КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/4268/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 367/1606/17

25 квітня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- БорисовоїО.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 грудня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Саранюк Л.П., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу КалинушкаОксана Олексіївна, Служба у справах дітей Ірпінської міської ради про визнання договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки недійсними та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Калинушка Оксана Олексіївна про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення,-

в с т а н о в и в:

13 березня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Ірпінського міського суду Київської області з позовом до ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Калинушка ОксанаОлексіївна, Служба у справах дітей Ірпінської міської ради про визнання договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки недійсними.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 12 серпня 2006 року він з відповідачкою уклали шлюб, який розірвано рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 06.07.2016 року. В цьому шлюбі у них народилось троє дітей, а саме: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3.

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Запісочною А.О. 14 грудня 2015 року, за реєстровим № 1793 віннабув у власність 2/3 частини земельної ділянки,площею 720 кв.м. , кадастровий номер НОМЕР_1та 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1, право власності на які було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, згідно Витягу № 49833427 від 14 грудня 2015 року, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 09, номер запису про право власності: 12528096 та 12528043, відповідно.

Право власності на інші 1/3 частинужитлового будинку та 1/3 частину земельної ділянки було набуто ним на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Запісочною А.О. 14 грудня 2015 року за реєстровим № 1781 та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, згідно Витягу № 49787573 від 14 грудня 2015 року, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 09, номер запису про право власності: 12517759 та 12517991,відповідно.

Вказував на те, що, перебуваючи з ним у шлюбі, ОСОБА_3 запевняла його у своїх намірах будувати подружнє життя на засадах взаєморозуміння, любові, довіри та поваги, зміцнювати подружні стосунки, разом виховувати дітей, задовольняти побутові потреби родини, підтримувати та збагачувати цінності сімейного життя. Незважаючи на наявність складеного від його імені заповіту на користь ОСОБА_3, між ними постійно виникали суперечки з приводу відсутності у відповідачки будь-яких прав нажитловий будинок, який дістався йому у спадок. Спочатку відповідачканаполягала на реєстрації її місця проживання та місця проживання їх дітей у спірному будинку, а коли її вимоги були задоволені та 25.12.2015 року її місце проживання разом із дітьми було зареєстровано у вказаному будинку, то вона почала вимагати від ньогоздійснення дарування спірного будинку на її користь, обгрунтовуючи це тим, що їй, як дружині та матері, психологічно легше буде забезпечувати побутові потреби родини, у разі наявності в неї права на нерухоме майно.

З метою збереження сім'ї, з мотивів любові та поваги до своєї дружини, не підозрюючи про її наміри отримати у власність належне йому на праві власності нерухоме майно, а потім все ж таки - розірвати шлюб й належне йому майно - продати, 20 травня 2016 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договори дарування житлового будинку та земельної ділянки, відповідно до умов яких він безоплатно передав у власність ОСОБА_3 земельну ділянку, площею 0,072 га, кадастровий номер НОМЕР_1та розташований на ній житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 86,3 кв.м.

Зауважував, що договори дарування земельної ділянки та житлового будинку були укладені 20 травня 2016 року, а вже 25 травня 2016 року ОСОБА_3 звернулася до Ірпінського міського суду Київської області із позовом про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої вимоги відсутністю любові, взаєморозуміння та поваги. Вказаний позов був задоволений рішенням Ірпінського міського суду Київської області 06.07.2016 року.

Крім цього зазначав, що після розірвання шлюбу відповідачка 26.07.2016 року уклала шлюб з громадянином Іспанії ОСОБА_10, про що Шевченківським відділом РАЦС Києва зроблено актовий запис №918 від 26.07.2016 року, спірний будинок разом із земельною ділянкою виставила на продаж, забрала без його згоди дітей до своїх батьків в с. Піски Житомирського району Житомирської області, де діти перебували в будинку дитячого типу, маючи від нього нотаріально посвідчений дозвіл на виїзд дітей за кордон, намагалася дітей забрати із собою за кордон, а спірний будинок продати.

Таким чином, мотив колишньої дружини оманним шляхом отримати в дарунок житловий будинок та земельну ділянку з метою їх продажу є очевидним та не пов'язаний з її доводами про щасливе сімейне життя та почуттями любові та поваги до нього.

