ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2019 року

м. Харків

Справа № 638/19080/17

Провадження № 22-ц/818/53/19

Категорія: договірні

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого: Кіся П.В.,

суддів: Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Пузікової Ю.С.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Департамент економіки та комунального майна Харківської міської ради Харківської області

третя особа: Харківська міська рада

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові апеляційну скаргу Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради Харківської області

на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 листопада 2018 року у складі судді Подус Г.С., -

встановив:

У грудні 2017 року Департамент економіки та комунального майна Харківської міської ради Харківської області звернувся у суд з позовом до ОСОБА_1, в якому просив визнати укладеним договір про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова між ОСОБА_1 та Департаментом економіки та комунального майна Харківської міської ради в редакції викладеній у позовній заяві.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що ОСОБА_1 відповідно до декларації про готовність об'єкта до експлуатації, яка була зареєстрована 05.01.2017 року за № НОМЕР_1, є замовником реконструкції домоволодіння під два окремі житлові будинки по АДРЕСА_1.

Проведені відповідачем роботи з реконструкції домоволодіння під два окремі житлові будинки є такими будівельними роботами, за якими існує обов'язок з укладення відповідного договору.

При цьому відповідач ухиляється від виконання передбаченого Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядком пайової участі обов'язку щодо звернення до Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради для укладення відповідного договору про пайову участь.

Відповідно до вказаного Порядку пайова участь замовника полягає у перерахуванні до бюджету м. Харкова коштів на створення і розвиток інженерно - транспортної інфраструктури м. Харкова у розмірах: 10% загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта - для нежитлових будівель та споруд та 4 % загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта - для житлових будинків.

Департамент економіки та комунального майна направляв на адресу відповідача лист від 03.03.2017 №- 144/0/144-17, яким інформувало про необхідність звернення до виконавчих органів Харківської міської ради для укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури, а листом від 11.12.2017р. № -559/0/114-17 направив для розгляду та підписання два оригінали договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова.

Відповідач листом від 22.03.2017 року повідомив Департамент економіки та комунального майна, що у нього відсутній обов'язок щодо укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 листопада 2018 року в задоволені позову відмовлено. Суд вважав, що у відповідача відсутній обов'язок укладати договір про пайову участь..

В апеляційній скарзі Департамент економіки та комунального майна Харківської міської ради, в особі представника ОСОБА_2 , просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, на необґрунтованість, на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу позивач вказує, що згідно з Законом України «Про архітектурну діяльність» від 20.05.1999 р. № 687-ХIV та Порядком пайової участі під будівництвом слід розуміти нове будівництво, реконструкцію, реставрацію, капітальний ремонт. Отже на замовника, який має намір щодо реконструкції існуючої забудови та територій у відповідному населеному пункті, покладено зобов'язання взяти участь у створені та розвитку інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури населеного пункту.

Також вказує, що відповідач є замовником реконструкції домоволодіння під два окремі житлові будинки пол. АДРЕСА_3 загальною площею 582,8 кв.м., у тому числі будинок АДРЕСА_2 площею 299,3 кв.м. та будинок АДРЕСА_1 площею 283,5 кв.м., які розташовані на одній земельній ділянці, а відтак зобов'язаний приймати участь у розвитку інфраструктури міста шляхом укладення відповідного договору.

У поданому апеляційному суду відзиві відповідач ОСОБА_1 зазначає, що доводи апеляційної скарги зведені виключно до власного розуміння (тлумачення) норм матеріального права, що апеляційна скарга не містить посилань на обставини, які мають значення для справи та не були з'ясовані судом першої інстанції, а тому твердження позивача про необґрунтованість рішення є безпідставними. Твердження позивача про те, що п. 4 ч. 4 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» не застосовується у випадку будівництва на одній земельній ділянці різних індивідуальних житлових будинків, сума загальних площ яких перевищує 300 кв.м., засновані на власних формулюваннях відповідача та не відповідають змісту чинного законодавства, а роз'яснення Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 03.12.2013р. № 8/15-458-13, на які посилається позивач, не є джерелом права та не має правового значення при вирішенні питання про законність рішення.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_2 підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити. Також представник позивача пояснила, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,1000 га по АДРЕСА_4, цільове призначення якої - будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. На цій ділянці він протягом 2009 року побудував житловий будинок без одержання відповідних дозволів. Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 14.08.2009 року визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок А-2, з підвалом Ап, мансардою Ам, ганком а, пандусом а1, балконом а2,а3, входом до підвалу а4, загальною площею 811,9 кв.м., житловою площею 151,1 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1, право власності на зазначений житловий будинок зареєстровано за ОСОБА_1

