ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2019 року м. Чернівці

справа № 723/826/19

провадження №22-ц/822/466/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Кулянди М.І., Одинака О.О.

секретар Собчук І.Ю.

з участю представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 25 лютого 2019 року у складі судді Пташник А.М. в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5, третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Перший відділ державної виконавчої служби м. Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області, про визнання права власності на 1/2 майна та зняття з нього арешту,

встановив:

У березні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з названим позовом.

Одночасно з позовною заявою позивач подала до суду заяву про вжиття заходів забезпечення позову у справі шляхом зупинення продажу наступного арештованого майна:

- земельної ділянки, загальною площею 0,1057 га (кадастровий номер :02:001:0063), цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства та яка знаходиться за адресою: с. Тисовець, Сторожинецький район, Чернівецька область;

- земельної ділянки, загальною площею 0,1059 га (кадастровий номер :02:001:0065), цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за адресою: с. Тисовець, Сторожинецький район, Чернівецька область;

- торговельно-розважального комплексу літ. А, загальною площею 998,4 кв. м та земельної ділянки, площею 0,2640 га (кадастровий номер :02:001:0064), що знаходяться за адресою: вул. Привокзальна, 2Д, с. Тисовець, Сторожинецький район, Чернівецька область.

Зазначала, що за час шлюбу з відповідачем ОСОБА_4, який тривав з 31 грудня 1983 року по 10 травня 2011 року, ними набуто майно, на яке в даний час постановою державного виконавця від 19 жовтня 2017 року під час примусового виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 боргу, накладено арешт. У січні 2019 року усі обєкти, на які накладено арешт, були оцінені та передані для реалізації підприємству «СЕТАМ».

В обґрунтування вимог заяви посилалася на те, що невжиття судом заходів забезпечення позову призведе до порушення її прав? оскільки у випадку продажу вказаного майна воно перейде у власність третіх осіб, що перешкоджатиме їй розпорядитися своїм майно у разі задоволення її позову про визнання права власності.

Ухвалою Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 25 лютого 2019 року заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви.

Посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вважає, що зупинення продажу арештованого майна призведе до безпідставної затримки виконання рішення суду про стягнення богу, завдавши йому шкоди.

Зазначає, що забезпечуючи позов та зупиняючи продаж торговельно-розважального комплексу, що знаходиться за адресою: вул. Привокзальна, 2Д, с. Тисовець Сторожинецького району Чернівецької області, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що вказане нерухоме майно набуте ОСОБА_4 після розірвання його шлюбу із ОСОБА_3

Посилається на те, що майно, продаж якого зупинено, не може бути обєктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки подружжя ОСОБА_3 більше ніж 10 років не підтримували шлюбних відносин, не вели спільного господарства та не мали спільного бюджету, що свідчить про те, що вказане спірне майно було набуте за кошти ОСОБА_4

Також зазначає, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, ухвалу скасувати, виходячи з наступних підстав.

Зупиняючи продаж нерухомого майна, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття обраного позивачем заходу забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення про задоволення позову про поділ майна подружжя.

Проте з таким висновком повністю погодитися не можна, оскільки суд першої інстанції дійшов його внаслідок неповного зясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, що згідно з пунктами 1, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваної ухвали та прийняття постанови, якою у задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5 про визнання права власності на 1/2 майна та зняття з нього арешту.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що за час шлюбу зі ОСОБА_4, який тривав з 31 грудня 1983 року по 10 травня 2011 року, ними набуто майно, на яке в даний час постановою державного виконавця від 19 жовтня 2017 року під час примусового виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 боргу, накладено арешт.

ОСОБА_3 вважає, що є підстави для забезпечення позову шляхом зупинення продажу арештованого майна, оскільки існує висока ймовірність того, що спільне майно подружжя може бути відчужене через систему СЕТАМ на користь інших осіб, що може значно утруднити або взагалі зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до положень пункту 2 частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти дії.

Згідно з частиною 3 статті 150 ЦПК України види забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У пунктах 1, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» судам роз'яснено, що забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Статтею 129-1 Конституції України визначено принцип обов'язковості судових рішень, який із огляду на положення статей 18, 157 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини 2 статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Аналізуючи наведені процесуальні норми, обставини справи, вбачається, що забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог у справі.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості забезпечення позову з урахуванням співмірності із заявленими вимогами, відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників процесу.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 01 вересня 2017 року у звязку з невиконанням ОСОБА_4 своїх зобовязань за договором позики було задоволено позов ОСОБА_2 та стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 заборгованість за розпискою від 04 вересня 2014 року в загальному розмірі 339822,67 доларів США.