Зауважував, що договори дарування вчинені ним під впливом обману, адже здійснюючи даний правочин, він розраховував проживати у вказаному будинку разом з коханою дружиною та трьома дітьми, тоді як відповідачка скористалася його щирими почуттями до неї, довірою та бажанням забезпечити належний фінансовий побутовий рівень життя родини.

Укладаючи спірні договори дарування, вінне знав і не міг знати про дійсні наміри відповідачки та помилявся щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, а знаючи про них, ніколи б не уклав даний правочин. Просив визнати оспорювані правочини недійсними з підстав, визначених ст.ст. 229, 230 ЦК України

Крім того, посилався на те, що під час нотаріального посвідчення договорів дарування та державної реєстрації права власності на нерухоме майно відповідачка надала нотаріусу довідку форми № 3, видану Комунальним підприємством Управління житлово-комунального господарства " Ірпінь"в якій міститься недостовірна інформація про відсутність реєстрації у спірному будинку неповнолітніх дітей, тоді як діти зареєстровані у даному будинку з 2015 року. Такі дії відповідачки призвели до того, оспорювані договори дарування були посвідчені нотаріусом при відсутності попередньої згоди на їх укладення Органу опіки та піклування, що є порушенням вимог ст. ст.71, 224 ЦК України та прав та інтересів неповнолітніх дітей.

Також під час укладання вище зазначеного договору дарування житлового будинку та реєстрації права власності на нього нотаріусу було надано технічний паспорт на будинок АДРЕСА_1 від 03.01.2000 року, загальною площею 86,3 кв. м. Фактично житлового будинку із вказаною загальною площею не існує. За час життя його батьків загальна площа даного житлового будинку була збільшена до 267,7 м. кв., що підтверджується технічним паспортом від 27.02.2017 року, а тому укладання договорів відчуження нерухомого майна, якого в дійсності не існує та реєстрації права власності на нього не створює реальних правових наслідків.

Посилаючись на те, що укладені 20 травня 2016 року між ним та відповідачкою договори дарування земельної ділянки та житлового будинку АДРЕСА_1 є недійсними, оскільки укладені під впливом обману відповідача щодо подальших прав позивача, обов'язків та наслідків вчиненого правочину, які є вкрай невигідними для нього, а також є такими, що не спрямовані на реальне настання правових наслідків та вчинені з порушенням вимог чинного законодавства щодо соціальної захищеності малолітніх дітей, позивач просив визнати недійсним договір дарування земельної ділянки АДРЕСА_1, площею 0,072 га, кадастровий номер НОМЕР_1 від 20 травня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Калинушкою О.О., зареєстрований в реєстрі за № 2384, та визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 86,3 кв. м. від 20 травня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Калинушкою О.О., зареєстрований в реєстрі за № 2380.

У червні 2016 року ОСОБА_3 подала зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Калинушка Оксана Олексіївна про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що відповідно до договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1, укладеного між нею та ОСОБА_2 20.05.2016 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2380, вона є власником зазначеного будинку. Згідно договору дарування земельної ділянки АДРЕСА_1,загальною площею 0,072 га, кадастровий номер НОМЕР_2, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, укладеного між нею та ОСОБА_2 від 20.05.2016 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2380 вона є власником зазначеної земельної ділянки.

Однак, на даний час з боку ОСОБА_2 їй чиняться перешкоди у вільному володінні та користування її власністю, внаслідок чого вона не може потрапити до свого домоволодіння.Крім того, її колишній чоловік, маючи реєстрацію за адресою даного житлового будинку, усно дозволив невідомим їйособам проживати в будинку, зробили вони це незаконно, порушуючи при цьому її права як єдиного законного власника.

Така поведінка та дії ОСОБА_2 змусили її неодноразово звертатись до правоохоронних органів з вимогою вжити заходів, однак щоразу вона отримувала відповіді про наявність між ними цивільно-правових відносин. З урахуванням зазначеного, вона змушена звернутися до суду за захистом своїх прав.

