Постанова

Іменем України

24 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 377/295/16-ц

провадження № 61-27136св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Олійник А. С. (суддя-доповідач), Кузнєцова В.О., Усика Г, І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Управління соціального захисту населення Виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Славутицького міського суду Київської області від 06 грудня 2017 року у складі судді Малишенко Т. О. та постанову Апеляційного суду Київської області від 15 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Мельника Я. С., Волохова Л. А., Матвієнко Ю. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Управління соціального захисту населення Виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області (далі - Управління соціального захисту населення Славутицької міської ради) про відшкодування шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що у зв'язку з виконанням нею службових обов'язків з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС з 1986 року по 1991 рік на роботах у зоні іонізуючого випромінювання, її здоров'ю завдано шкоду, внаслідок чого встановлено ІІ групу інвалідності (довічно), що підтверджується висновком МСЕК від 28 червня 1994 року. Відповідно до статті 1189 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), пункту 1 частини першої статті 15 ЦПК України 2004 року, Віденської конвенції про цивільну відповідальність за ядерну шкоду від 25 травня 1963 року, Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» вона має цивільне право на відшкодування ядерної шкоди, заподіяної ушкодженням її здоров'я під час ліквідації наслідків ядерної аварії на Чорнобильській АЕС. Станом на квітень 2016 року Управління соціального захисту населення Славутицької міської ради не виплатило їй шкоду, заподіяну здоров'ю під час ліквідації наслідків ядерної аварії на Чорнобильській АЕС у розмірі 45 мінімальних заробітних плат, що передбачено частиною другою статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Розмір збитків, завданих ушкодженням здоров'я, становить 62 010,00 грн (1378,00 грн х 45).

Позивач просила стягнути з відповідача на її користь шкоду у розмірі 62 010,00 грн, що є розміром збитків у порушення її цивільного права на відшкодування ядерної шкоди, заподіяної здоров'ю під час ліквідації наслідків ядерної аварії на Чорнобильській АЕС, як інваліду ІІ групи у розмірі 45 мінімальних заробітних плат відповідно до частини другої статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 06 грудня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Київської області від 15 лютого 2018 року, в позові відмовлено.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що Управління соціального захисту населення Славутицької міської ради не є суб'єктом відповідальності за ядерну шкоду у розумінні положень Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку», а спеціальним законом є Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», яким визначено та закріплено основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров'я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

Відповідальність за шкоду, завдану громадянам внаслідок Чорнобильської катастрофи, взяла на себе держава шляхом визначення статусу постраждалих осіб та встановлення пільг, компенсацій і гарантій, передбачених Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської АЕС» у серпні 1994 року ОСОБА_4 виплачено одноразову компенсацію за шкоду, заподіяну здоров'ю під час ліквідації наслідків ядерної аварії на Чорнобильської АЕС у розмірі 4 860 000,00 крб.

Підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 62 010,00 грн збитків внаслідок порушення її цивільного права на виплату одноразової компенсації за шкоду, завдану її здоров'ю у зв'язку з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС відповідно до частини другої статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» відсутні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду з касаційною скаргою на рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанцій, у якій просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

17 травня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

30 травня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_4

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили надані позивачем докази, не з'ясували фактичні обставини, зокрема, що її права на пільги і компенсації за шкоду, завдану ушкодженням здоров'я на роботах, пов'язаних з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Її статус підтверджено посвідченням категорії 1 від 13 липня 1994 року. Чинним і єдиним нормативно-правовим актом, яким встановлено законодавчо-визначений розмір виплат одноразової компенсації за шкоду, завдану здоров'ю при ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у повному обсязі є Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у редакції від 19 грудня 1991 року із змінами та доповненнями від 01 липня 1992 року, у статті 48 якого визначено розмір одноразової допомоги учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами II групи внаслідок Чорнобильської катастрофи - 45 мінімальних заробітних плат. Суд безпідставно взяв до уваги наданий відповідачем особистий рахунок із архіву управління соціального захисту населення, оскільки він не стосується обставин справи та не свідчить про виплату їй компенсації. Відповідач не виплатив їй одноразову компенсацію гарантовану державою, що підтверджується довідкою Управління соціального захисту населення Славутицької міської ради від 13 січня 2016 року № 25/01-15. Набула статусу на одноразову компенсацію з 13 липня 1994 року. Безпідставне посилання судів щодо визначення їй одноразової компенсації у розмірі 4 860 000,00 крб, що суперечить положенню статтю 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Вихідним критерієм розрахунку одноразової компенсації за шкоду, завдану здоров'ю на ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС виступає мінімальна заробітна плата. Суд не звернув уваги, що на вимоги про відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров'я, зокрема відшкодування одноразової компенсації позовна давність не поширюється.