Постановою старшого державного виконавця Чернівецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управляння юстиції у Чернівецькій області ОСОБА_6 від 12 жовтня 2017 року на підставі виконавчого листа, виданого на виконання вказаного рішення суду, було відкрито виконавче провадження № 54885937 про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 вищевказаної заборгованості і вчинялись відповідні виконавчі дії на виконання рішення суду (а.с.37-38, 64-68).

У ході виконання рішення суду про стягнення боргу зі ОСОБА_4 державним виконавцем 19 жовтня 2017 року було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника, в тому числі і на майно, яке є предметом спору за позовом ОСОБА_3 (а.с.39)

Як вказує позивач та не заперечує і заявник, у січні 2019 року усі обєкти, на які накладено арешт, були оцінені та передані для реалізації підприємству «СЕТАМ».

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судові рішення є обовязковими до виконання на всій території України. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є обовязковість судового рішення (пункт 7 частини 3 статті 2 ЦПК України).

Згідно частини 1 статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили (пункт 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, § 40 зазначається, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обовязкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін.

Наведене свідчить, що обраний судом захід забезпечення позову ОСОБА_3 про зупинення продажу спірного нерухомого майна фактично створює перешкоди щодо виконання рішення суду, яке набрало законної сили, та впливає на права та інтереси ОСОБА_2 як стягувача у виконавчому провадженні.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав, а існування загрози їх порушення повинно мати очевидний та об'єктивний характер.

Заява про забезпечення позову має бути обґрунтованою, її доводи мають підтверджуватися доказами. Позивач зобов'язаний довести, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має дотримуватися балансу прав та інтересів сторін спору, вживати заходи забезпечення позову лише у разі співмірності вимог заяви вимогам позову та лише за умови дотримання принципу правомірного обмеження прав та інтересів протилежної сторони спору.

Таким чином, можна дійти висновку, що суд першої інстанції необґрунтовано забезпечив позов, не зясувавши відповідність виду забезпечення позову позовним вимогам і помилково не взяв до уваги інтереси інших осіб, права яких були порушені в звязку із застосуванням відповідних заходів. При цьому забезпечення позову у даній справі у обраний позивачем спосіб вплине на проведення державним виконавцем виконавчих дій та фактично призведе до зупинення виконавчого провадження, що суперечить змісту заходів забезпечення позову та меті їх застосування, яка полягає в захисті інтересів учасника процесу, а не в позбавленні (порушенні) прав інших осіб.

Суд першої інстанції також не звернув увагу на права і обов'язки державного виконавця визначені у статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», за змістом якої державний виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Також не дав суд першої інстанції жодної оцінки і тій обставині, що позивач з позовом про поділ майна звернулась до суду лише після того як дізналась про призначення електронних торгів з реалізації спірного нерухомого майна, під час виконання рішення суду на користь заявника.

Тобто, є очевидним, що подача заяви про забезпечення позову спрямована на перешкоджання приватному виконавцю виконати рішення суду про стягнення боргу на користь ОСОБА_2

Колегія суддів звертає увагу на те, що шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було розірвано рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 10 травня 2011 року.

Цим рішенням встановлено, що на час розгляду справи сторони більше 10 років не підтримують подружніх відносин, спільного господарства не ведуть, спільний бюджет відсутній (а.с.78).

Як вбачається зі змісту правовстановлюючих документів нерухоме майно, щодо якого позивач просить застосувати заходи забезпечення позову, набувалося у власність з 2007 року, тобто в період, коли подружжя ОСОБА_3 не підтримувало подружніх відносин.

Водночас вимоги про визнання права на спірне майно позивачем обгрунтовуються саме тим, що це майно набуто під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.

Суд першої інстанції також не врахував, що вимоги про визнання права на спірне майно заявлено після спливу майже восьми років з часу розірвання шлюбу.

Наведене свідчить, що заява про забезпечення позову є негрунтованною, а відповідно задоволенню не підлягає.

Тому, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову слід відмовити.

На підставі наведеного та керуючись пунктами 1, 4 частини 1 статті 376, статтею 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 25 лютого 2019 року скасувати.

У задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови 26 квітня 2019 року.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: М.І. Кулянда

ОСОБА_7