Посилаючись на наведене, ОСОБА_3 просила виселити ОСОБА_2 із житлового будинку АДРЕСА_1

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 28 грудня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки недійсними відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішення суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 грудня 2018 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_11, треті особи: Служба у справах дітей Ірпінської міської ради Київської області, приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Калинушка О.О. про визнання договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки недійсними та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду в оскаржуваній частині ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що укладені договори дарування вчинені під впливом помилки, внаслідок обману, адже здійснюючи даний правочин, він розраховував та був запевнений відповідачкою в тому, що проживатиме у будинку разом з коханою дружиною та їхніми трьома дітьми, тобто укладав дані правочини лише за сподівання та за умови подальшого спільного проживання у вказаному будинку однією сім'єю, укладаючи спірні договори, помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між ним і обдарованою та його сім'єю в цілому, внаслідок приховування відповідачкою своїх дійсних намірів, про які йому стало відомо лише після укладення даних правочинів. В результаті підступних дій відповідачки він втратив право власності на єдине житло, де на сьогодні він проживає разом з дітьми. Також суд не урахував, що помилка щодо розуміння позивачем всіх обставин його відносин із відповідачкою внаслідок омани з її сторони мала місце як до, так і на момент вчинення даних правочинів.

Вказував, що судом першої інстанції залишено поза увагою й те, що дане житло має для нього велику немайнову цінність, адже є успадкованим від батьків, які власними зусиллями будували та проживали у ньому протягом всього свого життя. У цьому будинку пройшло його дитинство, народилися та проживають його діти, а відтак, враховуючи підступність дій відповідачки існує реальна загроза безповоротної втрати дарунка.

Також зазначав, що судом залишено поза увагою, що під час укладення договорів дарування не були дотримані вимоги ст. 203 ЦК України, зокрема, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним та вимоги ч.1 ст. 71, 224 ЦК України, оскільки договори дарування укладалися без дозволу органу опіки та піклування, тоді як малолітні діти мають право користування житловим будинком та земельною ділянкою.

Суд не врахував вищезазначені обставини, які мають значення для справи, неповно дослідив надані докази та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення його позову.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 адвокат Корнієнко Леся Василівна зазначає, що позивач ОСОБА_2 достеменно знав про подачу відповідачем ОСОБА_3 позову про розірвання шлюбу до укладення оспорюваних договорів. Про наслідки укладення договорів йому було відомо, що підтверджується змістом підписаних договорів. Після укладення договорів ОСОБА_2 переїхав проживати до будинку на АДРЕСА_2. Таким чином, позивач, на час укладення договорів від 20.05.2016 року знав про невідворотність розлучення, сам бажав цього, оскільки визнав позов, та підписуючи договори дарування діяв на власний розсуд, реалізуючи своє право на розпорядження майном. ОСОБА_2 не наводить обставин, яким саме чином порушуються чи звужуються права малолітніх дітей, з огляду на те, що батько дітей подарував матері дітей житловий будинок, в якому діти продовжили проживати разом з матір'ю.

У відповіді на відзив на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 адвокат Лантух Ярослав Васильович пояснив, що до укладення оспорюваних договорів дарування позивачу не було відомо про наміри відповідачки розірвати з ним шлюб. Лише в червні 2016 року йому стало відомо про поданий до суду позов про розірвання шлюбу. Також зауважив, що ОСОБА_2 не переїжджав до іншого житла, реєстрацію свого місця проживання не змінював й надалі разом з дітьми проживає в спірному будинку, тоді як відповідачка вийшла заміж та проживає з новим чоловіком в Іспанії, вчиняє дії щодо відчуження вказаного майна та виселення позивача з будинку.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його представник адвокат Лантух Ярослав Васильович повністю підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_3 адвокат Корнієнко Леся Василівна проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне і обгрунтоване.

Педставник Служби у справах дітей Ірпінської міської ради Київської області, приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Калинушка О.О. в судове засідання повторно не з'явилися, про день та час слухання справи судом повідомлялись у встановленому законом порядку, подали заяви про розгляд справи у їх відсутності, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у відсутності представників третіх осіб.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - колишнє подружжя, які перебували в шлюбі у період з 12.08.2006 року по 06.07.2016 року.

Сторони по справі є батьками трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим приватним нотаріусом Ірпінського нотаріального округу Запісочною О.А. 14 грудня 2015 р. за р/№1793, ОСОБА_2, в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_15, набув у власність 2/3 земельної ділянки, площею 0,072 га та 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1.

Право власності на іншу 1/3 частину житлового будинку та 1/3 земельної ділянки було набуте ОСОБА_2на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу від 14 грудня 2015 р. за р/№ 1781 та зареєстрованому в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.Спадщину отримав після смерті його батька ОСОБА_16.

11 травня 2016 року ОСОБА_3 поштою надіслала до Ірпінського міського суду позов про розірвання шлюбу з ОСОБА_2

20 травня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договори дарування житлового будинку та земельної ділянки, посвідчені приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Калинушкою О.О., відповідно до умов яких, ОСОБА_2 безоплатно передав у власність ОСОБА_3земельну ділянку, площею 0,072 га, кадастровий номер НОМЕР_1, та розташований на ній житловий будинок АДРЕСА_1, площею 86,3 кв.м.

Відповідно до п.5 договору дарування житлового будинку, дарувальник ОСОБА_2 засвідчив що: від обдаровуваної не приховано обставин, які мають істотне значення; до укладення цього договору житловий будинок іншим особам не відчужено; житловий будинок, який є предметом цього договору, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не передано; щодо житлового будинку відсутні судові спори; внаслідок дарування житлового будинку не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в т.ч. неповнолітніх, малолітніх дітей та інших непрацездатних осіб, яких дарувальник зобов»язаний утримувати за законом чи договором; договір не укладається під впливом для дарувальника.

У п.6 договору дарування житлового будинку сторони підтвердили, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому.

Відповідно до п.7 договору дарування земельної ділянки від 20.05.2016 року, дарувальник стверджує, що договір не укладається під впливом тяжких для дарувальника обставин.

При укладенні вищезазначеного правочину, сторони підтверджували що їх волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору є зрозумілими і відповідають реальній домовленості сторін (п.8 договору).

Після укладення договорів, право власності на житловий будинок та земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_3.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 06.07.2016 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, зареєстрований 12.08.2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Ірпінського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис №268, розірвано.

Звертаючись до суду з позовом про визнання договорів дарування будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 недійсними, ОСОБА_2 вказував на те, що його дружина ОСОБА_3 ввела його в оману щодо своїх дійсних намірів щодо укладеного правочину, замовчувала намір розірвати з ним подружні стосунки для власних корисливих цілей. Зазначав, що в разі його обізнаності з дійсними обставинами та намірами відповідачки, він би не уклав договорів дарування будинку і земельної ділянки. Крім того, вказані правочини були укладені без дозволу органу опіки та піклування на їх вчинення, що призвело до порушення прав малолітніх дітей на користування будинком в якому вони зареєстровані та постійно проживають разом з ним. На підставі статей 71, 203, 215, 216, 224, 229, 230 ЦК України просив позов задовольнити.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання договорів дарування будинку та земельної ділянки недійсними з підстав передбачених ст. 230 ЦК України, як правочинів укладених внаслідок обману та з підстав, передбачених ст.ст. 71, 224 ЦК України, як правочинів укладених без дозволу органу опіки та піклування, суд першої інстанції виходив з того, що судом не встановлено та позивачем не було надано доказів на підтвердження умислу введення в оману ОСОБА_3 позивача ОСОБА_2 при укладенні оспорюваних договорів. Згода органу опіки і піклування при укладенні спірних правочинів не надавалась, так як з наданих на вимогу суду документів, на підставі яких посвідчувались вказані правочини вбачається, що в будинку АДРЕСА_1 на час укладення договору дарування будинку неповнолітні діти не зареєстровані. В самому договорі дарування будинковолодіння зазначено, що внаслідок дарування будинку не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх дітей.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на встановлених обставинах справи, досліджених доказах та вимогах матеріального права, з огляду на наступне.

Згідно вимог ст. 717 ЦК України - за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов»язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Стаття 215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч. 3, 4, 5 ст. 203 ЦК України, при вчиненні правочину волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до роз'яснень, викладених в пунктах 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Таким чином, предметом доказування у даній справі є наявність у відповідача, на момент укладення договору дарування, умислу на введення в оману ОСОБА_2, а тому обов'язок доказування наявності такого умислу покладається на позивача.