Вирішуючи спір, апеляційний суд безпідставно послався на рішення Конституційного Суду України від 20 червня 2001 року № 10-рп/2001. Особливості відшкодування ядерної шкоди (стаття 1189 ЦК України) встановлені прийнятим Верховною Радою України Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року, який стосується обставин справи, предмета доказування та до законодавчо-наданих йому прав згідно його статусу, і який підлягає застосуванню при вирішенні цієї справи. Суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили факти, що Управління соціального захисту населення Славутицької міської ради відноситься до органу місцевого самоврядування та є суб'єктом владних повноважень. Висновки судів не відповідають обставинам справи, нормам Віденської конвенції про цивільну відповідальність за ядерну шкоду від 25 травня 1963 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Під час розгляду справи судами порушено принцип верховенства права щодо обставин справи.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У червні 2018 року Управління соціального захисту населення Славутицької міської ради подало відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають установленим обставинам справи, а тому відсутні підстави для їх скасування.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_4 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, їй встановлена ІІ група інвалідності довічно з причини професійного захворювання, пов'язаного з роботами з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується довідкою МСЕК від 28 червня 1994 року № 152056 (а. с 17).

13 липня 1994 року Київська обласна державна адміністрація видала ОСОБА_4 посвідчення громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи категорія 1 серія НОМЕР_1 (а. с. 14).

ОСОБА_4 перебуває на обліку в Управлінні соціального захисту населення Виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області та відповідно до статті 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у січні 1999 року її сплачено одноразову компенсацію за шкоду, заподіяну здоров'ю внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС відповідно до чинного законодавства.

Згідно із довідкою Управління соціального захисту населення Славутицької міської ради від 13 січня 2016 року № 25/01-15 ОСОБА_4, як постраждалій внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії, виплата одноразової компенсації за шкоду, заподіяну здоров'ю, особі, яка стала інвалідом внаслідок Чорнобильської катастрофи, учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильскій АЕС, інваліду ІІ групи у розмірі 45 мінімальних заробітних плат, відповідно до частини другої статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ (у редакції від 19 грудня 1991 року, із змінами і доповненнями від 01 липня 1992 року) не виплачена.

Судами встановлено, що у липні 1994 року Управлінням соціального захисту населення Славутицької міської ради ОСОБА_4 призначено одноразову компенсацію за шкоду, завдану здоров'ю особам, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської АЕС на підставі частини другої статті 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон) у розмірі 4 860 000 крб, які їй виплачені 07 серпня 1994 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 16 Конституції України передбачено, що забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської АЕС катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов'язком держави.

12 липня 1997 року Україною ратифіковано Віденську Конвенцію про цивільну відповідальність за ядерну шкоду від 25 травня 1963 року та Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з приєднанням до Віденської конвенції» від 03 грудня 1997 року внесено зміни до Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» від 08 лютого 1995 року.

Згідно з статтею 72 Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» відповідальність за ядерну шкоду є абсолютною - настає незалежно від встановлення вини оператора (установи, що експлуатує ядерну установку). Жодна особа, крім оператора, не несе відповідальності за ядерну шкоду, за винятком випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до частини восьмої статті 73 Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» відповідальність за шкоду, спричинену Чорнобильською катастрофою, встановлюється законом.

