Дата документу 23.04.2019 Справа № 336/1412/18-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/1412/18 Головуючий у 1 інстанції: Галущенко Ю.А.
Провадження № 22-ц/807/1199/19 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«23» квітня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

ОСОБА_2,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційними скаргами ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 та ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про встановлення факту, що має юридичне значення, усунення від спадкування,

ВСТАНОВИВ:

В березні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про встановлення факту, що має юридичне значення, усунення від спадкування.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що народилась 08.12.1994 року у м. Запоріжжі, її батьками є ОСОБА_7 та ОСОБА_8А, який помер 07.02.2018 року, батьки у зареєстрованому шлюбі не перебували.

18.02.1992 року її батько ОСОБА_8 розірвав шлюб з ОСОБА_9, від шлюбу мав двох дітей: відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6

З 2002 року вона з батьками проживала у квартирі №103 за адресою: м. Запоріжжя, вул. Миколи Корищенка (колишня вул. Кузнецова), буд.21, яку успадкував ОСОБА_8 після смерті його матері.

ОСОБА_8 визнавав її своєю донькою, відповідно неї ставився та звертався, виховував, утримував.

07.02.2018 року відкрилася спадщина після смерті ОСОБА_8, до складу якої входить вищезазначена квартира.

За життя ОСОБА_8 її батьки не приділили уваги, що реєстрація її народження була проведена за заявою її матері, та не скористались правом подати спільну заяву про її походження від батька ОСОБА_8

Відсутність встановленого факту родинних відносин між спадкодавцем ОСОБА_8 та ОСОБА_3 перешкоджає їй реалізувати право на спадкування.

З 2014 року стан здоров'я ОСОБА_8 погіршився, у нього було виявлено та прооперовано онкологічне захворювання, в процесі подальшого лікування з опромінюванням настали інші хвороби, зокрема, катаракта, тромбози.

Увесь цей час про ОСОБА_8 піклувалися вона та її матір, займались його доглядом, забезпечували лікування.

Відповідачі, які є працездатними та мали можливість утримувати батька, були достовірно обізнані про його безпорадний стан, викликаний тяжкими хворобами, жодної участі у його житті не приймали, з батьком не спілкувались, не відвідували його, матеріально і морально не підтримували.

Після смерті ОСОБА_8 вона з матір'ю понесли всі витрати на поховання, відповідачі у похованні батька участі не брали.

На підставі зазначеного просила встановити факт родинних відносин між нею та ОСОБА_8, який помер 07 лютого 2018 року, як дочкою та батьком, усунути ОСОБА_5, ОСОБА_6 від права на спадкування за законом спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_8, стягнути на її користь судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 грудня 2018 року позов задоволено частково.

Встановлено юридичний факт, що ОСОБА_3 є дочкою ОСОБА_8, який помер 07.02.2018 року.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення від спадкування відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про усунення відповідачів від спадкування, ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на доведеність позивних вимог належними доказами, обізнаність відповідачів про стан здоровя батька, наявність можливості відповідачів здійснювати утримання, просить рішення суду скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду в частині встановлення юридичного факту, ОСОБА_5, ОСОБА_6 подали апеляційну скаргу в якій, посилаючись на не вчинення ОСОБА_8 дій, спрямованих на визнання батьківства, невірну оцінку судом показань свідків, недоведеність спільного проживання ОСОБА_8 з ОСОБА_7 до народження позивача, просять скасувати рішення суду в оскаржуваній частині та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, вирішити питання про судові витрати.

ОСОБА_5, ОСОБА_6 подали відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначили, що судом вірно встановлено, що факт надання матеріальної допомоги не свідчить про їх свідоме ухилення від надання допомоги батьку, про надання допомоги свідчать й показання свідків, позивачем не доведено факти їх ухилення від надання допомоги, перебування ОСОБА_8 у безпорадному стані та потребу у допомозі саме від них.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_5, ОСОБА_6 підлягає задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 задоволенню не підлягає з огляду на таке.

