Постанова

Іменем України

17 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 495/2373/14-ц

провадження № 61-30109св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Південний»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21 травня 2014 року у складі судді Боярського О. О. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 13 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Плавич Н. Д., Вадовської Л. М., Колеснікова Г. Я.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У березні 2014 року Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Південний» (далі - ПАТ АБ «Південний») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позовна заява мотивована тим, що 07 грудня 2006 року між ПАТ АБ «Південний» та

ОСОБА_3 укладений договір № В619 та додаткові угоди до договору

від 26 листопада 2008 року; 14 квітня 2009 року; 10 лютого 2010 року; 01 червня

2010 року; 30 вересня 2010 року; 01 лютого 2011 року; 03 серпня 2011 року; 31 серпня 2012 року; 30 листопада 2012 року (кредитний договір), за умовами якого

ОСОБА_4 отримала кредит у розмірі 45 000,00 доларів США зі строком повернення до 06 грудня 2013 року із сплатою процентної ставки за користування кредитними коштами у розмірі 14 % річних.

Відповідач порушила умови кредитного договору, станом на 21 березня 2014 року має заборгованість за тілом кредиту у розмірі 24 905,11 доларів США; за процентами за користування кредитом у розмірі 385,84 доларів США.

Посилаючись на вказані обставини, ПАТ АБ «Південний» просило визнати за собою право власності на квартиру № 135, загальною площею 111,1 кв. м, житловою -

45,4 кв. м, яка знаходиться у будинку № АДРЕСА_1; зобов'язати ОСОБА_3 не чинити ПАТ АБ «Південний» перешкоди у користуванні квартирою; виселити відповідача із вказаної квартири.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області

від 21 травня 2014 року позов ПАТ АБ «Південний» задоволено. Визнано за ПАТ АБ «Південний» право власності на квартиру № 135, загальною площею 111,1 кв. м, житловою - 45,4 кв. м, яка знаходиться у будинку АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором від 07 грудня 2006 року № В619 у сумі

24 905,11 доларів США за тілом кредиту та 385,84 доларів США за процентами за користування кредитом.

Зобов'язано ОСОБА_3 не чинити ПАТ АБ «Південний» перешкоди у користуванні квартирою № 135, загальною площею 111,1 кв. м, житловою - 45,4 кв. м, яка знаходиться у будинку № АДРЕСА_1.

Виселено ОСОБА_3 з квартири № 135, загальною площею 111,1 кв. м, житловою - 45,4 кв. м, яка знаходиться у будинку АДРЕСА_1. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення мотивоване тим, що відповідач не виконувала належним чином умови кредитного договору, у зв'язку із чим утворилася заборгованість, а положеннями іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі останньому права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Додатковим рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 липня 2014 року вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 22 квітня 2015 року апеляційні скарги ОСОБА_3 та Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради як органу опіки та піклування відхилено. Заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21 травня 2014 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 22 квітня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до цього ж суду.

Останньою ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 13 грудня 2016 року апеляційні скарги ОСОБА_3, в. о. голови Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради як органу опіки та піклування відхилено. Заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21 травня

2014 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У серпні 2017 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21 травня

2014 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 13 грудня 2016 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що заставне майно придбано не за рахунок кредиту, а тому банк не мав права звертатись із таким позовом без надання іншого жилого приміщення, оскільки це суперечить правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2830цс15.

У листопаді 2017 року від ПАТ АБ «Південний» надійшли заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_3, у яких заявник просить відхилити вказану касаційну скаргу та залишити без змін рішення суду першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану касаційну скаргу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 01 квітня 2019 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність

застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що 07 грудня 2006 року між ПАТ АБ «Південний» та ОСОБА_3 укладений договір № В619 та додаткові угоди до договору: від 26 листопада

2008 року; 14 квітня 2009 року; 10 лютого 2010 року; 01 червня 2010 року; 30 вересня 2010 року; 01 лютого 2011 року; 03 серпня 2011 року; 31 серпня 2012 року;

30 листопада 2012 року (кредитний договір) за умовами якого ОСОБА_4 отримала кредит у розмірі 45 000,00 доларів США зі строком повернення до 06 грудня 2013 року та сплатою процентної ставки за користування кредитними коштами у розмірі 14 % річних.

Пунктом 2.1 кредитного договору передбачено, що повернення кредиту здійснюється позичальником згідно із графіком платежів за кредитним договором, який є невід'ємною частиною кредитного договору. Відповідно до пункту 2.2 кредитного договору встановлений порядок погашення процентів за користування кредитом, а саме проценти, нараховані в передостанній робочий день місяця, підлягають сплаті протягом двох робочих днів (враховуючи день нарахування), проте не пізніше останнього робочого дня місяця.

Банк зобов'язання за кредитним договором виконав, що підтверджується виписками за особовим рахунком позичальника.

Позичальник, у порушення пунктів 2.1, 2.2 кредитного договору, не дотримувалася встановлених строків та сум внесення платежів за кредитним договором, у наслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 21 березня 2014 року складає за тілом кредиту - 24 905,11 доларів США, за процентами за користування кредитом -

385,84 доларів США.

11 січня 2014 року на адресу позичальника за вих. № 0-86-824БТ направлена вимога про здійснення погашення за кредитом протягом 30 днів із дати направлення вимоги. 15 січня 2014 року ОСОБА_3 отримала письмову вимогу, проте погашення заборгованості за кредитом не здійснила.

На забезпечення зобов'язань за кредитним договором, ОСОБА_3 передала в іпотеку банку нерухоме майно, а саме трьохкімнатну квартиру № 135, загальною площею 111,1 кв. м, житловою - 45,5 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Вказана нерухомість передана в іпотеку на підставі договору іпотеки, посвідченого 07 вересня 2007 року приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Тітовою Т. С. за реєстраційним номером 6094.

До іпотечного договору внесені зміни щодо його окремих положень. Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності бланк Серія ЯЯЯ № 753354, виданого 19 вересня 2006 року Виконавчим комітетом Білгород-Дністровської міської ради.

Відповідно до пункту 2 іпотечного договору, цим договором забезпечуються виконання зобов'язань позичальника ОСОБА_3, що покладені на неї за кредитним договором від 07 грудня 2006 року № В619 та всіх додаткових угод до нього щодо вчасного та у повному обсязі повернення позичальником кредиту у розмірі

45 000,00 доларів США та будь-якого збільшення цієї суми у термін до 06 грудня

2013 року, сплати відсотків за користування кредитним коштами, а також штрафів та пені у порядку та розмірі, передбаченому кредитним договором, відшкодування збитків, іншої заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до пунктів 17.5, 17.5.1 іпотечного договору з метою задоволення своїх вимог іпотекодержатель має право звернути стягнення на майно, якщо в момент настання термінів виконання будь-якого із зобов'язань, передбачених кредитним

договором, вони не будуть виконані та задовольнити майнові вимоги іпотекодержателя у повному обсязі за рахунок предмета іпотеки, визначені на момент фактичного задоволення, враховуючи суму заборгованості за кредитом, суму відсотків, збитків, неустойки, штрафів, пені, іншої заборгованості та витрат, пов'язаних із пред'явленням вимоги та зверненням стягнення на предмет іпотеки і вчиненням виконавчого напису тощо.

Пунктом 24 іпотечного договору передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється іпотекодержателем у випадках, зазначених пунктами 17.5, 17.6 цього договору. Іпотекодержатель має право на свій розсуд обрати відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» спосіб стягнення на підставі рішення суду, або виконавчого напису, або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у цьому договорі.

Відповідно до пункту 26 іпотечного договору, звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

11 січня 2014 року банком на адресу позичальника направлена вимога за

вих.№ 0-86-824Бт про погашення заборгованості. Позичальник вказану вимогу отримала, про що свідчать її підпис та прізвище на накладній № 002501.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд виходив із того, що не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом стягнення, якщо його передбачено договором, тому у разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки у договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом.

Проте із вказаним висновками судів першої та апеляційної інстанцій не можна погодитися виходячи з наступного.

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України та статтею 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Статтею 36 Закону, яка має назву: «Позасудове врегулювання», передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

У свою чергу, статтею 37 Закону, яка має назву: «Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки», передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Зміст наведених норм дає підстави для висновку, що стаття 37 Закону не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду. При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. Таким чином, суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Враховуючи викладене, висновки судів першої та апеляційної інстанції про задоволення позову є помилковими, оскільки відповідно до вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем, оскільки це виключно позасудовий спосіб врегулювання спору.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про задоволення касаційної скарги, скасування рішень судів першої й апеляційної інстанцій та постановлення нового рішення про відмову у задоволенні позову, адже порушене право банку не може бути відновлене шляхом визнання права власності на предмет іпотеки в судовому порядку.

Позовні вимоги про виселення є похідними від вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому такі вимоги можуть бути задоволенні лише за умови задоволення основної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Розподіл судових витрат

Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга підлягає задоволенню,то в порядку частини першої статті 141, підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України з ПАТ АБ «Південний» на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір, а саме:

125,00 грн - за подання апеляційної скарги; 4 429,02 грн - за подання касаційної скарги, а всього - 4 554,02 грн.

Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області

від 21 травня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 13 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Південний» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Південний» на користьОСОБА_3 судовий збір за подання апеляційної скарги - 125,00 грн, за подання касаційної скарги - 4 429,02 грн, а всього стягнути 4 554,02 грн.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

О.В. Ступак

Г. І. Усик