Провадження № 2/522/807/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАІНИ

16 квітня 2019 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі :

головуючого - судді Науменко А.В.

за участю секретаря - Полегенького В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним, посилаючись на те, що дізнався про те, що відповідач ОСОБА_2 тянтинович намагається в судовому порядку стягнути з позивача грошові кошти в розмірі 557 704 гривень (в еквіваленті 20 000 доларів США) посилаючись на розписку від 23.03.2015 року. Ознайомившись з розпискою позивач зазначає, що відповідач надав до суду не ту розписку, яку він дійсно писав, оскільки він брав в борг у відповідача грошові кошти в розмірі 3000 доларів США та частково повернув борг, залишок боргу складав 1400 доларів США. Так, приблизно у 2012 році позивач придбав майнові права на 2 паркомісця, для остаточного розрахунку з забудовником позивачу не вистачало 3000 доларів США, зв`язку з чим він звернувся до відповідача, який йому їх надав. Після певного часу приблизно через три роки після отримання в борг коштів в розмірі 3000 доларів США, у зв`язку з неповним розрахунком з відповідачем, позивач почав отримувати погрози від відповідача фізичною розправою, які вважав реальними. Після зустрічі, на якій були присутні ще інші люди, в кафе, в центрі, продовжуючи погрожувати позивачу, відповідач надав аркуш паперу формату А4 з якимось текстом та сказав переписати, але у зв`язку з сильним хвилюванням позивач не запам`ятав зміст цього документа, та зробив як відповідач вказав. В позовній заяві позивач зазначив, що розписки надані відповідачем дуже схожі на його почерк, але позивач не впевнений що це написано ним. Просив суд визнати правочин, що має ознаки договору позики та ґрунтується на розписці від 23.03.2015 року недійсним.

В судове засідання позивач та його представник ОСОБА_3 з`явилися, на задоволенні позову наполягали, позивач пояснив суду, що гроші не брав, та не пам`ятає чи писав розписку. Посилався на те, що відповідач психологічно тиснув на нього, та що написав розписку під тиском в кафе, але точно не пам`ятає як.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судове засідання з`явився, позовні вимоги не визнав, вважає їх необґрунтованими, недоведеними та такими, що порушують права відповідача. Пояснив суду що 23.03.2015 року ОСОБА_2 надав ОСОБА_1 позику у розмірі 20000,0 доларів США, що підтверджується оригіналом розписки, у зазначеній розписці було зазначено, що грошу ОСОБА_1 зобов`язується повернути до 30 серпня 2015 року, але до теперішнього часу зобов`язання не виконано, в зв`язку з зазначеним 26.07.2018 року відповідач звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом.

Ухвалою суду від 16.04.2019 року в призначенні судової почеркознавчої експертизи відмовлено.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, зокрема оригінал спірної розписки від 23.05.2015 року та розписки від 28.05.2016 року, яку позивач визнав, суд дійшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.ч. 1 та 3 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Частиною 1 ст. 233 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним.

Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

В силу ч. 2 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Для визнання правочину недійсним як такого, що вчинено під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного чи психологічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину. Під насильством слід розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли з обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Тобто мається на увазі насильство не лише фізичне, а й психічний тиск (погрози, залякування, які породжують страх і який є мотивом вчинення правочину, тощо). Тиск необхідно оцінювати з точки зору особистості конкретної людини з урахуванням виду правочину.

Позивачем не надано жодних доказів які б свідчили про те що договір позики був укладений під психологічним тиском з боку відповідача.

Суд приходить до висновку, що дослідженими судом доказами в їх сукупності, підстав для визнання правочину недійсним не встановлено, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76,77, 141, 259, 263, 264, 265, 268,272,273 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним - відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення виготовлений 24 квітня 2019 року.

Суддя А.В. Науменко

16.04.19