Справа № 308/452/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 квітня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів СОБОСЛОЯ Г.Г., ГОТРИ Т.Ю.

при секретарі МИКУЛЯК Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді апеляційну скаргу ОСОБА_2 у справі № 308/452/19 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 7 лютого 2019 року, повний текст якої складено 7 лютого 2019 року, головуючий суддя Бедьо В.І., про відмову в забезпеченні позову ОСОБА_2 до Державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет» про поновлення на роботі та оплату вимушеного прогулу, -

встановив:

Позивач ОСОБА_2 оскаржив ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 07.02.2019, якою відмовлено у задоволенні його заяви про забезпечення позову, що нею позивач просив заборонити відповідачу до набрання рішенням суду законної сили оголошувати конкурс на заміщення посад завідувачів кафедрами, створеними наказом ректора № 166/01-04 «Про реорганізацію кафедр», шляхом ліквідації та реорганізації кафедр у структурі факультету історії та міжнародних відносин, вчиняти будь-які дії, спрямовані на проведення конкурсу, та проводити конкурс на заміщення посад. На думку апелянта, ухвалу постановлено з порушенням норм процесуального права.

Позивач виходить із того, що рішення про ліквідацію трьох кафедр факультету, в тому числі, кафедри історії України, яку він очолював до звільнення, та створення на їх базі трьох нових кафедр: кафедри Античності, Середньовіччя та історії України домодерної доби, кафедри модерної історії України та зарубіжних країн і кафедри археології, етнології та культурології було прийняте з метою утруднення його поновлення на посаді. Аналіз документів про створення нових кафедр вказує на те, що термінова реорганізація та ліквідація кафедр проводилася лише з метою перепризначення завідувачів кафедр до можливого поновлення позивача на роботі. Відповідно до закону, керівники кафедр ДВНЗ «Ужгородський національний університет» обираються строком на п'ять років.

Відтак, існує реальна загроза, що через звільнення позивача та реорганізацію кафедр можливе проведення конкурсу на заміщення посад завідувачів кафедр факультету історії та міжнародних відносин університету, в якому позивач не зможе взяти участі. Дії щодо оголошення та проведення відповідного конкурсу можуть призвести до заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача.

Виходячи з того, що предметом позову є оспорювання правомірності звільнення позивача з роботи, заборона оголошувати та проводити відповідний конкурс є співмірним із заявленими позовними вимогами заходом забезпечення позову. Проведення конкурсу на заміщення зазначених посад суттєво зачепить й інтереси імовірного переможця такого конкурсу.

Крім того, висновок суду про те, що вимога про заборону відповідачу оголошувати конкурс на заміщення всіх посад завідувачів виходить за межі позовних вимог необґрунтований, позаяк всі три нові кафедри створені на базі ліквідованої кафедри історії України. Тому неможливо і було б необґрунтовано вибирати одну з новостворених кафедр та просити забезпечити позов шляхом заборони проведення відповідного конкурсу лише щодо посади завідувача на одній кафедрі.

Посилаючись на ці обставини, позивач просить ухвалу суду скасувати, заяву про забезпечення позову задовольнити.

У відзиві на апеляцію відповідач ДВНЗ «Ужгородський національний Університет» вказує на її необґрунтованість, просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржену ухвалу суду - без змін. Зазначає, зокрема, таке.

Провадячи відповідну реорганізацію кафедр університет діяв у межах реалізації прав вищого навчального закладу, передбачених законом і статутом закладу, виходячи з мети діяльності навчального закладу. Крім того, реорганізацію, про яку йдеться, ініціювала одноголосно Вчена рада факультету історії та міжнародних відносин, а Вчена рада університету так само одноголосно підтримала цю ініціативу, відповідне рішення було введено в дію наказом ректора університету. Тому міркування позивача про проведення реорганізації кафедр лише з метою утруднити його поновлення на роботі необґрунтовані. Відповідні рішення є чинними і ніким не оспорювалися.

Безпідставними є й твердження апелянта про неможливість взяти участь у конкурсі на заміщення посад завідувачів кафедр, утворених внаслідок реорганізації. Запроваджений в університеті порядок проведення конкурсного відбору на відповідні посади не перешкоджає особі, яка відповідає необхідним кваліфікаційним вимогам та подала належно оформлені документи, взяти участь у конкурсі на заміщення певної посади, що стосується й позивача.

Таким чином, прохані позивачем заходи забезпечення позову не є співмірними із заявленими ним вимогами, не враховують законні права та інтереси відповідача, є втручанням у діяльність вищого навчального закладу, порушенням його прав, а заява про забезпечення позову необґрунтована.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: позивача ОСОБА_2 та його представника адвоката Петрика В.В., які апеляцію підтримали, представника відповідача ДВНЗ «Ужгородський національний університет» Шелепця М.Т., який скаргу не визнав, обговоривши доводи сторін, перевіривши матеріали справи, суд приходить до такого.

Як убачається з наявних матеріалів, ОСОБА_2 пред'явив до ДВНЗ «Ужгородський національний університет» позов про поновлення на роботі та оплату вимушеного прогулу і просив:

визнати протиправним та скасувати наказ ректора ДВНЗ «Ужгородський національний університет» від 28.12.2018 № 753/06-03 про звільнення його з посади завідувача кафедри історії України за вчинення аморального проступку, несумісного з продовженням роботи, на підставі ст. 41 ч. 1 п. 3 КЗпП України;

поновити його на роботі на посаді завідувача кафедри історії України ДВНЗ «Ужгородський національний університет»;

стягнути з відповідача на його користь грошове утримання за весь час вимушеного прогулу з розрахунку середньоденного заробітку 721,28 грн (а.с. 1-8).

Заявою від 31.01.2019 позивач просив забезпечити позов шляхом заборони ДВНЗ «Ужгородський національний університет» до набрання судовим рішенням у справі законної сили оголошувати конкурс на заміщення посад завідувачів кафедрами, створеними наказом ректора № 166/01-04 «Про реорганізацію кафедр», шляхом ліквідації та реорганізації кафедр у структурі факультету історії та міжнародних відносин, вчиняти будь-які дії, спрямовані на проведення конкурсу, та проводити конкурс на заміщення посад завідувачів кафедрами (а.с. 28-30).

Ставлячи перед судом питання про забезпечення позову, ОСОБА_2 посилався на те, що звільнення його з посади було проведене з порушенням закону, зокрема, без посилання на факти його поведінки, які можна визнати аморальними, без встановлення конкретного проступку та без проведення службової перевірки щодо відповідних обставин.

На думку позивача, рішення про ліквідацію трьох кафедр факультету, в тому числі, кафедри історії України, яку він очолював до звільнення, та створення на їх базі трьох нових кафедр: кафедри Античності, Середньовіччя та історії України домодерної доби, кафедри модерної історії України та зарубіжних країн і кафедри археології, етнології та культурології було прийняте з метою утруднення його поновлення на посаді. Аналіз документів про створення нових кафедр вказує на те, що термінова реорганізація та ліквідація кафедр проводилася лише з метою перепризначення завідувачів кафедр до можливого поновлення позивача на роботі. Відповідно до закону, керівники кафедр ДВНЗ «Ужгородський національний університет» обираються строком на п'ять років.

Тож існує реальна загроза, що через звільнення позивача та реорганізацію кафедр можливе проведення конкурсу на заміщення посад завідувачів кафедр факультету історії та міжнародних відносин університету, в якому позивач не зможе взяти участі. Дії щодо оголошення та проведення відповідного конкурсу можуть призвести до заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача.

Виходячи з того, що предметом позову є оспорювання правомірності звільнення позивача з роботи, заборона оголошувати та проводити відповідний конкурс є співмірним із заявленими позовними вимогами заходом забезпечення позову. Проведення конкурсу на заміщення зазначених посад суттєво зачепить й інтереси імовірного переможця такого конкурсу.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 07.02.2019 у забезпеченні позову відмовлено (а.с. 36-37). Приймаючи таке процесуальне рішення, суд першої інстанції виходив із необґрунтованості та недоведеності заяви про забезпечення позову, відсутності підстав для забезпечення позову шляхом зупинення процесу заміщення посад завідувачів усіх трьох новоутворених кафедр, із неспівмірності обраного позивачем способу забезпечення позову із заявленими вимогами, який у разі застосування порушуватиме права та інтереси інших осіб. Таке вирішення питання щодо забезпечення позову відповідає вимогам закону.

Відповідно до ст. 149 ч.ч. 1, 2, ст. 150 ч. 1 п. 2, ч. 3, ст. 151 ч. 1 ЦПК України, суд за заявою позивача може вжити передбачені ЦПК України заходи забезпечення позову, якщо їх невжиття може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду; позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії; вид забезпечення позову має бути співмірним із заявленими позивачем вимогами.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має пересвідчитися в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам; суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. Окрім цього, не може мати місця заборона як така порядком забезпечення позову в цивільній справі підприємству, установі, організації здійснювати свою діяльність, заборона установі та її посадовим особам виконувати прямі функції, зокрема, приймати рішення, віднесені до їх компетенції з метою здійснення відповідної діяльності.

За приписами ст. 1 ч. 1 п.п. 1, 7, ст. 2 ч. 3, ст. 32 ч. 1 п. 1, ч. 2 п.п. 2, 4, 5, 14, ст. 33 ч.ч. 1, 2, 3, 5 Закону України «Про вищу освіту» (Закон № 1556-VII), ДВНЗ «Ужгородський національний університет» як заклад вищої освіти наділений автономією, що передбачає, серед іншого, самостійність, незалежність і відповідальність закладу у прийнятті рішень стосовно організації освітнього процесу, внутрішнього управління, самостійного добору і розстановки кадрів у межах, встановлених Законом; університет управі самостійно вирішувати питання формування штатного розпису, утворення, реорганізації та ліквідації структурних підрозділів, до числа яких належать кафедри; ці права не можуть бути обмежені іншими законами чи нормативно-правовими актами.

Колегіальним органом управління закладу вищої освіти та відповідного структурного підрозділу (зокрема, факультету) є Вчена рада закладу вищої освіти, Вчена рада факультету; Вчена рада закладу вищої освіти в межах повноважень, визначених законом та Статутом закладу вищої освіти, ухвалює за поданням керівника закладу вищої освіти рішення про утворення, реорганізацію та ліквідацію структурних підрозділів, обирає за конкурсом таємним голосуванням на посади завідувачів (начальників) кафедр, професорів і доцентів, директора бібліотеки, керівників філій, ухвалює рішення з питань організації освітнього процесу; рішення вченої ради закладу вищої освіти вводяться в дію рішеннями керівника закладу вищої освіти; Вчена рада закладу вищої освіти може делегувати частину своїх повноважень вченим радам структурних підрозділів (ст. 36 ч. 1, ч. 2 п.п. 6, 7, 9, ч.ч. 6, 7 Закону № 1556-VII).

Із цими нормам закону кореспондуються положення п.п. 1.8., 1.19., 1.20., 2.4., 2.5., 5.5.1, 5.5.2., 5.5.3., 5.6.1., 5.6.7. та інші положення Статуту ДВНЗ «Ужгородський національний університет», затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від -7.06.2016 № 625.

ОСОБА_2 звільнено з посади завідувача кафедри історії України з 28.12.2018 наказом ректора ДВНЗ «Ужгородський національний університет» від 28.12.2018 № 753/06-03 за вчинення працівником, який здійснює виховні функції, аморального проступку, несумісного з продовженням роботи (ст. 41 ч. 1 п. 3 КЗпП України) (а.с. 9).

11.01.2019 Вчена рада факультету історії та міжнародних відносин ініціювала ліквідацію кафедри історії України, кафедри історії Стародавнього світу і Середніх віків та кафедри нової і новітньої історії та історіографії зі створенням на їх базі кафедри Античності, Середньовіччя та історії України домодерної доби, кафедри модерної історії України та зарубіжних країн і кафедри археології, етнології та культурології (ас. 34).

14.01.2019 Вчена рада ДВНЗ «Ужгородський національний університет» ухвалила ліквідувати з 14.01.2019 у структурі факультету історії та міжнародних відносин кафедру історії України, кафедру історії Стародавнього світу і Середніх віків та кафедру нової і новітньої історії та історіографії і створити на їх базі кафедру Античності, Середньовіччя та історії України домодерної доби, кафедру модерної історії України та зарубіжних країн і кафедру археології, етнології та культурології (а.с. 33).

Наказом ректора ДВНЗ «Ужгородський національний університет» від 14.01.2019 № 166/01-04 «Про реорганізацію кафедр» на підставі зазначеного рішення Вченої ради університету ліквідовано з 14.01.2019 у структурі факультету історії та міжнародних відносин кафедру історії України, кафедру історії Стародавнього світу і Середніх віків та кафедру нової і новітньої історії та історіографії і створено на їх базі кафедру Античності, Середньовіччя та історії України домодерної доби, кафедру модерної історії України та зарубіжних країн і кафедру археології, етнології та культурології (а.с. 32).

