АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/467/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія: 304080000 Пироженко С.А. Доповідач в апеляційній інстанції Василенко Л.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2019 року Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів:

головуючого Василенко Л.І.

суддів: Бородійчука В.Г., Сіренка Ю.В.

секретаря Анкудінова О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» - Гриня Костянтина Андрійовича на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 31 березня 2016 року (ухвалене в приміщенні Соснівського районного суду м. Черкаси під головуванням судді Пироженка С.А. о 15:30) у справі за позовом ОСОБА_4 до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» про стягнення страхової виплати та штрафних санкцій,:

в с т а н о в и в :

28 травня 2015 року ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до ПрАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» про стягнення страхової виплати та штрафних санкцій.

Свої позовні вимоги мотивувала тим, що вона є вдовою, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок протиправних дій третіх осіб помер її чоловік ОСОБА_5, життя, здоров'я та працездатність якого, відповідно до договору страхування від нещасних випадків від 24 лютого 2012 року, були застраховані ПрАТ «СК «Інгосстрах».

З метою отримання страхової виплати вона, як вигодонабувач, звернулася до відповідача з проханням здійснити таку виплату, проте листами від 15 листопада 2013 року та від 03 березня 2014 року їй було відмовлено на підставі п.4.2 умов договору, за яким не визнаються страховим випадком травматичні ушкодження та функціональні розлади, стійка втрата працездатності внаслідок нещасного випадку у зв'язку із вживанням застрахованою особою алкогольних напоїв.

Вважає, що ПрАТ «СК «Інгосстрах» навмисно ухиляється від взятих на себе за договором зобов'язань, чим порушує її права як вигодонабувача.

Просила суд стягнути з відповідача на її, ОСОБА_4, користь грошову суму у розмірі 40 082,05 грн., у тому числі: страхової виплати - 25 000 грн., пені - 1 280 грн., 3% річних - 1 052,05 грн. та інфляційні - 12 750 грн.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 09 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 25 серпня 2015 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 грудня 2015 року рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 09 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 25 серпня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

01 лютого 2016 року позивач ОСОБА_4 подала до суду заяву про збільшення позовних вимог та остаточно просила суд стягнути з відповідача на її користь кошти у розмірі 48 602 грн., в тому числі: страхова виплата - 25 000 грн., пеня - 1 997,50 грн., 3% річних - 1 641,78 грн., інфляційні - 19 962,27 грн.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 31 березня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_4 задоволені повністю.

Стягнуто з ПрАТ «СК «Інгосстрах» на користь ОСОБА_4 не виплачене страхове відшкодування в сумі 25 000 грн., пеню в сумі 1 997,50 грн., 3% річних в сумі 1 641,78 грн., інфляційні в сумі 19 962,27 грн., а всього 48 602 грн.

Вирішено питання про судовий збір.

В апеляційній скарзі, поданій 14.04.2016, представник ПрАТ «СК «Інгосстрах» Гринь К.А., вважаючи рішення суду таким, що ухвалене при неналежному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням процесуальних норм та при неправильному застосуванні норм матеріального права, просив його скасувати і ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

Апеляційна скарга мотивована тим, що позов ОСОБА_4 є необґрунтованим через недоведеність факту спадкування, а тому відмова у здійсненні страхового відшкодування не вважається такою, що порушує її права як вигодонабувача.

Зазначає, що правові підстави для виплати страхового відшкодування відсутні, оскільки нещасний випадок із застрахованим ОСОБА_5 у вигляді завдання третьою особою черепно-мозкової травми, що призвело до смерті, у момент часу, коли ОСОБА_5 перебував у стані алкогольного сп'яніння, не вважається страховим випадком за п. 4.2. умов страхування до договору.

Вважає, що правові підстави для стягнення з ПрАТ «СК «Інгосстрах» на користь ОСОБА_4 пені, 3 % річних та інфляційних у встановленому розмірі відсутні, оскільки ОСОБА_4 не є стороною даного договору страхування, не визначена ним як вигодонабувач і не довела суду, що її право на страхову виплату належить саме з 25.11.2013.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 10 травня 2016 року рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 31 березня 2016 року залишене без змін.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що мав місце страховий випадок, тому страховик зобов'язаний виплатити страхове відшкодування. Також апеляційний суд вказав, що позивач ОСОБА_4 має статус вигодонабувача, а за законом є спадкоємцем, оскільки згідно свідоцтва про шлюб від 09 грудня 2009 року, вона є дружиною загиблого ОСОБА_5

Постановою Верховного Суду від 16 січня 2019 року касаційну скаргу ПрАТ «СК «Інгосстрах», яка підписана представником Гринем К.А., задоволено частково.

Ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 10 травня 2016 року скасовано. Справу № 712/6021/15-ц передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що при розгляді апеляційної скарги апеляційний суд обмежився висновком про те, що ОСОБА_4 має статус вигодонабувача, а за законом є спадкоємцем, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 09 грудня 2009 року, оскільки вона є дружиною загиблого ОСОБА_5 При цьому не з'ясував якими доказами підтверджується факт прийняття спадщини ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_5

Верховний Суд, в постанові від 16 січня 2019 року, прийшов до висновку, що є вірним висновок про стягнення з ПрАТ «СК «Інгосстрах» на користь ОСОБА_4 суми страхового відшкодування та штафних санкцій за його невиплату, а саме пені, 3% річних та інфляційних витрат та необхідність апеляційним судом здійснити перевірку факту прийняття спадщини ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_5

Таким чином, справа неодноразово переглядалась в апеляційному та касаційному порядку.

Відповідно до пункту 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і додатково подані у виконання постанови суду касаційної інстанції додаткові докази, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтями 213, 214 ЦПК України (в редакції чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) передбачено, що рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно до ст. 263 ЦПК України (в редакції чинній на час розгляду апеляційної скарги) законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає приведеним вимогам закону.

Згідно до ст. 3 ЦПК України (в редакції чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) кожна сторона має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

При цьому у відповідності до ст. 10 приведеного ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічні вимоги містять ст. ст. 4, 12 ЦПК України (в редакції чинній на час розгляду апеляційної скарги).

Згідно до вимог ст. 13 чинного ЦПК України суд розглядає цивільну справу не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 24 лютого 2012 року між ОСОБА_5 та страховою компанією «Інгосстрах» було укладено договір страхування від нещасних випадків № CSHTNS-121WOZY (а.с. 34).

Даним договором страхування від нещасних випадків № CSHTNS-121WOZY від 24.02.2012 передбачено, що: предметом договору є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать законодавству України, пов'язанні з життям, здоров'ям та працездатністю застрахованої особи. Страховик зобов'язується у разі настання страхового випадку здійснити страхове відшкодування страхувальнику або вигодонабувачеві, а страхувальник зобов'язується своєчасно сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (пункт 4); страховим випадком згідно із цим договором і правилами страхування є смерть застрахованої особи внаслідок нещасного випадку (пункт 6.1.1.); нещасним випадком також є наступні події, які призвели до розладу здоров'я або смерті застрахованої особи, зокрема, протиправні дії третіх осіб (пункт 6.2.).

Пунктом 4.2. умов страхування, які є невід'ємною частиною договору страхування від нещасних випадків № CSHTNS-121WOZY від 24.02.2012 передбачено, що не визнаються страховим випадком травматичні пошкодження та функціональні розлади, стійка втрата застрахованою особою працездатності внаслідок нещасного випадку, які відбулися внаслідок травм, отриманих застрахованою особою, що знаходилася в стані алкогольного наркотичного, токсичного сп'яніння.

Згідно лікарського свідоцтва про смерть № 627 від 26 липня 2013 року, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Причина смерті: «використання тупого предмету з метою вбивства чи нанесення ушкоджень» (а.с 7, 10).

У відповідності до висновку експерта Черкаського обласного бюро судово-медичної експертизи від 02 вересня 2013 року № 627/14 при судово-токсилогічному дослідженні крові та сечі трупа ОСОБА_5 виявлено 2,56 та 3,64 проміле етилового спирту відповідно. Така концентрація етилового спирту в крові може відповідати сильному ступеню алкогольного сп'яніння у живих людей. При дослідженні трупа виявлена черепно-мозкова травма у вигляді крововиливу під м'які мозкові оболонки головного мозку та мозочка з проривом в шлуночки мозку. Вказана травма виникла внаслідок дії твердого тупого предмета та відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя, а в цьому випадку призвела до смерті. Між отриманою черепно-мозковою травмою та настанням смерті мається причинний зв'язок (а.с. 8-9).

01 серпня 2013 року до Страхової компанії «Інгосстрах» надійшло повідомлення про смерть страхувальника ОСОБА_5 внаслідок нещасного випадку, який стався ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.27).

05 серпня 2013 року до страхової компанії з письмовою заявою звернулася ОСОБА_4 про виплату страхового відшкодування за вказаною подією.

Листом від 15 листопада 2013 року № 02-Z13АFРВ700006В відповідачем відмовлено позивачу ОСОБА_4 у страховій виплаті з посиланням на пункт 4.2 умов страхування до Договору, де зазначено, що страховими випадками не визнаються травматичні ушкодження та функціональні розлади, стійка втрата застрахованою особою працездатності внаслідок нещасного випадку, які відбулися у зв'язку з вживанням застрахованою особою алкоголю (а.с.11).

Аналогічна відповідь направлена позивачу листом від 03 березня 2014 року № 03-03/02-13 ПрАТ СК «Інгосстрах» (а.с. 12).

При вирішенні спору судом встановлено, що згідно з вироком Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 листопада 2013 року, ІНФОРМАЦІЯ_1 в результаті конфлікту, що виник між ОСОБА_5 та обвинуваченим ОСОБА_7, останній наніс ОСОБА_5 удар рукою, від якого той, не втримавши рівноваги, упав на землю та отримав тілесні ушкодження у вигляді черепно-мозкової травми, які призвели до смерті (а.с.109 ).

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 29 січня 2014 року вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 листопада 2013 року скасований з підстав порушення норм кримінально-процесуального законодавства та призначено новий судовий розгляд кримінального провадження за підозрою ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 119 КК України в Соснівському районному судді м. Черкаси в іншому складі з підготовчої стадії, враховуючи рекомендації апеляційної інстанції (а.с.113-116).

Звертаючись в суд з позовом ОСОБА_4 свої вимоги обґрунтовувала, зокрема тим, що нещасний випадок, який зумовив смерть її чоловіка ОСОБА_5, стався внаслідок протиправних дій третьої особи, а не у зв'язку з вживанням алкоголю, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть та висновком експерта.

Статтею 979 ЦК України визначено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

При цьому, у відповідності до ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані, зокрема з життям, здоров'ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування) (п. 1 ч. 1 приведеної статті).

За ст. 982 ЦК України істотними умовами договору страхування є предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов'язується провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства.

Згідно до ст. 988 ЦК України, яка регламентує обов'язки страховика, страховик зобов'язаний, зокрема, у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його представника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката) - ст. 990 ЦК України.

У відповідності до ст. 992 ЦК України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов'язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

Статтею 6 ЗУ «Про страхування» визначено, що добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

Згідно зі ст. 8 ЗУ «Про страхування», страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

У постанові Верховного Суду України від 23 квітня 2012 року у справі № 6-101цс11 зроблено висновок про те, що обов'язок страховика здійснити виплату страхового відшкодування страхувальнику виникає у разі , якщо такий випадок прямо передбачений умовами договору страхування. Якщо ж подія, що настала, не може бути кваліфікована як страховий випадок відповідно до вимог договору страхування або закону, обов'язок у страхувальника здійснити страхову виплату не виникає.

Частиною 4 ст. 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Верховного Суду у складі Об'єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зроблено висновок про те, що у разі, якщо з'ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у ч.ч. 3, 4 ст. 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення contra proferentem. Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов'язаний з неясністю такої умови.

У постанові від 16 січня 2019 року в даній цивільній справі Верховний Суд дійшов висновку, що між отриманою черепно-мозковою травмою та настанням смерті наявний прямий причинний зв'язок, смерть застрахованої особи внаслідок нещасного випадку є страховим випадком відповідно до п.п. 6.1.1 договору страхування, тому суди, з урахуванням висновків та мотивів, які викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 грудня 2015 року, зробили правильний висновок, що страховик зобов'язаний виплатити страхове відшкодування.

Частиною 1 ст. 1229 ЦК України визначено, що страхові виплати (страхове відшкодування) спадкуються на загальних підставах.

На виконання постанови Верховного Суду від 16 січня 2019 року ОСОБА_4 надала апеляційному суду копію паспорту серії НОМЕР_1, довідку з місця проживання, видану комітетом самоорганізації населення, від 05 березня 2019 року №188, довідку з місця проживання, видану комітетом самоорганізації населення, від 26 березня 2019 року № 192 та копію свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2.

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб 01 травня 1982 року, після реєстрації шлюбу прізвище чоловіка та дружини ОСОБА_4 (т. 2 а.с. 16).

Згідно з довідками з місця проживання та про склад сім'ї, виданими комітетом самоорганізації населення, як 05 березня 2019 року №188, так і 26 березня 2019 року №192, ОСОБА_4 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1. За вищевказаною адресою був зареєстрований її чоловік ОСОБА_5, який там проживав з березня 2006 року до моменту вбивства 25.07.2013.

З копії паспорту громадянина України ОСОБА_4 серії НОМЕР_1 вбачається, що в ньому міститься штамп про перебування у шлюбі з ОСОБА_5 з 01.05.1982, а також штамп про реєстрацію місця проживання, зокрема з 21 квітня 2006 року вона зареєстрована по АДРЕСА_1.

Крім того, укладаючи Договір страхування ОСОБА_5 як місце свого проживання зазначав АДРЕСА_1 (а.с. 34).

Згідно до пенсійного посвідчення ОСОБА_4 з 01.07.2003 по «довічно» є інвалідом першої групи загального захворювання.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Відповідно до ч. ч. 3, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Пунктом 6.2 договору страхування передбачено, що у разі настання нещасного випадку, крім страхувальника, одержати страхові виплати може вигодонабувач, спадкоємець.

При цьому в п. 3.1 умов страхування до договору страхування зазначено, що у випадку смерті застрахованої особи вигодонабувач повинен у строк не пізніше двох днів з дня настання події повідомити страховика про її настання. Тобто, в даному випадку позивач ОСОБА_4 має статус вигодонабувача, а по закону - спадкоємця.

Згідно п. 3.2, 3.3 умов страхування до договору страхування, для отримання страхової виплати страхувальник, застрахована особа або вигодонабувач чи спадкоємець зобов'язані надати письмову заяву, документами, які підтверджують настання страхового випадку, договір страхування, документ про сплату страхового платежу, що і було здійснено ОСОБА_4

Враховуючи, що на час настання страхового випадку та смерті ОСОБА_5, він проживав разом із своєю дружиною ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 з 21 квітня 2006 року, що було підтверджено наданими ОСОБА_4 документами, а тому в розумінні ч. 3 ст. 1268 ЦК України вона вважається такою, що прийняла спадщину.

Щодо посилання в апеляційній скарзі ПрАТ «СК «Інгосстрах» на те, що позивач не довела, що її право на страхову виплату настало саме з 25.11.2013, то апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 988 ЦК України та ч. 1 ст. 16 Закону України «Про страхування», страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Ні самим договором страхування від 24.02.2012 року, ні умовами страхування до договору страхування не визначено період часу протягом якого повинно бути виплачене страхове відшкодування, а лише містяться строки звернення за такою виплатою.

01 серпня 2013 року, ОСОБА_4 подала заяву про страховий випадок до страхувальника одразу після того, як вона дізналася, що чоловік був застрахований, тоді як страховий випадок стався ІНФОРМАЦІЯ_1.

Всі нарахування позивач проводить, починаючи лише з 25.11.2013 року - після одержання від відповідача листа-повідомлення від 15.11.2013 року про відмову у сплаті страхових сум.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2 ст. 625 ЦК України).

Враховуючи викладене та приведені вимоги законодавства, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_4, стягнувши з відповідача на її користь не виплачене страхове відшкодування в сумі 25 000 грн., пеню в сумі 1 997,50 грн., 3 % річних в сумі 1 641,78 грн., інфляційні в сумі 19 962,27 грн., а всього 48 602 грн.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не містять підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У відповідності до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» - Гриня Костянтина Андрійовича залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 31 березня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 22 квітня 2019 року.

Головуючий Л.І. Василенко

Судді: В.Г. Бородійчук

Ю.В. Сіренко