На думку представника позивач матеріали інвентаризаційної справи та технічного паспорту від 26.05.2009 року, поверхневого план, експлікація, які складені на єдиний житловий будинок літ. 2-А, загальною площею 811,9 кв.м., спростовують доводи ОСОБА_1, що початково було збудовано два житлові будинки з двома окремими входами, які з'єднані перегородкою.

З моменту будівництва у 2009 році та до 2017 року об'єкт - зазначений житловий будинок, не було введено до експлуатації.

Відповідно до листа КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 26.05.2009 року для впорядкування нумерації будинків по АДРЕСА_1, Дзержинському РВК необхідно розглянути питання можливості надання житловому будинку побудованому ОСОБА_1 іншої поштової адреси,пропоновано надати поштову адресу АДРЕСА_1 АДРЕСА_1. Однак, відомості про присвоєння адреси житловому будинку АДРЕСА_1 відсутні. Таким чином, фактично судовим рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 14.08.2009 року,збудованому ОСОБА_1 у 2009 році житловому будинку, присвоєно поштову адресу АДРЕСА_1.

До теперішнього часу час в Єдиному адресному реєстрі міста Харкова відсутня інформація щодо присвоєння адреси житловим будинкам АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .

Крім того, декларація про готовність об'єкта до експлуатації від 15.01.2017 року видана відповідачу як один документ одразу на два будинки, які розміщені за однією адресою і мають єдиний номер, що в свою чергу свідчить про їх єдність, як об'єкту нерухомого майна.

Представник позивача ОСОБА_2, в судовому засіданні 28.03.2019 року, звернулася до апеляційного суду з клопотанням про долучення до матеріалів справи матеріалів інвентаризаційної справи № 87795, а також інформації із сайту Єдиний адресний реєстр міста Харкова станом на 27.03.2019 року, посилаючись на те, що під час розгляду справи у суді першої інстанції, відповідачем не було повідомлено про наявність у власності ОСОБА_3 житлового будинку з 2009 року, який і було ним реконструйовано у 2017 році.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу та додатково поданих 25.03.2019 року поясненнях щодо питань, порушених представником позивача у судовому засіданні апеляційного суду 28.02.2019 року.

Не погоджуючись з розрахунком розміру пайового внеску, зазначає, що внаслідок здійснення реконструкції належного відповідачу житлового будинку площею 811.9 кв.м., виник житловий будинок АДРЕСА_1 площею 283,5 кв.м. та житловий будинок АДРЕСА_2 площею 299,3 кв.м., таким чином, внаслідок здійсненої реконструкції, не було створено жодної одиниці потужності, а тому не уявляється можливим здійснити розрахунок загальної кошторисної вартості здійсненого Відповідачем будівництва ( реконструкції) об'єкта за правилами, визначеними абз. 2 ч. 5 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

На підтвердження своїх доводів просив залучити до матеріалів справи копію рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 14.08.2009 року; витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.10.2009 року; інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № НОМЕР_4 від 13.01.2017 року; витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.06.2017 р. № НОМЕР_3; витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.06.2017 р. № 89988425 та докази направлення даних пояснень позивачу.

Апеляційним судом клопотання представника позивача ОСОБА_2 та представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 задоволені, оскільки це забезпечує всебічність, повноту і обєктивність зясування обставин, що мають значення для справи і на них опосередковано сторони посилалися при розгляді справи в суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволені позову, прийшов до висновку, що відсутні підстави для залучення відповідача до пайової участі у розвитку інфраструктури м. Харкова через укладення відповідного договору, так як в результаті реконструкції будинку шляхом розподілу на дві частини, в результаті якого утворилися два нових об'єкти цивільного права - два будинки, кожен з яких площею до 300 кв.м. , а отже наявні підстави для застосування ч.4 ст. 40 Закону України «Про врегулювання містобудівної діяльності» та п. 1.7. Порядку.

Судова колегія не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що 05.01.2017 року Інспекцією ДАБК Харківської міської ради зареєстровано декларацію про готовність об'єкта до експлуатації № НОМЕР_1 з реконструкції домоволодіння під два окремі житлові будинки без зміни геометричних розмірів за адресою : АДРЕСА_1, код 1113,3, категорія складності ІІ, загальною площею 582,8 кв.м.

Так, відповідно до наявних у матеріалах справи правовстановлюючих документів на об'єкти нерухомого майна, які підлягали реконструкції, апеляційний суд встановив, що ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок загальною площею 811,9 кв.м., житловою площею 151,1 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1, право власності на зазначений житловий будинок зареєстровано на підставі рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 14.08.2009 року.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 14.08.2009 року визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок А-2, з підвалом Ап, мансардою Ам, ганком а, пандусом а1, балконом а2,а3, входом до підвалу а4, загальною площею 811.9 кв.м., житловою площею 151,1 кв.м., розташований за адресою АДРЕСА_1

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 14.08.2009 року встановлено такі факти, що на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25.04.2006 року реєстраційний номер 322 відповідач є власником земельної ділянки площею 0,1000 га по АДРЕСА_4, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку від 27.12.2006 року, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

На цій ділянці відповідач протягом 2009 року побудував житловий будинок, без одержання відповідних дозволів, даний будинок придатний до експлуатації.

Статтею 30-1 Закону України «Про планування і забудову територій», чинного на час спірних правовідносин, встановлено, що прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів здійснюється на підставі сертифіката відповідності, який видається інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю з урахуванням частини четвертої цієї статті (ч. 1 статті).

Матеріали справи не містять доказів того, що будівля (житловий будинок) з відповідними технічними характеристиками, введена в експлуатацію в установленому порядку і це майно набуло статусу об'єкта нерухомого майна як об'єкта цивільного права.

В судовому засіданні апеляційного суду представником відповідача ОСОБА_1 надані такі документів:

-інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № НОМЕР_4 від 13.01.2017 року з якої вбачається, що право власності за ОСОБА_1 зареєстровано на будинок житловий, літ «А-2», загальною площею 811,9 кв.м., житловою площею 151,1 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 зазначено реєстраційний номер майна : 28514377, підставою виникнення права власності зазначено рішення суду, справа 2-7276/2009, 14.09.2009 р. Дзержинський районний суд м.Харкова;

-витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.06.2017 р. № НОМЕР_3, з якого вбачається , що за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на житловий будинок, літ «А-2», загальною площею 283,5 кв.м., житлова площа, 56 кв.м., за адресою м АДРЕСА_1 зазначено реєстраційний номер майна : НОМЕР_2, підставою виникнення права власності зазначено, в тому числі : рішення суду, справа 2-7276/2009, 14.09.2009 р. Дзержинський районний суд м.Харкова, декларація про готовність об'єкта до експлуатації НОМЕР_1 видана 05.01.2016 р.

-витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.06.2017 р. № 89988425, з якого вбачається , що за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на житловий будинок, літ «А-2», загальною площею 299,3 кв.м., житлова площа, 89,6 кв.м., за адресою АДРЕСА_1, зазначено реєстраційний номер майна : НОМЕР_5, підставою виникнення права власності зазначено, в тому числі: рішення суду, справа 2-7276/2009, 14.09.2009 р. Дзержинський районний суд м.Харкова, декларація про готовність об'єкта до експлуатації НОМЕР_1 видана 05.01.2016 р.

Під час розгляду справи в апеляційній інстанції, представником ОСОБА_1 також надано пояснення, що «внаслідок здійснення реконструкції належного відповідачу житлового будинку площею 811,9 кв.м., виник житловий будинок АДРЕСА_1 площею 283,5 кв.м. та житловий будинок АДРЕСА_2 площею 299,3 кв.м.».

Відповідно до частини 2 статті 13 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» на кожний об'єкт нерухомого майна під час проведення державної реєстрації права власності на нього вперше у Державному реєстрі прав відкривається новий розділ та формується реєстраційна справа, присвоюється реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна.

Відповідно до положень п.2 частин 1 , частини 2 статті 14 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються у разі: поділу, об'єднання об'єктів нерухомого майна або виділу частки з об'єкта нерухомого майна . У разі поділу об'єкта нерухомого майна або виділу частки з об'єкта нерухомого майна відповідний розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються, реєстраційний номер цього об'єкта скасовується. На кожний новостворений об'єкт нерухомого майна відкривається новий розділ Державного реєстру прав та формується нова реєстраційна справа, присвоюється новий реєстраційний номер кожному з таких об'єктів. Записи про речові права та їх обтяження щодо об'єкта, який поділяється, або при виділі частки з цього об'єкта переносяться до розділів Державного реєстру прав, відкритих на кожний новостворений об'єкт.

Надані відповідачем Витяги з Державного реєстру прав не містять інформацію про скасування реєстраційного номера об'єкта нерухомого майна, який був поділений на декілька об'єктів, яким присвоєні нові реєстраційні номери.

За приписами ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів , поданих учасниками справи або витребуваних судом; збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінюючи надані докази, апеляційний суд приходить до висновку, що фактично ОСОБА_1 проводилися роботи з реконструкції домоволодіння загальною площею 811,9 кв.м., який не перестав існувати після реконструкції.

Разом з тим, відповідно до п. 14 декларації про готовність об'єкта до експлуатації від 05.01.2017р. загальна площа будівлі складає 582,8 кв.м., що на 229,1 кв.м менше від фактичного розміру домоволодіння, яке було реконструйовано, незважаючи на те, що в декларації про готовність об'єкта до експлуатації ( п. 14) зазначається «без зміни геометричних розмірів їх фундаментів у плані».

Апеляційний суд критично ставиться до пояснень відповідача та його представника в дій частині, що реконструкція була здійснена шляхом встановлення перегородок, оскільки на їх підтвердження суду не надано належних доказів.

Відповідно до ч.1, ч.4 ст.39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, що належать до I - III категорій складності, та об'єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації.

Прийняття рішення про реєстрацію (повернення) декларації про готовність об'єкта до експлуатації, видачу (відмову у видачі) сертифіката здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю протягом десяти робочих днів з дати подання відповідних документів.

Частиною 6 статті 39 вказаного Закону Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю надано право на повернення декларації про готовність об'єкта до експлуатації замовникові, якщо декларація подана чи оформлена з порушенням установлених вимог, з обґрунтуванням причини у строк, передбачений для її реєстрації.

При цьому, відповідно до ч.10 ст.39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», замовник відповідно до закону несе відповідальність за повноту та достовірність даних, зазначених у поданій ним декларації про готовність об'єкта до експлуатації, та за експлуатацію об'єкта без зареєстрованої декларації або сертифіката.

Згідно ч.2 ст.39-1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у разі виявлення інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю факту подання недостовірних даних, наведених у надісланому повідомленні чи зареєстрованій декларації, які є підставою вважати об'єкт самочинним будівництвом, зокрема якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту або будівельного паспорта, реєстрація такого повідомлення або декларації підлягає скасуванню інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Про скасування повідомлення або декларації замовник письмово повідомляється протягом трьох робочих днів з дня скасування.

Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів врегульовано постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011р. №461, пунктами 20, 21 якого передбачено, що Інспекція перевіряє протягом десяти робочих днів з дати подання (надходження) до неї декларації повноту даних, зазначених у ній, та реєструє декларацію. У разі, коли декларація подана чи оформлена з порушенням установлених вимог, Інспекція повертає її на доопрацювання з обґрунтуванням підстав повернення у строк, передбачений для її реєстрації.

Згідно п.28 Порядку №461 у разі виявлення Інспекцією наведених у декларації недостовірних даних (встановлення факту, що на дату реєстрації декларації інформація, яка зазначалася в ній, не відповідала дійсності та/або виявлення розбіжностей між даними, зазначеними у декларації), які не є підставою вважати об'єкт самочинним будівництвом відповідно до статті 39-1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Інспекція письмово повідомляє замовника протягом одного робочого дня з дня такого виявлення.

Замовник зобов'язаний протягом трьох робочих днів з дня самостійного виявлення технічної помилки (описки, друкарської, граматичної, арифметичної помилки) в зареєстрованій декларації або отримання відомостей про виявлення недостовірних даних подати достовірні дані щодо інформації, яка потребує змін, для внесення їх Інспекцією до єдиного реєстру шляхом подання особисто або надсилання Інспекції рекомендованим листом з описом вкладення заяви за формою згідно з додатком 6 до цього Порядку, декларації, в якій виявлено технічну помилку або недостовірні дані, в одному примірнику та декларації, в якій враховано зміни, у двох примірниках за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку.

Відповідно до п.29 Порядку №461 у разі виявлення Інспекцією недостовірних даних (встановлення факту, що на дату реєстрації декларації інформація, яка зазначалася в ній, не відповідала дійсності, та/або виявлення розбіжностей між даними, зазначеними у декларації), наведених у зареєстрованій декларації, які є підставою вважати об'єкт самочинним будівництвом, зокрема, якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту або будівельного паспорта, реєстрація такої декларації підлягає скасуванню Інспекцією.

Інспекція скасовує реєстрацію декларації шляхом видачі відповідного наказу та виключає запис про її реєстрацію з єдиного реєстру протягом п'яти робочих днів з дня виявлення факту подання недостовірних даних, наведених у декларації, які є підставою вважати об'єкт самочинним будівництвом.

Інспекція скасовує реєстрацію декларації за рішенням суду про скасування реєстрації декларації, що набрало законної сили.

Таким чином, Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» №3038-VI від 17.02.2011 року та Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №461 від 13.04.2011 року, передбачено право інспекції державного архітектурно-будівельного контролю як самостійно скасувати реєстрацію декларації про готовність об'єкта до експлуатації у разі виявлення недостовірних даних, наведених у зареєстрованій декларації, які є підставою вважати об'єкт самочинним будівництвом, так і повертати її замовнику на доопрацювання у випадку виявлення недостовірності даних у декларації, які не є підставою вважати об'єкт самочинним будівництвом відповідно до статті 39-1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Тобто, для визначення законності реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації необхідною умовою є встановлення факту, що на дату реєстрації такої декларації інформація, яка зазначалася в ній, відповідала дійсності, та/або були відсутні розбіжності між даними, зазначеними у декларації. В протилежному випадку реєстрація органом державного архітектурно-будівельного контролю декларації про готовність об'єкта до експлуатація не може визнаватися правомірною.

Статтею 40 Закону України "Про планування містобудівної діяльності" визначено, що порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону.

Замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне та обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Так, ст.12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Водночас кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі стосовно обґрунтованості позову, не можуть біти прийняті до уваги у зв'язку з їх недоведеністю.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що позивачем не доведено обставини, які, згідно його вимог, могли би бути підставою для задоволення його вимог і обумовлено це тим, що позивач звернувся з позовом передчасно, не вживши заходи до спонукання відповідача до приведення технічної та іншої документації на новостворений об'єкт, а також декларації про закінчення будівництва у відповідність із вимогами закону, у відповідність задекларованих показників фактичним даним щодо цього об'єкту.

Зважуючи на зазначені обставини у їх сукупності колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції у відповідності до частини 1 статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову у зв'язку з його недоведеністю, тобто з інших підстав, ніж це вважав суд першої інстанції.

Таке вирішення спору не перешкоджає позивачу у відповідності до положень ст.4 ЦПК України звертатися до суду за захистом своїх порушених прав чи законних інтересів, однак у порядку, встановленому цим Кодексом (з наданням суду належних та допустимих доказів) після усунення зазначених вище недоліків.

Враховуючи, що апеляційний суд частково задовольняє апеляційну скаргу та відмовляє у задоволені позову з інших підстав, за правилами п. 2 ч. 2, ч. 13 ст. 141, п.п. б, в п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України , судові витрати, пов'язані з розглядом справи залишає за позивачем.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, п.п.2,4 ст.376, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради Харківської області задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 листопада 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволені позову Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради до ОСОБА_1, третя особа: Харківська міська рада про визнання укладеним договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова відмовити з інших підстав.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 квітня 2019 року.

Головуючий: П.В. Кісь

Судді : І.В. Бурлака

В.Б. Яцина