Вищевказаними рішеннями установлено, що науково-педагогічні та інші працівники ліквідованих кафедр, крім завідувачів кафедр, за їх письмовою згодою переводяться на новостворені кафедри із збереженням умов трудових договорів та із збереженням раніше встановлених надбавок.

Рішення Вчених рад факультету історії та міжнародних відносин і ДВНЗ «Ужгородський національний університет», наказ ректора університету щодо реорганізації кафедр є чинними і як такі підлягають виконанню, ці рішення не є предметом спору в справі за позовом ОСОБА_2 про поновлення на роботі та оплату вимушеного прогулу.

Таким чином, з наявних наразі матеріалів справи випливає, що відповідні органи управління ДВНЗ «Ужгородський національний університет» у межах своїх повноважень щодо організації освітнього процесу прийняли рішення про реорганізацію трьох кафедр факультету історії та міжнародних відносин, а не лише кафедри історії України, зі створенням на їх базі трьох нових кафедр за іншим методологічним підходом до викладання історії України та інших історичних дисциплін. Даних про оспорювання відповідних рішень, конкурсу тощо - немає, за поясненням учасників процесу та наданими під час апеляційного розгляду документами оголошення про конкурс на згадані новоутворені кафедри університету розміщене на офіційному сайті ДВНЗ «Ужгородський національний університет» в мережі Internet 29.03.2019. Тож твердження позивача про проведення зазначеної реорганізації суто з метою унеможливлення поновлення його на роботу не узгоджується з дійсними обставинами.

Предметом позову ОСОБА_2 є поновлення на роботі та оплата вимушеного прогулу. У межах цього предмету позову вимога про його забезпечення шляхом заборони університету до набрання рішенням суду законної сили оголошувати конкурс на заміщення посад завідувачів новоутвореними кафедрами, вчиняти будь-які дії, спрямовані на проведення конкурсу, та проводити конкурс на заміщення цих посад, не може бути визнана співмірною із заявленими позовним вимогами. Статутна діяльність університету з організації освітнього процесу, реорганізації структурних підрозділів, добору кадрів не може ставитися на невизначений час у залежність від трудового спору одного завідувача кафедри університету. До того ж, ідеться про ліквідацію трьох кафедр, створення трьох нових кафедр і немає належного обґрунтування щодо необхідності зупинення конкурсу на посади завідувачів усіх трьох новоутворених кафедр. Пояснення позивача щодо того, що він у разі поновлення на роботі може претендувати на посаду завідувача будь-якої з трьох нових кафедр, не є належним і раціональним обґрунтуванням обраного ним способу забезпечення позову, по суті виходить за межі позову, що правильно відображено в оскаржуваній ухвалі суду.

Таке забезпечення позову вочевидь є невиправданим втручанням у статутну діяльність університету, може мати наслідком перешкоджання організації освітнього процесу, зупинення конкурсних процедур, створення правової невизначеності та тягтиме порушення законних прав як університету, так і інших осіб, зокрема, учасників відповідного конкурсу.

Не можуть бути взяті до уваги й міркування позивача про неможливість взяти участь у конкурсі на заміщення посади завідувача будь-якої з новоутворених кафедр, оскільки не є обґрунтованими і по суті є припущеннями. Суду не надано доказів неможливості подання відповідно до закону документів для участі в конкурсі на конкретну посаду, неправомірну відмову у прийнятті таких документів тощо. Посилання позивача на незаконність його звільнення, яке теж є однією з підстав заяви про забезпечення позову, не враховується на стадії вирішення питання про забезпечення позову, позаяк питання обґрунтованості та доведеності позову є предметом судового розгляду і відповідного судового рішення по суті спору.

За таких умов та враховуючи характер спірних правовідносин, заява позивача про забезпечення позову не могла бути визнана обґрунтованою та доведеною і задоволенню не підлягала. Поза тим, зважаючи на обставини справи та предмет позову, на думку колегії суддів відповідало б інтересам дотримання прав учасників конкурсу на заміщення посад завідувачів новоутворених кафедр факультету історії та міжнародних відносин ДВНЗ «Ужгородський національний університет», а також відповідало б інтересам університету офіційне інформування учасників конкурсу про трудовий спір, що триває.

Відтак, на підставі ст. 375 ЦПК України апеляцію, яка законності та обґрунтованості судового рішення не спростовує, слід залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 1, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 7 лютого 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 29 квітня 2019 року.

Судді