КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/6885/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 754/492/17

25 квітня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- БорисовоїО.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_9 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 червня 2017 року, ухвалене під головуванням судді Панченко О.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання договору позики удаваним,-

в с т а н о в и в:

12 січня 2017 року ОСОБА_5 звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 28 жовтня 2015 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, за яким ОСОБА_2 отримав від нього безвідсоткову позику у сумі еквівалентній 14 000 доларів США, що на момент підписання договору складало 338 800 грн. Даний договір було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руновою Н.О. та зареєстровано в реєстрі за № 1900.

Відповідно до умов зазначеного договору позики, повернення отриманих сум здійснюється позичальником рівними частками в сумі еквівалентній 778 доларів США за курсом продажу валюти згідно даним визначеним на сайті http:// finance.ua/ в розділі «Заявки фізичних осіб» на день оплати готівкою щомісяця протягом 18 місяців, починаючи з 28.11.2015 року.

Згідно з п. 3.3 договору, у випадку порушення позичальником графіка повернення отриманих сум, зазначених у п. 2.3 договору, позичальник буде зобов»язаний сплатити позикодавцю пеню з розрахунку 0,5% від вчасно неповернених сум позики за кожний день прострочення.

Оскільки відповідачем було здійснено лише один платіж 28.11.2015 року на суму 778 доларів США, 10.03.2016 року йому було надіслано претензію про дострокове повернення суми позики та сплату пені та 3% річних у зв»язку з порушенням умов договору.

Крім того, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руновою Н.О. 25.04.2016 року було вчинено виконавчий напис на договорі про стягнення з відповідача на користь позивача суми коштів в розмірі 413 215,36 грн., які складаються з: суми неповернутої позики 333 458 грн. 84 коп.; пені 74 444 грн. 13 коп.; 3% річних за прострочення виконання грошового зобов»язання в розмірі 1220 грн. 38 коп., плати за нотаріальні дії в розмірі 4092 грн., що складає 1% від суми боргу з урахуванням пені та 3% річних на 22.04.2016 року.

На даний час відповідач має борг у розмірі еквівалентному 13 222 долари США, оскільки повернув лише 778 доларів США із суми позики - 14 000 доларів США.

У зв'язку з наведеним просив суд стягнути з ОСОБА_2 пеню за період з 25.04.2016 року по 13.08.2016 року, що складає 110 днів в розмірі 200 782,68 грн.

19 квітня 2017 рокуОСОБА_2 звернувся до Деснянського районного суду міста Києва із зустрічним позовом до ОСОБА_5 про визнання договору позики удаваним.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог посилався на те, що договір позики був укладений з метою приховатифактично укладеного між його сторонами договору купівлі-продажу, з розстроченням платежу, транспортного засобу НОМЕР_2, автомобіля марки «ІВЕКО», модель 40С18, 2007 року випуску, синього кольору.

Саме 28.10.2015 року між ним та ОСОБА_5 було укладено правочин купівлі-продажу зазначеного автомобіля, який був оформлений довідкою рахунком ААЕ №426028, а ОСОБА_7 ініціював оформлення правочину купівлі продажу як договору позики у взаємозв'язку з договорами застави.

У зв'язку з наведеним, просив суд визнати удаваним договір позики від 28.10.2015 року, укладений між ним та ОСОБА_5 та визнати цей договір договором купівлі-продажу транспортного засобу НОМЕР_2, автомобіля марки «ІВЕКО», модель 40С18, 2007 року випуску, номер кузова: НОМЕР_1, синього кольору

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 14 червня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 пеню в розмірі 200 782,68 грн. та судовий збір у сумі 2007,83 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання договору позики удаваним відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішення суду першої інстанції, 26 червня 2017 року представник ОСОБА_2 Коротя Роман Олександрович подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 червня 2017 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення зустрічного позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду є незаконним в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог, оскільки договір позики мав бути визнаний удаваним та визнаний договором купівлі-продажу транспортного засобу.

З урахуванням того, що між сторонами фактично було укладено договір купівлі-продажу з розстроченням платежу, то наслідками порушення його умов щодо сплати коштів є лише право ОСОБА_5 відмовитися від договору та право вимагати повернення товару.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_5 адвокат Дуб Сергій Володимирович зазначив, що ОСОБА_2, при розгляді Деснянським районним судом міста Києва справи за його позовом до ОСОБА_5 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, визнавав, що між ними було укладено саме договір позики. Крім того, ним не надано доказів на підтвердження удаваності позики, не наведено будь-якого обґрунтування доцільності укладання договору позики замість договору купівлі-продажу автомобіля та не зазначено, яке його право порушено оспорюваним договором.

