної давності може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання - письмового чи усного, що відповідає вимогам наведених статей процесуального законодавства.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року № 6-2667цс16.

Тому, оскільки суд першої інстанції провів розгляд справи у відсутності відповідача, який не був належним чином повідомлений про розгляд справи, апеляційний суд розглядає заяву відповідача про застосування позовної давності.

Встановлено, що починаючи з листопада 2007 року ОСОБА_2 припинив здійснювати платежі на погашення кредиту, кінцевою датою повернення кредиту визначено 12 жовтня 2008 року. Кредитна спілка звернулася до суду з позовом 03 жовтня 2011 року. Отже, враховуючи заяву відповідача про застосування строку позовної давності, яка наявна у матеріалах справи, підлягає стягненню заборгованість в межах строків позовної давності.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог.

Перебіг строку позовної давності по кожному з платежів, визначених графіком платежів в межах строку кредитного договору, який апелянт зобов»язався виконувати, розпочався з 13 числа кожного місяця, якщо станом на 12 число цього місяця не був сплачений черговий платіж, оскільки саме з цієї дати позивач довідався про порушення свого права. Сума боргу, яка підлягає стягненню з відповідача за договором кредиту, яку мав сплатити відповідач не пізніше 12 жовтня 2008 року згідно графіку платежів з урахуванням дати подання позову (03 жовтня 2011 року) і в межах трирічного строку загальної позовної давності становить 414 грн. Ця сума включає у себе черговий платіж по тілу кредиту та черговий платіж по процентах (плата за кредит). Цього висновку суд дійшов з аналізу графіку платежів, яким передбачений єдиний платіж, а сукупна вартість кредиту, вказана у графіку в розмірі 6069,03 грн підтверджує цю обставину, оскільки перевищує суму отриманих апелянтом кредитних коштів.

Що стосується позову про стягнення заборгованості за кредитом за період з 12 листопада 2007 року по 02 жовтня 2008 року в сумі 3830 грн, процентах по кредиту за цей період та пенею, суд приходить до висновку про відмову в цій частині у задоволенні позову за пропуском строку позовної давності, оскільки відповідачем про застосування такого строку заявлено у спорі, а позивач не заявляє про його поновлення.

Вирішуючи спір в частині нарахування процентів після закінчення строку договору і до 04.06.2011 року, слід виходити з такого.

Законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У Постановах Верховного Суду від 10.04.2018 р. у справі N 910/10156/17 (провадження N 12-14гс18) та від 28.03.2018 року у справі N 444/9519/12 (провадження N 14-10цс18) Велика палата Верховного Суду висловила таку позицію щодо застосування положень ст. 1048 ЦК України у боргових зобов»язаннях: відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин в силу частини другої статті 1054 ЦК та до відносин із комерційного кредиту в силу частини другої статті 1057 ЦК.

Наслідки прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У пункті 39 Постанови від 10.04.2018 р. Велика палата Верховного Суду звернула увагу на визначення правомірної і неправомірної поведінки боржника, від якої залежить застосування положень ст.1048 та ч.2 ст.625 ЦК України.

Таким чином, правомірне користування кредитом визначається в межах строку договору, в межах строку договору відповідач мав сплачувати проценти як плату за кредит по визначеній у договорі процентній ставці. Після закінчення строку договору, тобто з 13 жовтня 2008 року відповідач кредитними коштами користувався неправомірно, з цього дня несе відповідальність за порушення грошового зобов»язання, а у позивача виникло право на отримання суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми.

Отже, позовні вимоги про стягнення заборгованості за процентами по кредиту після закінчення строку договору за період з 13 жовтня 2008 року по 04 червня 2011 року є необгрунтованими, а про стягнення сум згідно частини 2 статті 625 ЦК України позивач у даному спорі не заявляє.

Починаючи з 13 жовтня 2018 року кредитна спілка не обмежена у праві звернутися з позовом про застосування відповідальності до відповідача за порушення грошового зобов»язання згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що постановлене у справі рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, відтак підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Таким чином, судові витрати підлягають розподілу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог за позовом та апеляційною скаргою.

16 квітня 2019 року ОСОБА_2 подано заяву про розподіл судових витрат, у якій зазначено, що у звязку з переглядом заочного рішення, його оскарженням в апеляційному та касаційному порядку ним понесено витрати на професійну правничу допомогу, яка надана адвокатом ОСОБА_1, тому просив вирішити питання про розподіл судових витрат в порядку ст.133,134, 141 ЦПК України. На підтвердження вимог заяви заявник надав талон №639722 від 09.06.2016 року на суму 800 грн за складання заяви про ухвалення додаткового заочного рішення від 06.11.2012 року, талон №639724 від 04.07.2016 року на суму 1400 грн за складання апеляційної скарги на заочне рішення від 06.11.2012 року, талон №639727 від 30.08.2016 року на суму 1800 грн за складання касаційної скарги на рішення заочне рішення від 06.11.2012 року та ухвалу апеляційного суду від 11.08.2016 року.

Згідно зі ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу, повязані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; повязані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; повязані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно ст.137 ЦПК України, витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Проте суд вважає вимоги заяви необгрунтованими, оскільки в матеріалах справи відсутні будь які докази, які б підтверджували участь адвоката ОСОБА_1 як представника ОСОБА_2 в судових інстанціях на час складання процесуальних документів. Усі процесуальні дії вчинено самою стороною, документи підписано особисто ОСОБА_2 і заявником не представлено суду договору про надання позивачу правничої допомоги адвокатом ОСОБА_1 саме на час складання вказаних ним процесуальних документів, не підтверджено детальним описом робіт, виконаних адвокатом, часу витраченого на виконання цих робіт (надання послуг). Відсутність документального підтвердження участі адвоката у наданні правничої допомоги є підставою для відмови у стягненні таких витрат стороні.

Таким, чином у задоволенні заяви ОСОБА_2 про стягнення витрат на правничу допомогу слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 06 листопада 2012 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов кредитної спілки «Аккорд» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживаючого за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на користь кредитної спілки «Аккорд», місце знаходження юридичної особи м.Київ, вул.Ярмоли, буд.38, корпус 75-А, , заборгованість за договором кредиту з 03 жовтня 2011 року по 12 жовтня 2008 року у розмірі 414 грн (чотириста чотирнадцять гривень) та 7,50 грн (сім гривень пятдесят копійок) судових витрат.

У задоволенні позову про стягнення заборгованості за період з 12 листопада 2007 року по 02 жовтня 2008 року відмовити за пропуском строку позовної давності, за період з 13 жовтня 2008 року по 04 червня 2011 року за необґрунтованістю.

Стягнути кредитної спілки «Аккорд», місце знаходження юридичної особи м.Київ, вул. Ярмоли, буд.38, корпус 75-А, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживаючого за адресою ІНФОРМАЦІЯ_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 1500,16 грн (одна тисяча п»ятсот гривень шістнадцять копійок) судового збору за подання заяви про перегляд заочного рішення, апеляційної та касаційної скарг. У задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 квітня 2019 року.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: Л.В. Василишин

ОСОБА_3