ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1259/19 Справа № 212/1231/18 Суддя у 1-й інстанції - Колочко О.В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2019 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди у зв'язку із втратою професійної працездатності

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат»

на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 червня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

28 лютого 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про стягнення моральної шкоди в зв'язку з ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків в розмірі 100 000 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що протягом тривалого часу працював на підприємстві відповідача. З 27.06.1979 по 31.05.2006 працював електрослюсарем черговим та по ремонту обладнання, кріпильником, машиністом ПНМ, з повним робочим днем в підземних умовах шахти «Октябрська» ВО «Кривбасруда» та ВАТ «КЗРК», правонаступником яких є відповідач. Внаслідок шкідливих факторів виробництва виникли хронічні захворювання. За висновком МСЕК від 29.05.2006 позивачу первинно було встановлено 50% стійкої втрати професійної працездатності (30% ВСП, 20% ХОЗЛ) з 22.05.2006 по 01.06.2007. В подальшому висновком МСЕК від 17.06.2015 визначену втрату професійної працездатності встановлено безстроково. Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, втратив своє здоров'я, йому завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що протягом тривалого часу відчуває біль у грудях та в міжлопатковій дільниці, слабкість, запаморочення, утруднюється дихання, страждає на головний біль та підвищення артеріального тиску, що його досить сильно морально пригнічує та змушує постійно лікуватися, але хронічний характер захворювання не дає надії на видужання у майбутньому (а.с. 1-3).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 червня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди у зв'язку із втратою професійної працездатності, задоволені частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (50029, м. Кривий Ріг, вул. Симбірцева, 1а, ) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1, моральну шкоду у зв'язку із втратою професійної працездатності в розмірі 35 000 гривень без урахування податку з доходів фізичних осіб.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с. 47-50).

Не погодившись з рішенням, ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с. 52-54).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Судом 1 інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 27.06.1979 року по 31.05.2006 року працював електрослюсарем черговим та по ремонту обладнання, кріпильником, машиністом ПНМ, з повним робочим днем в підземних умовах шахти «Октябрська» ВО «Кривбасруда» та ВАТ «КЗРК», правонаступником яких є ПАТ «Кривбасзалізрудком», та перебував у трудових правовідносинах з відповідачем, що підтверджується трудовою книжкою (а.с. 13-14).

30 березня 2006 року на підприємстві ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» проведено розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання ОСОБА_1, про що складено Акт розслідування хронічного професійного захворювання за формою П-4, затвердженого головним лікарем Жовтневої районної САС ОСОБА_2. Професійне захворювання виникло за обставин праці на шахті «Октябрська» на посадах електрослюсаря черговим та по ремонту обладнання, кріпильника, машиніста ПНМ (а.с. 4-7).

Згідно копії Довідки огляду МСЕК серія ДНА-02 №012631 від 29.05.2006 року ОСОБА_1 первинно встановлено 50% стійкої втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності з 22 травня 2006 року по 01 червня 2007 року (а.с. 41).

В подальшому, за результатами проходження МСЕК, згідно копії Довідки огляду МСЕК серії 10ААГ №023981 від 17.06.2015 року, ОСОБА_1 повторно встановлено 50% стійкої втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності безстроково (а.с. 8, 9, 10).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ушкодження здоров'я, заподіяне позивачеві під час виконання ним трудових обов'язків у відповідача, завдає йому моральні й фізичні страждання, які обмежують його можливість вести звичний спосіб життя, тягнуть за собою невідновлення здоров'я, відчуття болю.

Вирішуючи питання про розмір відшкодування позивачеві моральної шкоди, суд 1 інстанції, враховуючи глибину фізичних та моральних страждань позивача, ступінь втрати ним професійної працездатності, який встановлено безстроково, потребу в проходженні курсів лікування у медичних закладах, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, визначив розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, у вигляді одноразового відшкодування в сумі 35 000 грн.

Вказані висновки суду 1 інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про охорону праці" державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

У відповідності зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.10.2008 року № 20-рп/2008 також роз'яснив про право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

У відповідності зі ст.ст. 23, 1167 ЦК України моральних шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві або внаслідок профзахворювання складається, зокрема, у фізичному болі, душевних стражданнях, які він поніс у зв'язку з ушкодженням здоров'я внаслідок нещасного випадку.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, дійшов правильного висновку про те, що відповідач повинен відшкодувати позивачеві моральну шкоду, оскільки за наслідками розслідування хронічного професійного захворювання складено акт, яким встановлено, що професійне захворювання позивача пов'язане саме з виробництвом.

Колегія суддів також погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено з урахуванням моральних і фізичних страждань позивача, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що вперше висновком МСЕК позивачу встановлено стійку втрату працездатності 29.05.2006 року, то належним відповідачем по даній справі є Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, який на підставі ст. 21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві, які спричинили втрату працездатності», зобов'язаний відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я, - колегія суддів вважає безпідставними та такими, що зроблені без врахування роз'яснень Конституційного Суду України, який у своєму рішенні від 08.10.2008 року № 20-рп/2008 зазначив про право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для покладення на підприємство відповідальності за завдану шкоду, оскільки відсутня вина підприємства в її заподіянні, колегія суддів вважає такою, що не відповідає вимогам закону, оскільки між сторонами склалися трудові правовідносини, а травма отримана позивачем під час виконання ним трудових обов'язків і пов'язана з виробництвом, а отже наявні у зв'язку з цим всі підстави, передбачені ст. 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

В апеляційній скарзі відповідач посилався також на те, що судом невірно визначений розмір судового збору, який був стягнутий з відповідача.

Так, згідно положення, закріпленого в п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674 в редакції, чинній на момент постановлення рішення судом першої інстанції, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також смертю фізичної особи.

Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі положення п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Зі змісту положень п. 3 ч. 3 ст. 175, п. 1 ч. 1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Позивач подав позов про стягнення моральної шкоди спричиненої ушкодженням здоров'я та визначив її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Так, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч.1, п.п. 1 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції на час подання позову) за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною-особою підприємцем, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб на місяць на 1 січня 2018 року становив 1 762 грн., тобто за подання позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, судовий збір не може бути меншим 704,80 грн. та не може перевищувати 8 810,00 грн.

У зв'язку з цим, викладені в апеляційній скарзі доводи представника відповідача щодо порушення судом першої інстанції норм законодавства при стягненні в повному розмірі судового збору з відповідача на користь держави в розмірі 704,80 грн., колегія суддів визнає такими, що не заслуговують на увагу та не враховує їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат»- залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: