Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач -Суддя доповідач: Луганська В.М.
Справа № 431/4389/17
Провадження № 22-ц/810/209/19
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2019 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Луганської В.М.

суддів: Єрмакова Ю.В., Назарової В.А.

за участю секретаря судового засідання Перишкіна Т.М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

третя особа Старобільська районна державна адміністрація Луганської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного провадження справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 07 лютого 2019 року, ухвалене у складі судді Пелиха О.О.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору оренди та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, третя особа - Старобільська районна державна адміністрація Луганської області,

в с т а н о в и в:

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Старобільського районного суду Луганської області з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору оренди.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що йому на праві приватної власності належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 8,37 га, кадастровий № :06:001:0005, що розташована на території Нижньопокровської сільської ради. 13.03.2013 року ОСОБА_2 видав довіреність на імя ОСОБА_3 та ОСОБА_4, якою уповноважив останніх розпоряджатися своєю земельною ділянкою. Довіреність була нотаріальна посвідчена приватним нотаріусом ОСОБА_5 за реєстровим № 363.

30.08.2016 року ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса ОСОБА_5 із заявою про недійсність довіреності та просив внести відповідні відомості до Єдиного реєстру довіреностей. 30.08.2016 року нотаріусом на адресу повірених ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було надіслано повідомлення про скасування довіреностей.

23.03.2017 року ОСОБА_2 отримав витяг з ДЗК про свою земельну ділянку, з якого дізнався, що ОСОБА_3 є користувачем земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 8,37 га, кадастровий № :06:001:0005 згідно договору оренди від 16.09.2016 року.

Позивач посилався на те, що документи до реєстраційної служби не передавав та не укладав будь-яких договорів з будь-ким стосовно земельної ділянки, ким підписано договір йому не відомо. У звязку викладеним просив суд визнати недійсним договір оренди землі, зареєстрований Старобільською районною державною адміністрацією Луганської області 16.09.2017 року, за умовами якого ОСОБА_2 передав в оренду на 49 років орендареві ОСОБА_3 земельну ділянку № 348, площею 8,3721 га, :06:001:0005, реєстраційний номер обєкту нерухомого майна 251.

14.02.2018 року ОСОБА_3, який діяв через представника - ОСОБА_6 заявлено зустрічну позовну заяву. В позові ОСОБА_3 вказав, що 13.03.2013 року позивач ОСОБА_3 надав грошові кошти відповідачу ОСОБА_2 у сумі 100000,00 грн. в рахунок оплати земельної ділянки (державний акт серії ЛГ № 065089 від 15.04.2004 р. площею 8,37 га).

13 березня 2013 року відповідач надав земельну ділянку у тимчасове розпорядження ОСОБА_3 на підставі довіреності на розпорядження земельною ділянкою, яка була посвідчена нотаріусом. 13 серпня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса ОСОБА_5 із заявою про недійсність довіреності, посвідченої приватним нотаріусом 13 березня 2013 року за № 363. Після скасування доручення позивач припинив фактичне користування земельною ділянкою, проте гроші надані відповідачу за користування земельною ділянкою не отримав.

У звязку з викладеним просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь борг в розмірі 100000 грн. та судові витрати.

Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 07 лютого 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору оренди задоволено. Суд визнав недійсним договір оренди землі, зареєстрований Старобільською районною державною адміністрацією Луганської області 16.09.2017 року, за умовами якого орендодавець ОСОБА_2 передав в оренду на 49 років орендареві ОСОБА_3, земельну ділянку №348, площею 8, 3721 га, кадастровий номер №:06:001:0005, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 344251.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу суд задовольнив. Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу у розмірі 100 000, 00 грн., судові витрати у розмірі 1 000, 00 грн.

Додатковим рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 04 березня 2019 року доповнено рішення Старобільського районного суду луганської області від 07 лютого 2019 року, суд стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 640 грн., та витрати, повязані з розглядом справи за проведення експертизи у розмірі 9581, 00 грн.

Не погодившись з рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 07 лютого 2019 року ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій скаржник не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 боргу в сумі 100 000, 00 грн. та в частині стягнення з нього судових витрат. Скаржник, вважає рішення суду в оскаржуваній частині незаконним, необґрунтованим та ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. ОСОБА_3 вважає розписку про отримання скаржником грошей борговою розпискою та, те що між ними було укладено договір позики. Однак зміст розписки вказує на зовсім інші правовідносини. Скаржник посилається на те, що грошові кошти ним отримано від ОСОБА_3 в рахунок оплати земельної ділянки, яка належить йому на праві приватної власності, вони домовились про купівлю-продаж земельної ділянки. Вважає, що ОСОБА_3 невірно обрав спосіб захисту своїх інтересів, не довів факт укладання із скаржником договору позики. Просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої рішення Старобільського районного суду Луганської області від 07 лютого 2019 року в частині задоволення зустрічного позову та в частині стягнення судових витрат з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 і в цій частині ухвалити нове рішення, яким у задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 15 березня 2019 року учасникам справи розяснювалося право подачі до Луганського апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 У визначений судом строк відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Скаржник ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Представник Старобільської районної державної адміністрації Луганської області в судове засідання не зявився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Відповідно до частини 2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно розяснень, які містяться в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Згідно апеляційної скарги відповідачем рішення суду оскаржується в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 боргу у розмірі 100000, 00 грн. та в частині стягнення із скаржника судових витрат.

Рішення суду в частині визнання недійсним договору оренди землі, зареєстрованого Старобільською районною державною адміністрацією Луганської області 16.09.2017 року, за умовами якого орендодавець ОСОБА_2 передав в оренду на 49 років орендареві ОСОБА_3, земельну ділянку № 348, площею 8, 3721 га, кадастровий номер №:06:001:0005, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 344251, стягнення на користь ОСОБА_2 судових витрат не оскаржується, а тому апеляційний суд відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в частині задоволення зустрічних вимог ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_2 боргу та судових витрат.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Рішення суду в оскаржуваній частині не відповідає вимогам закону.

Задовольняючи заявлені зустрічні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що факт отримання грошових коштів ОСОБА_2 від ОСОБА_3 у розмірі 100 000 грн. підтверджується відповідною розпискою і сторонами не оспорюється

Посилаючись на ст.1046 Ц України, суд дійшов висновку щодо обґрунтованості заявлених вимог ОСОБА_3

Колегія суддів судової палати не погоджується із таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

Частинами першою, другою статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи, як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (правовий висновок Верховного суду України, викладений у постанові від 12 квітня 2017 року у справі № 6-487цс17).

В судовому засіданні встановлено, що згідно розписки від 13.03.2013 року (а.с.80) ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 100000, 00 грн. в рахунок оплати за земельну ділянку, яка належить йому на праві приватної власності.

Звертаючись до суду з зустрічною позовною заявою, ОСОБА_3 зазначив, що 13.03.2013 року він надав ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 100000, 00 грн. в рахунок оплати земельної ділянки (державний акт серія ЛГ № 065089 від 15.04.2004 року площею 8, 37 га.

13.03.2013 року ОСОБА_2 надав йому земельну ділянку у тимчасове розпорядження на підставі довіреності на розпорядження земельною ділянкою. Після скасування доручення ОСОБА_3 припинив фактичне користування земельною ділянкою, однак ОСОБА_2 грошові кошти надані відповідачу за користування земельною ділянкою не повернув.

Судом встановлено, що довіреністю від 13.03.2013 року ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_3 та ОСОБА_4 самостійно розпоряджатися, користуватися належною ОСОБА_2 земельною ділянкою (а.с.8).

Колегія суддів судової палати приходить до висновку, що суд першої інстанції невірно встановив природу розписки підписаної 13.03.2013 року ОСОБА_2, оскільки за змістом вказаної розписки ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 грошову суму у розмірі 100000, 00 грн. в рахунок оплати належної йому земельної ділянки. Тобто, вказана розписка не може бути доказом укладеного між сторонами договору позики.

ОСОБА_3 на підставі виданої довіреності ОСОБА_2 користувався земельною ділянкою.

30.08.2016 року за заявою ОСОБА_2 довіреність було скасовано.

З 16.09.2016 року ОСОБА_3 користувався земельною ділянкою згідно договору оренди землі від 16.09.2016 року, який визнано судом недійсним і в цій частині рішення суду сторонами не оскаржується.

Колегія суддів вважає, що між сторонами виникли не позикові правовідносини, а правовідносини щодо набуття майна без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), що регулюється ст.1212 ЦК України, а тому відсутні правові підстави для задоволення заявлених вимог ОСОБА_3 про стягнення боргу, що не позбавляє його звернутися до суду з вимогами про поверення безпідставно небутого майна.

На підставі викладено, рішення суду відповідно до вимог ч.2 ст.376 ЦПК України в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Скаржником сплачено судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1500, 00 грн. Апеляційну скаргу скаржника задоволено, на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню з ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1500, 00 грн.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Старобільського районного суду Луганської області від 07 лютого 2019 року в оскаржуваній частині про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судових витрат у розмірі 1000, 00 грн. скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні заявлених вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, який проживає ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, проживає ІНФОРМАЦІЯ_2 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1500, 00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 25 квітня 2019 року.

Головуючий

Судді :