За приписами п.2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції, пославшись на положення ст.ст.128, 130,135 СК України та постанову Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про встановлення факту, що мають юридичне значення», зазначивши при цьому, що факт батьківства може бути встановлено за наявності лише однієї з таких обставин: 1) спільне проживання батьків дитини і ведення ними спільного господарства, яке не припинялось до її зачаття; 2) спільне виховання дитини; 3) спільне утримання дитини; 4) докази, що з вірогідністю підтверджують визнання відповідачем батьківства, та, аналізуючи дослідженні докази, дійшов висновку, що факт батьківства ОСОБА_8 відносно ОСОБА_3 доведений поза розумним сумнівом, а доказів протилежного не встановлено.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду в цій частині.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 народилася 08.12.1994 року, батьками у свідоцтві про народження вказані ОСОБА_10 та ОСОБА_7, які у шлюбі між собою не перебували, спільної заяви в органи РАЦС щодо батьківства ОСОБА_8 не подавали, відомості про батька були внесені у свідоцтво про народження позивача зі слів матері (т.1, а.с.14).

07.02.2018 р. ОСОБА_8 помер, про що позивачем надано копія свідоцтва про смерть (т.1, а.с.26).

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина 1 статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

Оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у статті 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у статті 53 КпШС України, при вирішенні питання про те, якою нормою необхідно керуватися при розгляді справ цієї категорії, слід виходити з дати народження дитини.

При розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 01 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір'ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини.

Оскільки ОСОБА_3 народилась 08.12.1994 року, то спірні правовідносини регулюються нормами КпШС України.

Відповідно до частини другої статті 53 КпШС України у разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття.

Частиною третьою статті 53 КпШС України визначено чотири юридично значимі обставини встановлення батьківства, кожна з яких є необхідною і достатньою для задоволення позову: а) спільне проживання та ведення спільного господарства батьками дитини до її народження; б) спільне виховання батьками дитини; в) спільне утримання батьками дитини; г) визнання батьківства відповідачем.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України", яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, згідно зі статтею 53 КпШС України підставою для встановлення батьківства (факту батьківства) може бути не сам по собі факт біологічного походження дитини, а фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, або ж докази, що достовірно підтверджують визнання особою батьківства. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття. У необхідних випадках суд для з'ясування питань, пов'язаних із походженням дитини, може з урахуванням обставин справи призначити відповідну судову експертизу.

Передумовою звернення до суду із заявою про встановлення факту батьківства є запис про батька дитини у книзі записів народжень за вказівкою матері.

За приписами статей 2, 81, 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України).

Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини.

Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття.

Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір'ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї.

Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги.

Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16-ц (провадження № 61-4163св18), у постанові Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 641/9147/15-ц (провадження № 61-26210св18), у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 225/6301/15-ц (касаційне провадження № 61-30047св18).

З метою забезпечення правильного й однакового застосування судами законодавства у справах про визнання або оспорювання батьківства, материнства та стягнення аліментів прийнято постанову Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів".

Пунктом 3 указаної постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз'яснено, що оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у статті 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у статті 53 КпШС, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини.

Так, при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 01 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір'ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини.

Зібрані у даній справі докази в їх сукупності не містять достовірного підтвердження визнання ОСОБА_8 себе батьком ОСОБА_3, спільного проживання й ведення спільного господарства померлим та матір'ю дитини до її народження, спільного виховання, утримання ними дитини.

Так, на підтвердження обставин безперервного спільного проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, померлим та матір'ю позивача до її народження 08.12.1994 року суд послався на показання свідків з боку позивача, а також відомості з обвинувального висновку від 13.03.1994 року у відношенні ОСОБА_8 під час кримінального переслідування органами досудового розслідування (т.1,а.с.182), при цьому не надав будь-якої оцінки, що під час розгляду цієї кримінальної справи Шевченківський районний народний суд м. Запоріжжя встановив особу підсудного ОСОБА_11А. та з'ясував його фактичне місце проживання та реєстрацію за адресою: АДРЕСА_1, про що зазначив у вироку від 05 травня 1994 року по кримінальній справі №1-390/1994 (т.1, а.с.206-210), що суперечить показанням позивача, її брата - ОСОБА_12, її матері - ОСОБА_7, сусідки ОСОБА_13, яка знаходиться у дружніх відносинах з останньою, щодо постійного проживання спадкодавця ОСОБА_11 разом з матірю позивача ОСОБА_7 за адресою її місця проживання ІНФОРМАЦІЯ_2, до народження дитини.

Допитана у суді першої інстанції свідок - сестра померлого ОСОБА_14 пояснила, що з весни 1993 року ОСОБА_8 та їх мати ОСОБА_15 вели спільне господарство, мали спільний бюджет та спільно проживали за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3. Вперше вона познайомилась з матір'ю позивача ОСОБА_7 та позивачем ОСОБА_3, на її перший рік народження - 08.12.1995 року, коли ОСОБА_8 запросив її та їх мати ОСОБА_15 до ОСОБА_7 в гості за адресою: Запоріжжя, вул. Максима Кривоноса (Тухачевського), буд. 19, де вони разом фотографувались. ОСОБА_14 пояснила, що брат їй сказав, що бажає створити сім'ю з ОСОБА_16, брата позивача ОСОБА_12 та позивача ОСОБА_3 - представив їй як дітей ОСОБА_16.

Саме ці 5 фотокарток (з наявних в матеріалах справи 6 фотознімків - двох свят, на яких були присутні багато людей, в тому числі інші діти), та на які посилалась у поясненнях сестра померлого ОСОБА_8 - ОСОБА_14, надані позивачем до матеріалів справи в якості доказів встановлення факту батьківства (т.1, а.с.50-52).

Будь-яких доказів ведення спільного господарства померлим ОСОБА_11А. та матір'ю позивача ОСОБА_7 до народження позивача 08.12.1994 року матеріали справи не містять.

Щодо спільного утримання або виховання колегія судді виходить з наступного.

Згідно з ч. 4 ст. 18-1 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» (в редакції від 21.11.1992) жінка, яка має дітей від особи, з якою вона не перебувала і не перебуває в зареєстрованому шлюбі, але з якою вона веде спільне господарство, разом проживає і виховує дітей, права на одержання допомоги, встановленої на дітей одиноким матерям, не має.

В матеріалах справи знаходиться ОСОБА_17 соціального захисту населення Запорізької міської ради по Шевченківському району від 26.06.2018 року за №03-14/3856, з якого вбачається, що ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, яка зареєстрована за адресою вул. ОСОБА_18 (колишня вул. Тухачевського), буд. 19 перебувала на обліку в управлінні як одержувач державної допомоги на дитину одинокої матері (на дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5), в документах особової справи відсутня інформація про особу, з якою ОСОБА_7 вела спільне господарство, разом проживала та виховувала дітей (т.1, а.с.201).

Посилання суду на пояснення матері позивача, що ОСОБА_8 не реєстрував батьківство з метою отримання ОСОБА_7статусу матері-одиначки задля користування грошовою допомогою, не заслуговують на увагу, з огляду на те, що згідно вказаного ОСОБА_17 соціального захисту населення Запорізької міської ради по Шевченківському району від 26.06.2018 року за №03-14/3856 ОСОБА_7 отримувала матеріальну державну допомогу на дитину ОСОБА_3, яка народилась 08.12.1994 року, починаючи з 01.08.2004 р.

Доводи ОСОБА_7 про те, що вона звернулась за отриманням допомоги на дочку лише 01.08.2004 р. у звязку з тим, що в той час ОСОБА_8 сплачував аліменти на відповідачів - дітей від першого шлюбу, спростовуються матеріалами справи, оскільки станом на 2004 рік сину ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_6) виповнилось 25 років, а дочці - ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_7) - 21 рік та вона вже працювала (т.3 а.с.19,22).

Свідки: мати позивача ОСОБА_16, позивач ОСОБА_12 та свідок - подруга позивача ОСОБА_19 пояснили, що ОСОБА_8 відвідував батьківські збори. При цьому судом першої інстанції не надано оцінку, що ОСОБА_19 відомо про відвідування ОСОБА_8 батьківських зборів зі слів її матері та позивача ОСОБА_12

Свідок - сусідка ОСОБА_13 надала суду показання про те, що вона бачила, як ОСОБА_8 гуляв з ОСОБА_12, коли вона була дитиною, відводив її до дитячого садочку, однак пояснити до якого садочка не змогла, як і не змогла відповісти як вона, проживаючи за адресою Кузнецова, буд. 21, могла бачити, як ОСОБА_8 водив до садочку ОСОБА_12, яка до 4 класу (2002 року) за поясненнями позивача, мешкала по вул. Тухачевського, буд. 19, а не по вул. Кузнецова, буд. 21.

За вказаних обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність у справі належних доказів спільного утримання або виховання дитини ОСОБА_3 ОСОБА_8 та ОСОБА_7.

В якості доказів визнання факту батьківства суд першої інстанції послався на медичну картку дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, в який на лицевій стороні зазначено анкетні дані мати позивача - ОСОБА_7, та у графі ПІБ чоловіка зазначено (на російській мові) «Шульга Юрій Андрійович» вік - «10.06.1957», місце роботи (на російській мові) - «ПТТ АКС Холодильные установки», а також іншим почерком та іншою кульковою ручкою у графі Дети: «ОСОБА_12, 1988, ученик шк. 1ll»; у графі «Хронические заболевания у других лиц проживающих в квартире» вказано «Семья живет у родителей мамы в частном доме со всеми удобствами».

Враховуючи, що дійсною датою народження ОСОБА_8 є 10.06.1953 року, а місцем роботи на той час - ТПП «АЙС», вважати, що зазначені відомості про батька дитини були записані зі слів та за погодженням померлого ОСОБА_8, а тому вважати зазначену медичну картку належним доказом, який підтверджує факт визнання померлим батьківства, у суду не було.

Крім того, записами у медичній картці дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, не знайшло підтвердження пояснення позивача про те, що вона у супроводі батька ОСОБА_8 відвідувала поліклініку.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність у справі належних доказів спільного утримання або виховання дитини ОСОБА_3 ОСОБА_8 та ОСОБА_7.

В той же час суд критично оцінив показання свідка ОСОБА_14 (рідної сестри померлого), яка пояснила, що ОСОБА_8 ніколи не визнавав ОСОБА_3 своєю дочкою, та відповідно вона не вважала позивача рідною племінницею. При розмовах ОСОБА_8 називав своїми дітьми ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а ОСОБА_3 та ОСОБА_12 - по імені, діти ОСОБА_7. В 2011 році, при отриманні паспорта ОСОБА_3, ОСОБА_8 не надав згоди на реєстрацію місця проживання позивача за адресою:м. Запоріжжя, АДРЕСА_2.

Цей висновок суд обґрунтував поясненнями позивача щодо радикальної зміни у відносинах з ОСОБА_14 після смерті ОСОБА_8, оскільки остання без її відома та відома її матері забрала з їх квартири документи, в тому числі на квартиру.

При цьому позивачем не спростовано надані ОСОБА_14 в якості свідка пояснення про те, що за три дні до смерті ОСОБА_8 попросив її забрати зі шафи оригінали документів на квартиру, яка належала йому на праві власності, щоб вона після його смерті, за його волею, передала їх рідним дітям ОСОБА_5 та ОСОБА_6. Доказів на підтвердження того, що позивач або її мати звертались до правоохоронних органів щодо неправомірного заволодіння ОСОБА_14А оригіналами документів на квартиру позивачем не надано.

На думку судової колегії вітальна листівка, яка містить виконаний типографським засобом текст вітання з підписом «ОСОБА_19 от папы» (т.1, а.с.53) без посилання на конкретну особу, не може бути належним доказом, що беззаперечно підтверджує факт визнання ОСОБА_8 факту батьківства.

Таким чином доводи апеляційної скарги ОСОБА_5, ОСОБА_6 знайшли підтвердження в ході апеляційного розгляду справи, тому рішення суду в частині задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про встановлення факту, що має юридичне значення, згідно з п.п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови в цій частині про відмову в задоволені позову.

Стосовно рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення від спадкування, колегія суддів виходить з наступного.

Відмовляючи в позові ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив із того, що померлий ОСОБА_8 за життя не знаходився у безпорадному стані, позивач ОСОБА_3, її мати та сестра ОСОБА_8- ОСОБА_14 опікувались ним, відповідачі надавали матеріальну допомогу, в той же час позивач не довела тих обставин, що цієї допомоги спадкодавцю було недостатньо; що маючи можливість надати допомогу в іншому обсязі , відповідачі ухилялись від її надання.

З такими висновками суду погоджується колегія, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах норм матеріального і процесуального права.

За приписами ч. 5 ст. 1224 ЦК України особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Відповідно до положень абзацу 3 п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008 року №7 слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку.

Як розяснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 4 листа від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних і кримінальних справ про спадкування», виходячи зі змісту зазначеної норми, тобто ч. 5 ст. 1224 ЦК України, суд при вирішенні такої справи згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України повинен встановити факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи. Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: 1) ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, 2) перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та 3) потребу спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Вирішуючи спір, суд обґрунтовано зазначив, що для застосування вказаної норми та усунення спадкоємця від права на спадкування необхідно встановити безпорадний стан спадкодавця та факт ухилення спадкоємця в цьому випадку від надання допомоги, та тільки за умови одночасного настання цих обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від права на спадщину. Саме по собі ненадання допомоги спадкодавцеві не може бути підставою для усунення особи від права на спадкування.

Колегія вважає, що саме ці критерії є визначальними для вирішення питання, чи є підстави для застосування ч. 5 ст. 1224 ЦК України.

Судом встановлено що ОСОБА_8 помер 07.02.2018 року, у віці 64 років, каліцтв, інвалідностей не мав до грудня 2017 року, самостійно пересувався, мав власне житло, проживав у ІНФОРМАЦІЯ_8, разом з ОСОБА_7 та позивачем, які опікувались ним.

За інформацією лікувальних закладів щодо стану здоров'я ОСОБА_8 останній з 2013 року знаходився на диспансерному обліку із онкологічним захворюванням, проходив курс променевої терапії у ЗОКОД, мав інші захворювання, які лікував амбулаторно та стаціонарно, причиною смерті встановлено злоякісне новоутворення лівої легені з метастазами у внутрішні органи.

При цьому з листа Департаменту охорони здоровя Запорізької міської ради КЗ «Центр первинної медично-санітарної допомоги №8» від 03.07.2018 року №224/01-10, вбачається, що у пацієнта ОСОБА_8 виявлено тяжкий нетранспортабельний стан при огляді на дому лікарем 03.01.2018 року.

ОСОБА_8 отримував пенсію, субсидію на оплату комунальних платежів, кошти на лікування також виділялись з сімейного бюджету.

За поясненнями свідка ОСОБА_14 за домовленістю з дітьми її брата ОСОБА_8 ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які працювали та мали власні сім'ї, жили окремо від батька, вона взяла на себе допомогу ОСОБА_8 під час його перебування у лікарнях, навідувала вдома кілька разів на тиждень, а відповідачі передавали їй гроші на лікування батька, а після його смерті - на організацію поховання.

Факт значної участі в догляді та лікуванні (в тому числі коштами) ОСОБА_8 його сестри ОСОБА_14 не заперечувався сторонами.

Крім того, судом не встановлено тих обставин, що особисто ОСОБА_8 звертався до відповідачів з проханням про будь-яку допомогу, у якій вони могли б йому відмовити.

Таким чином, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено наявність сукупності обставин, а саме: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі саме цієї особи, за яких відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_6 повинні бути усунені від спадкування.

Доводи апеляційній скарзі ОСОБА_3 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм права.

За таких обставин колегія вважає, що ухвалене в справі судове рішення в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення від спадкування, відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відповідно до ст. 375 ЦПК України в цій частині відсутні.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 грудня 2018 року у цій справі скасувати в частині задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про встановлення факту, що має юридичне значення та прийняти в цій частині нову постанову наступного змісту.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про встановлення факту, що має юридичне значення відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 26 квітня 2019 року.

Головуючий

Судді: