КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 761/6346/17 Головуючий у суді І інстанції Савицький О.А.
Провадження № 22-ц/824/5526/2019 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів : Олійника В.І., Приходька К.П.,

за участю секретаря судового засідання - Черниш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Відділу Державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві, Управління Державної казначейської служби України у місті Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У лютому 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, мотивуючи його тим, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 2 квітня 2012 року, що набрало законної сили, стягнуто з кредитної спілки «Либідь» на його користь 23 953,53 грн. заборгованості за договорами депозитного вкладу. Виконавчий лист від 17 квітня 2012 року № 2-851/11 на виконання зазначеного рішення суду було направлено доВідділу Державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві (далі - ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві). У зв'язку з тим, що виконавчі дії з примусового виконання зазначеного рішення суду державними виконавцями належним чином не проводились, він звернувся зі скаргою до суду. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 25 грудня 2013 року, що набрала законної сили, визнано неправомірними дії головного державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві Чаргадзе Н.О. при винесенні постанови від 7 серпня 2012 року про відмову у відкритті виконавчого провадження № 33689172 та визнано неправомірною цю постанову; визнано неправомірними дії державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві Красуцької Г.Ю. при винесенні постанови від 11 березня 2013 року про закінчення виконавчого провадження № 34959128 та визнано неправомірною цю постанову; визнано неправомірною бездіяльність начальника ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві при контролі за здійсненням виконавчих проваджень № 33689172 та № 34959128.

Позивач вказував, що незважаючи на визнання дій державних виконавців неправомірними рішення суду від 2 квітня 2012 року до цього часу не виконано, чим порушено його права та завдано йому матеріальної (майнової) і моральної шкоди. Вказував, що майнова шкода складається із коштів, які не стягнуті за рішенням суду у розмірі 23 953,53 грн., недоотриманих відсотків у розмірі 31 380,43 грн., інфляційних втрат у розмірі 21 390,51 грн. та упущеної вигоди у розмірі 33 890,15 грн. Моральну шкоду він оцінював у розмірі 108 800,00 грн., зазначаючи, що неправомірними діями посадових осіб державного органу він зазнав і зазнає моральних страждань, порушені його нормальні життєві зв'язки.

Посилаючись на викладене та з урахуванням неодноразово уточнених позовних вимог, ОСОБА_3 просив суд стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання Державною казначейською службою України (далі - ДКС України) коштів з єдиного казначейського рахунку для відшкодування завданої йому матеріальної шкоди у розмірі 110 614,62 грн. та моральної шкоди у розмірі 108 800,00 грн., а також стягнути з відповідачів усі понесені ним судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким пред'явлений позов задовольнити.

На обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_3вказав, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову, не звернув уваги на те, що дії та бездіяльність державних виконавців щодо невиконання рішення суду від 2 квітня 2012 року визнано неправомірними ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 25 грудня 2013 року, що набрала законної сили. Тобто, встановлені обставини щодо протиправних дій державних виконавців є преюдиційними та доказуванню не підлягають. Суд на зазначене належної уваги не звернув, не врахував, що рішення суду, за яким стягнуто на його користь грошові кошти, не виконується уже понад шість років, чим позбавлено його можливості вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном, чим не враховано положення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Також вказував, що ним було належними чином обґрунтовано розрахунок завданої йому невиконанням рішення суду матеріальної шкоди, а також моральної шкоди.

Відзиви на апеляційну скаргу до суду не надходили.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що заочним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 2 квітня 2012 року, що набрало законної сили, стягнуто з кредитної спілки «Либідь» на користь ОСОБА_3 заборгованість за договорами депозитного вкладу у загальному розмірі 23 953,53 грн.

17 квітня 2012 року позивачу було видано виконавчий лист № 2-851/11, який направлено ним на виконання до ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві.

Постановою головного державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві Чаргадзе Н.О. від 7 серпня 2012 року відмовлено у відкритті виконавчого провадження № 33689172 з виконання указаного виконавчого листа на підставі пункту 8 частини 1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», а саме у зв'язку з відсутністю інформації про код боржника-юридичної особи.

11 жовтня 2012 року позивач повторно надіслав на адресу ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві виконавчий лист № 2-851/11, за яким 30 жовтня 2012 року державним виконавцем Красуцькою Г.Ю. відкрито виконавче провадження № 34959128.

Однак, в подальшому постановою державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві Красуцької Г.Ю. від 11 березня 2013 року це виконавче провадження закінчено на підставі пункту 10 частини 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 25 грудня 2013 року, що набрала законної сили, визнано неправомірними дії головного державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві Чаргадзе Н.О. при винесенні постанови від 7 серпня 2012 року про відмову у відкритті виконавчого провадження № 33689172 та визнано неправомірною цю постанову; визнано неправомірними дії державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві Красуцької Г.Ю. при винесенні постанови від 11 березня 2013 року про закінчення виконавчого провадження № 34959128 та визнано неправомірною цю постанову; визнано неправомірною бездіяльність начальника ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві при контролі за здійсненням виконавчих проваджень № 33689172 та № 34959128.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що за наявності та доведеності в преюдиційному судовому рішенні протиправної поведінки державних виконавців, яка полягає у неналежному виконанні судового рішення, позивач не надав доказів, які б підтверджували заподіяння йому матеріальної шкоди у вигляді коштів, які не стягнуті за рішенням суду, яке виконується, недоотриманих відсотків, інфляційних втрат та упущеної вигоди, а також, що указані кошти є збитками в розумінні положень цивільного закону. Позивачем не доведено, що саме дії державних виконавців призвели до заподіяння йому майнової та моральної шкоди, а докази, на які він посилається, не підтверджують сукупність всіх необхідних складових для притягнення державної виконавчої служби до цивільно-правової відповідальності.

Проте із таким висновком повністю погодитися не можна.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом статті 1174 ЦК України обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про державну виконавчу службу» та Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини 3 статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», чинного на час вчинення виконавчих дій, шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Частиною 2 статті 87 Закону України «Про виконавче провадження», чинного на час вчинення виконавчих дій, визначено, що збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції передбачено право на справедливий суд. Тривале невиконання рішень, постановлених національними судами є системною проблемою України, яка констатована у декількох рішеннях Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі «Горнсбі проти Греції» зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система договірної держави допускала невиконання остаточного та обов'язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції»).

Так, у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine) (заява № 40450/04, рішення від 15 жовтня 2009 року), Європейський суд з прав людини констатував порушення пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу та вказав, що зазначені вище порушення є наслідком несумісної з положеннями Конвенції практики, яка полягає в систематичному невиконанні державою-відповідачем рішень національних судів, за виконання яких вона несе відповідальність і у зв'язку з якими сторони, права яких порушені, не мають ефективних засобів юридичного захисту.

Рішення Європейського суду з прав людини від 12 жовтня 2017 року у справі № 46852/13 «Бурмич та інші проти України» є продовженням пілотного рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України». У цьому рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що в рамках процедури пілотного рішення одним із найважливіших завдань є спонукання держави-відповідача до запровадження засобу юридичного захисту для всіх потерпілих від системного порушення, а відповідальність за надання відшкодування обов'язково покладатиметься на національні органи влади.

Згідно із статтею 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Вказана стаття регулює загальні підстави для відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов'язань. Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що законом не покладається на позивача обов'язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Із наведеного вище вбачається, що шкода є другою неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об'єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду.

Грошовий вираз майнової шкоди ще називають збитками. Відповідно до статті 22 ЦК України, збитками є:

1) втрати, яких зазнала особа у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Отже, відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб'єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.

Згідно зі статтями 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено частиною 4 статті 81 ЦПК України, рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 в частинні стягнення матеріальної шкоди, суд першої інстанції, вірно застосувавши положення статті 56 Конституції України, частини 3 статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», частини 2 статті 87 Закону України «Про виконавче провадження», а також положення статтей 1173, 1174 ЦК України дійшов обґрунтованого висновку про те, що підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає такі складові елементи як шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними.

Разом з тим, визначаючи розмір майнової шкоди, позивач вказував на те, що він становить 110 614,62 грн., тобто є боргом кредитної спілки «Либідь» відповідно до рішення суду від 2 квітня 2012 року, з урахуванням недоотриманих відсотків, інфляційних втрат та упущеної вигоди. Однак позивач не надав доказів того, що заборгованість кредитної спілки «Либідь» перед ним і є розміром шкоди чи збитками, яких він зазнав, оскільки матеріалами справи не встановлено, що через незаконні дії державних виконавців він безповоротно втратив можливість стягнути з боржника заборгованість за рішенням суду.

Колегія суддів зазначає, що до ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві, як до юридичної особи, не можуть переходи зобов'язання боржника за виконавчим документом, адже такі кошти можуть бути лише компенсаційними при доведенні вини. Втім, визначаючи розмір майнової шкоди, позивач зазначив суму, яка не виконана рішенням суду, і яка виконується.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд в постанові від 12 грудня 2018 року по справі № 461/8401/16-ц (провадження № 61-38321св18) за позовом ОСОБА_3 до Галицького ВДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області, ДКС України, ГУ ДКС України у Львівській області про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Згідно з частиною 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги в частині вирішення вимог ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди є необгрунтованими, рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в цій частині ухвалено відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстав для його скасування не вбачається.

У той же час колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції в частині відмови у стягненні моральної шкоди з огляду на те, що дії державних виконавців та бездіяльність начальника ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві щодо виконання рішення суду від 2 квітня 2012 року та контролю за здійснення виконавчих проваджень з його виконання відповідно були визнанні неправомірними ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 25 грудня 2013 року. Зазначене судове рішення набрало законної сили.

У пункті 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» судам роз'яснено, що підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів.

Відповідно до частини 2 цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (справа «Станков проти Болгарії», № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).

Європейський суд з прав людини у справі «Тома проти Люксембурга» (2001 рік), використав принцип по якому сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

При цьому моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування (частина 4 статті 23 ЦК України).

Обгрунтовуючи свої уточнені позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди, позивач вказував, що у зв'язку з неправомірними діями посадових осіб ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві рішення суду про стягнення грошових коштів на його користь не виконується більше п'яти років, а саме 68 місяців. Увесь цей час він вимушений був витрачати час у пошуках захисту порушеного права, а пов'язана з цим судова тяганина призвела до морального і фізичного виснаження, перевтоми, втрати душевного спокою і депресивного стану, що негативно позначилось на спокійному ритмі життя. Він є інвалідом ІІ групи та згідно протоколу Пустомитівської центральної ЛКК № 184 від 13 березня 2012 року йому необхідно провести оперативне лікування, але грошові кошти, які він заощаджував та накопичував для проведення операції стали недоступними, тобто було обмежено його право володіння майном, яке належать йому за рішенням суду та він не зміг своєчасно отримати медичну допомогу. Унаслідок цього, також було порушено нормальні життєві зв'язки через неможливість продовження активного громадського життя та стосунки з оточуючими людьми.

Зважаючи на наведені обставини справи, з урахуванням невиправданої тривалості виконання судового рішення органами державної виконавчої службита глибини фізичних і душевних страждань позивача, а також пережитого емоційного стресу та витрачених часу і зусиль, які були необхідні для захисту порушених прав, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає за необхідне стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 5 000,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку ДКС України в особі Управління ДКС України у м. Києві.

Отже, розглядаючи зазначений позов в частині вирішення вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції належним чином не визначився з характером спірних правовідносин, не врахував норми матеріального права, на які посилалися учасники справи та які підлягають застосуванню, не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому воно підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позову

Згідно пункту 2 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» та не надав доказів понесення витрат, пов'язаних з розглядом справи, які встановлені частиною 3 статті 133 ЦПК України, тому відповідно до вимог статтей 141, 382 ЦПК України правових підстав для стягнення з відповідачів на його користь судових витрат у справі немає.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позов задовольнити частково.

Стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_35 000,00 грн. (п'ять тисяч гривень) у рахунок відшкодування моральної шкоди, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України в особі Управління Державної казначейської служби України у місті Києві.

У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди відмовити.

В частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, крім випадків, визначених у частині 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: В.І. Олійник

К.П. Приходько