У судове засідання відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_9 не з"явились, про день там час слухання справи судом повідомлені у встановленому законом порядку, причин неявки суду не повідомили, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Представник ОСОБА_5 адвокат Дуб Сергій Володимирович в судовому засіданні просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 28 жовтня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руновою Н.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1900, за умовами якого, відповідач отримав від позивача безвідсоткову позику у сумі еквівалентній 14 000 доларам США, що на момент підписання договору складало 338 800 грн., за курсом продажу валюти згідно даним визначеним на сайті http:// finance.ua/ в розділі «Заявки фізичних осіб».

За умовами вказаного договору позики, повернення отриманих сум здійснюється позичальником рівними частками в сумі еквівалентній 778 доларів США за курсом продажу валюти згідно даним визначеним на сайті http:// finance.ua/ в розділі «Заявки фізичних осіб» на день оплати готівкою щомісяця протягом 18 місяців, починаючи з 28.11.2015 року.

Згідно з п. 3.3 договору, у випадку порушення позичальником графіка повернення отриманих сум, зазначених у п. 2.3 договору, позичальник буде зобов»язаний сплатити позикодавцю пеню з розрахунку 0,5% від вчасно неповернених сум позики за кожний день прострочення.

Пунктом 7.2 договору встановлено, що він припиняється при порушенні позичальником графіка повернення чергової частини суми позики. У цьому випадку позикодавець вправі вимагати дострокового повернення всієї неповерненої суми позики.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_5 посилався на те, що на виконання умов договору позики, відповідачем здійснено лише один платіж 28.11.2015 року на суму 778 доларів США. , заборгованість за договором становить суму 13 222 доларів США, що на 28.12.2016 року становить суму у гривнях 365 059,42 грн. На підставі умов п. 3. 3 договору ним нараховано пеню на несплачену суму боргу в розмірі 0,5% від вчасно неповернених сум позики за кожний день прострочення за період з 25.04.2016 року по 13.08.2016 року, що складає 110 днів в розмірі 200 782,68 грн., які просив стягнути з відповідача на його користь.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_7, стягуючи з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 пеню в розмірі 200 782,68 грн., суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості заявлених вимог.

Рішення суду в цій частині ОСОБА_2 не оскаржується.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_5 про визнання договору позики удаваним,ОСОБА_2 зазначав, що договір позики був укладений сторонами з метою приховати фактично укладений між ними договір купівлі - продажу, з розстроченням платежу, транспортного засобу - НОМЕР_2, автомобіля марки «ІВЕКО», модель 40С18, 2007 року випуску, синього кольору.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання договору позики удаваним правочином, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не було доведено, що вказаний правочин є удаваним і він приховує укладений між сторонами договір купівлі - продажу транспортного засобу.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на встановлених дійсних обставинах справи, досліджених судом доказах та відповідає вимогах процесуального та матеріального права, з огляду на наступне.

Зі змісту договору від 28 жовтня 2015 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 слідує, що між сторонами було укладено договір позики грошей (безпроцентної), який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руновою Н.О. 28.10201 року.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того є роду та такої ж якості.

У зустрічному позові ОСОБА_2 посилався на те, що фактично між сторонами укладенодоговір купівлі-продажу з розстроченням платежу транспортного засобу - НОМЕР_2, автомобіля марки «ІВЕКО», модель 40С18, 2007 року випуску, синього кольору.

Згідно вимог ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 2 ст. 692 ЦК України визначено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

У відповідності до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Таким чином, позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, який на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

У силу ч.1 ст.60 ЦПК України, в редакції, яка діяла на час ухвалення оскаржуваного рішення, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

За умовами укладеного між сторонами договору від 28 жовтня 2015 року позикодавець передає позичальникові безвідсоткову позику в сумі еквівалентній 14 000 доларів США, що на день підписання цього договору становить 338 800 грн. готівкою (п. 1.1 договору). Підписанням цього договору позичальником засвідчує факт передачі йому зазначеної в п. 1.1 суми позикодавцем (п.2.2 договору).

Як вірно зазначено судом першої інстанції, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

ОСОБА_2 ні в зустрічній позовній заяві, ні в апеляційній скарзі не посилався на те, що передача грошової суми в розмірі, визначеному в п.1.1. договору позики від 28 жовтня 2015 року, не відбулася.

У свою чергу, ОСОБА_7 зазначав, що грошові кошти в повному обсязі були ним надані позичальнику.

Доводи апеляційної скарги про те, що про удаваність оспорюваного правочину свідчить та обставина, що договір позики було укладено в той самий день, коли було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Як вбачається з відповіді Головного сервісного центру МВС від квітня 2017 року, згідно з інформацією з бази даних Єдиного державного реєстру МВС автомобіль IVECO 40С18, 2007 року випуску, синього кольору, кузов НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 у період з 10.09.2015 року по 28.10.2015 року було зареєстровано за ОСОБА_5. 28.10.2015 року вказаний транспортний засіб було перереєстровано на ОСОБА_2 за довідкою-рахунком. Підставами для перереєстрації стали свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 та довідка-рахунок ААЕ №426028 від 28.10.2015 року, яка оформлена ТОВ «Глобал-Авто» (а.с.59, 60).

З викладеного вбачається, що на виконання укладеного між сторонами договору купівлі-продажу автомобіля, ОСОБА_2 сплатив ОСОБА_5 грошові кошти за автомобіль IVECO 40С18, 2007 року випуску, синього кольору, кузов НОМЕР_1, за довідкою - рахунком ААЕ №426028 від 28.10.2015 року, ОСОБА_5 передав ОСОБА_2 у власність вказаний автомобіль і право власності на вказаний автомобіль зареєстровано за ОСОБА_2 28.10.2015 року.

На виконання умов договору позики, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 28.10.2015 року, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_5 безвідсоткову позику у сумі еквівалентній 14 000 доларам США, що на момент підписання договору складало 338 800 грн., за курсом продажу валюти згідно даним визначеним на сайті http:// finance.ua/ в розділі «Заявки фізичних осіб».

Після укладення договору позики від 28.10.2015 року та договору купівлі-продажу вище зазначеного автомобіля, 28 жовтня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено договір застави вказаного вище транспортного засобу з метою забезпечення вимог заставодержателя, що випливають з договору позики від 28.10.2015 року.

Належних, допустимих та достатніх доказів того, що між сторонами насправді було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобуз метою приховання якого було укладено оспорюваний договір позики, ОСОБА_2 суду не надано.

Крім того, ОСОБА_2, зазначаючи, що договір позики, укладений між ним та ОСОБА_5 є удаваним та укладався з метою приховання договору купівлі-продажу транспортного засобу не зміг пояснити мету з якою здійснювалося приховування дійсного правочину.

Про безпідставність доводів ОСОБА_2 щодо удаваності договору позики свідчать також досліджені судом наступні докази. Так, з наданих представником ОСОБА_5 до суду першої інстанції копій позовних заяв ОСОБА_2 вбачається що, звертаючись у лютому 2017 року до Деснянського районного суду м.Києва з позовом до ОСОБА_5 про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, він зазначав, що 28 жовтня 2015 року між ним та ОСОБА_5 було укладено договір безпроцентної позики грошей і у зв'язку з невиконання зобов'язання за договором безпроцентної позики грошей 25.04.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руновою Наталією Олегівною був вчинений виконавчий напис, яким стягнено з нього заборгованість за вказаним договором.

Даний позов ОСОБА_2 обґрунтовував виключно обставинами щодо спростування безспірності заборгованості й на удаваний характер договору позики не посилався.

На спростування доводів апеляційної скарги представником ОСОБА_5 надано до відзиву копію рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22.12.2017 року, ухваленого у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рунова Н.О. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, яким встановлено факт укладення між сторонами 28.10.2015 року договору позики.

Ураховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання договору позики удаваним з огляду на те, що ОСОБА_2 не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх зустрічних позовних вимог про те, що укладений між ним та ОСОБА_5 договір позики від 28 жовтня 2015 року є удаваним та приховує укладений між сторонами договір купівлі - продажу транспортного засобу.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 червня 2017 року про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника ОСОБА_2.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення коштів ОСОБА_2 не оскаржується, а тому, у відповідності до ст. 367 ЦПК України, відсутні підстави для апеляційного перегляду рішення суду в цій частині.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 26 квітня 2019 року.

Головуючий: Судді: