Постанова

Іменем України

10 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 335/2981/17-ц

провадження № 61-30133св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Курило В.П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представник позивача - ОСОБА_3,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

представник відповідача- Біллерис Юрій Олексійович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2017 року в складі судді Геєць Ю. В. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області

від 26 жовтня 2017 року в складі колегії суддів: Гончар М. С., Кочеткової І. В., Маловічко С. В.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») про визнання кредитного договору частково недійсним та захист прав споживача.

Позовна заява мотивована тим, що 05 серпня 2014 року між ним та ПАТ «Альфа-Банк» укладено кредитний договір № 500506565, відповідно до умов якого він отримав кредит у розмірі 56 312,39 грн для споживчих потреб, зі сплатою 17,99 % із кінцевим терміном повернення до 06 серпня 2017 року.

Пунктом 2.8.1 указаного договору передбачено наявність комісійної винагороди банку за управління кредитом у розмірі 1,70 % від суми кредиту щомісячно, яка розраховується за період з 1-го місяця користування кредитом по 60-й місяць користування кредитом і сплачується позичальником за кожний місяць користування кредитом відповідно до графіку платежів, який є додатком № 1 до кредитного договору та його невід'ємною частиною.

Також, до кредитного договору укладено додаток № 1 «Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх сукупних послуг», згідно з яким повернення кредиту відбувається щомісячно, з 06 вересня 2014 року по 06 серпня 2017 року рівними частинами по 2 992,86 грн, до яких входить сума кредиту, проценти, а також фіксований платіж у розмірі 957,31 грн, який арифметично становить 1,7 % від суми кредиту.

Таким чином, за умовами пункту 2.8.1 кредитного договору та графіку, до складу щомісячного платежу з повернення кредиту банком включено обов'язок позичальника сплачувати 957,31 грн щомісячно як комісійну винагороду. Зазначив, що у червні 2016 року він достроково виконав умови указаного договору та повернув кредит.

Вважав, що пункт 2.8.1 указаного договору є несправедливим, оскільки порушує його права як споживача. Також, вважав, що комісійна винагорода за кредитним договором була передбачена як оплата банку за управління кредитом, тобто за дії, які фактично здійснювалися банком на власну користь, а тому вказані умови кредитного договору є несправедливими та такими, що порушують права споживача.

З урахуванням викладеного, позивач просив суд визнати недійсним пункт 2.8.1 договору про надання споживчого кредиту від 05 серпня 2014 року № 500506565 та стягнути з відповідача на його користь кошти у порядку реституції у розмірі 21 060,82 грн.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2017 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької оьбласті

від 26 жовтня 2017 року, відмовлено у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що несправедливими умовами є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, і це є підставою для визнання таких положень недійсними, а у оскаржуваному договорі комісійні винагороди визначені не за формулою зі змінними величинами, а чітко указана у процентному значенні, а тому така умова не суперечить положенням частини п'ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та такі умови узгоджені сторонами.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2017 рокуОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 14 січня 2019 року дану справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що здійснення платежів за управління кредитом не є послугою в розумінні положень Закону України «Про захист прав споживачів», а банк не вправі встановлювати у договорі платежі, які споживач має сплатити за здійсненні банком на власну користь дії. Крім того, така плата містить змінні величини, що створює дисбаланс прав та обов'язків. Судами попередніх інстанцій неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, неналежним чином досліджено надані докази у їх сукупності.

Доводи осіб, які подали заперечення на касаційну скаргу

У грудні 2017 року та у січні 2018 року ПАТ «Альфа-Банк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначило, що рішення суду першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 05 серпня 2014 року між ПАТ «Альфа-Банк» та

ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 500506565, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 56 312,39 грн, зі сплатою 17,99 % річних, строком до 06 серпня 2017 року.

Згідно з пунктом 2.8.1 указаного договору для позичальника встановлено комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 1,70 % від суми кредиту за період з першого місяця користування кредитом по 60-й місяць користування кредитом і сплачується позичальником за кожний місяць користування кредитом відповідно до графіку платежів, який є додатком № 1 до кредитного договору та його невід'ємною частиною.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 6 Закону України від «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

Частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 05 серпня 2014 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п'ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, з наступними змінами, у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Таким чином, відмовляючи повністю у задоволенні позову, апеляційний суд, не звернув уваги на те, що умовами спірного договору передбачено сплату комісійної винагороди банку (п. 2.8.1 кредитного договору), та не встановив, які саме послуги за вказані винагороди надаються споживачу і чи є з урахуванням зазначеного ці положення кредитного договору справедливими.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним у цілому, так і визнання недійсним окремих його положень.

У разі встановлення, що позичальник здійснював платежі на виконання умов договору, які визнані недійсними, він має право на проведення відповідного перерахунку або повернення зайво сплачених коштів.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду

від 11 квітня 2018 року у справі № 61-1536св17.

Таким чином, враховуючи вищевикладені вимоги закону та умови кредитного договору, суд дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази з наведенням відповідних обґрунтувань, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом повністю не встановлено, а тому судове рішення не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 26 жовтня

2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані або визнані нечинними рішення, постанови та ухвали суду першої або апеляційної інстанції втрачають законну силу та у подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.М. Коротун

В.П. Курило