Відповідно до статті 1189 ЦК України особливості відшкодування ядерної шкоди встановлюються законом.

З огляду на наведене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що Управління соціального захисту населення Виконавчого комітету Славутицької міської ради не є суб`єктом відповідальності за ядерну шкоду у розумінні положень Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку». Спеціальним законом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», яким визначені та закріплені основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров'я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, і який з 06 червня 1996 року містить повне визнання державою відповідальності за шкоду здоров'ю, втрату працездатності, завдану особам, постраждалим від Чорнобильської катастрофи та зобов'язання держави відшкодувати цю шкоду в повному обсязі.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що відповідальність за шкоду, завдану громадянам внаслідок Чорнобильської катастрофи, взяла на себе держава шляхом визначення статусу постраждалих осіб та встановлення пільг, компенсацій і гарантій, передбачених Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

З урахуванням аналізу вищезазначених норм права, суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що Управління соціального захисту населення Славутицької міської ради не є суб'єктом відповідальності за ядерну шкоду у розумінні положень Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку», а спеціальним законом є Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», яким визначено та закріплено основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров'я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, і який з 06 червня 1996 року містить повне визнання державою відповідальності за шкоду здоров'ю, втрату працездатності, завдану особам, постраждалим від Чорнобильської катастрофи та зобов'язання держави відшкодувати цю шкоду в повному обсязі.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що відповідальність за шкоду, завдану громадянам внаслідок Чорнобильської катастрофи, взяла на себе держава шляхом визначення статусу постраждалих осіб та встановлення пільг, компенсацій і гарантій, передбачених Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Формою відшкодування ядерної шкоди, отриманої внаслідок Чорнобильської катастрофи, є, зокрема, виплата громадянам, віднесеним до категорії осіб, які постраждали внаслідок цієї катастрофи, одноразової компенсації за шкоду, заподіяну здоров'ю, особам, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та сім'ям за втрату годувальника, що встановлено статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Таким чином, вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанції дійшли правильного висновку, що на момент виникнення у позивача права на одноразову компенсацію стаття 48 вказаного вище Закону була чинною в редакції Закону України від 19 грудня 1991 року зі змінами і доповненнями від 01 липня 1992 року, положеннями якої передбачено, що одноразова компенсація особам, які стали інвалідами, та сім'ям, які втратили годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, виплачується в таких розмірах: - інвалідам I групи - 60 мінімальних заробітних плат, але не менше 10 тисяч карбованців; інвалідам II групи - 45 мінімальних заробітних плат, але не менше 7 тисяч карбованців; інвалідам III групи - 30 мінімальних заробітних плат, але не менше 5 тисяч карбованців; сім'ям, які втратили годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, - 60 мінімальних заробітних плат, але не менше 10 тисяч карбованців; батькам загиблого - 30 мінімальних заробітних плат, але не менше 5 тисяч карбованців. У разі встановлення інвалідності вищої групи інвалідам виплачується різниця у компенсаціях. Виплата здійснюється з мінімальної заробітної плати, яка склалася на момент встановлення інвалідності чи втрати годувальника.

Відповідно до частини шостої статті 48 Закону виплати визначені в цій статті, проводяться протягом одного місяця з дня встановлення інвалідності чи смерті потерпілого.

Розміри та механізм виплати одноразової компенсації визначено «Положенням про порядок виплати одноразової компенсації за шкоду, заподіяну здоров'ю, особам, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім'ям за втрату годувальника», затвердженого наказом Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи від 31 грудня 1996 року № 28 (далі - Положення).

Встановивши, що згідно з архівними відомостями - особового рахунку ОСОБА_4 № НОМЕР_2, оригінал якого знаходиться в управлінні соціального захисту населення, а її особову справу та протокол засідання комісії з призначення вказаних коштів, всі відомості щодо виплати одноразової компенсації за шкоду, заподіяну здоров'ю позивачу, передано при реорганізації Управління соціального захисту населення Славутицької міської ради до управління Пенсійного фонду з березня 2001 року.

З огляду на викладене, судами встановлено та підтверджено матеріалами справи, наданими відповідачем, які долучені до справи, що спірна сума 4 860 000,00 крб одноразової компенсації за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка передбачена статтею 48 Закону у базовій редакції, чинної на час виникнення спірних відносин, у розмірі 45 мінімальних заробітних плат, визначеному на момент виплати для учасників ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС категорії 1, яким встановлена інвалідність II групи з причини захворювання, пов'язаного з виконанням робіт по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, позивачу ОСОБА_4 нараховано у липні 1994 року та сплачено у серпні 1994 року, тому суди дійшли висновку, що підстав для віднесення виплаченої суми до інших видів державних соціальних виплат немає.

Відмовляючи у позові про відшкодування шкоди, суди з урахуванням встановлених обставин у справі, дійшли обґрунтованого висновку, що на час встановлення інвалідності ОСОБА_4 виплачено одноразову компенсацію за шкоду, заподіяну здоров'ю, особам, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи у порядку та розмірі відповідно до діючого на той час законодавства.

Доводи касаційної скарги про те, що у серпні 1994 року відповідач не виплатив позивачу одноразову компенсацію є безпідставними, оскільки спростовується наявними у матеріалах справи доказами у їх сукупності, що узгоджується з положенням статті 48 Закону, який був чинний на час виплати такої одноразової компенсації. Доводи про безпідставність посилання судами на особистий рахунок позивача, наданий відповідачем із архіву Управління соціального захисту населення, оскільки цей особистий рахунок не стосується справи, Верховний Суд відхиляє, як такий, що спростовується фактом здійснення вказаної виплати Управлінням соціального захисту населення Славутицької міської ради.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини законодавчі норми можуть змінюватися, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому (справа «Великода проти України» (CASE OF VELIKODA v. UKRAINE) від 03 червня 2014 року).

Посилання у касаційній скарзі про непоширення на спірні правовідносини положень Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» від 08 лютого 1995 року та неналежне застосування у вказаній справі положень Віденської конвенції про цивільну відповідальність за ядерну шкоду від 25 травня 1963 року є необґрунтованими, з огляду на таке.

Характер відшкодування ядерної шкоди природно відноситься не до цивільно-правової сфери, а до соціального захисту, функції якого здійснює держава Україна (стаття 1 Конституції України).

Про необхідність законодавчого закріплення спеціального режиму цивільно-правової відповідальності за ядерну шкоду зазначено у Концепції державного регулювання безпеки та управління ядерною галуззю в Україні, схваленій постановою Верховної Ради України від 25 січня 1994 року. Положення цієї Концепції враховані при розробці Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» від 08 лютого 1995 року і саме цей Закон регулює питання відшкодування ядерної шкоди у розділі ХІІІ Закону.

12 липня 1996 року Україна приєдналася до Віденської конвенції про цивільну відповідальність за ядерну шкоду (1963 року), що вимагало від неї узгодження національного ядерного законодавства з вимогами міжнародних нормативно-правових актів.

З набранням чинності Закону України від 13 грудня 2001 року «Про цивільну відповідальність за ядерну шкоду та її фінансове забезпечення» правовий механізм відшкодування ядерної шкоди в Україні відповідає положенням Віденської конвенції (1963 року).

Доводи касаційної скарги про те, що під час розгляду справи судами порушено принцип верховенства прав щодо обставин справи не заслуговують на увагу суду касаційної інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно тлумачити в контексті преамбули Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Рішення суду покликане забезпечити здійснення принципу верховенства прав, тому не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на встановлені судами першої та апеляційної інстанцій фактичні обставини, вказані положення закону, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_5 у зв'язку з його недоведеністю.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE) від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи касаційної скарги не свідчать про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно з статтею 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не встановлює нові обставини та не дає оцінку доказам у справі.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновки судів першої та апеляційної інстанцій з урахуванням викладених судами у судових рішеннях мотивів, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із оскаржуваними судовими рішеннями.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Славутицького міського суду Київської області від 06 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 15 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

В.О. Кузнєцов

Г.І. Усик