Відповідно ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За правилами ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обґрунтовуючи свої вимоги про наявність в діях відповідачки умислу на введення його в оману та про істотність обставин, щодо яких його було відповідачкою введено в оману, ОСОБА_2 посилався на те, що за вказаними правочинами він дарував будинок та земельну ділянку своїй дружині ОСОБА_3, з якою прожив у шлюбі 10 років і має трьох неповнолітніх дітей. Укладаючи даний правочин, він розраховував й був запевнений відповідачкою в тому, що вони проживатимуть у будинку АДРЕСА_1 як подружжя разом з дітьми. Відповідачка обманула його, не повідомила про свої наміри після укладення оспорюваних правочинів розлучитись з ним та укласти шлюб з іншим чоловіком. Якби він знав про намір відповідачки з ним розлучитися, то ніколи б не подарував їй будинок та земельну ділянку, оскільки дане житло має для нього не тільки майнову, а і велику немайнову цінність, адже є успадкованим від батьків, які власними зусиллями будували та проживали у ньому протягом всього свого життя, у цьому будинку та на цій землі пройшло його дитинство, народилися та проживають його діти. Вказаний будинок є постійним місцем проживання його з неповнолітніми дітьми. Відповідачка після укладення договорів дарування уклала шлюб з іноземцем та живе в Іспанії, він живе з дітьми у спірному будинку, займається їх вихованням. Відповідачка намагається його виселити з будинку. Вказані обставини свідчать про відсутність у нього наміру відчужити вказане нерухоме майно, після укладення оспорюваних правочинів і до сьогоднішнього дня він постійно проживає в будинку і користується земельною ділянкою разом з неповнолітніми дітьми.

Колегія суддів вважає, що позивачем доведено наявність умислу в діях відповідачки на введення його в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо її наміру після укладення оспорюваних правочинів дарування розірвати шлюб з позивачем та укласти шлюб з іншим чоловіком.

Доводи представника відповідача про те, що позивачу було відомо про намір відповідачки розлучитися з ним до укладення оспорюваних договорів, оскільки позов про розірвання шлюбу було надіслано до суду 11 травня 2016 року, а договори були укладені 20 травня 2016 року, колегія суддів відхиляє, так як сам факт надіслання позовної заяви про розірвання шлюбу до укладення оспорюваних договорів не свідчить про обізнаність з даною обставиною позивача на час здійснення дарування будинку та земельної ділянки, право власності на які було набуто ним в порядку спадкування після смерті батьків.

Провадження у справі про розірвання шлюбу було відкрито судом вже після укладення оспорюваних договорів та рішенням Ірпінського міського суду Київської області шлюб між сторонами було розірвано 06.07.2016 року.

Колегією суддів також враховується й те, що одразу після розірвання шлюбу з позивачем, 26.07.2016 року відповідачка ОСОБА_3 зареєструвала шлюб з громадянином Іспанії ОСОБА_10 та проживає за кордоном. У подальшому відповідачкою вчинялися дії по відчуженню спірного майна та виселення позивача з будинковолодіння.

При цьому, стороною відповідача не спростовано факту, що спірний будинок за вище вказаною адресою є єдиним місцем проживання ОСОБА_2 та неповнолітніх дітей, які проживають з ним та знаходяться на його утриманні.

З огляду на те, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 12 серпня 2006 року, від якого мають трьох неповнолітніх дітей, в матеріалах справи відсутні докази обізнаності позивача, до укладення договорів дарування будинку та земельної ділянки, про намір відповідачки розлучитися з ним після десяти років подружнього життя та одружитися з іншим чоловіком, колегія суддів вважає, що відповідачка навмисно ввела його в оманну щодо вказаних істотних обставин, що мали суттєве значення при укладені оспорюваних правочинів, та приходить до висновку про наявність визначених ст. 230 ЦК України підстав для визнання договорів дарування будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 недійсними.

Також як на підставу визнання оспорюваних договорів дарування недійсними, ОСОБА_2 посилався на відсутність дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваних правочинів, так як у спірному будинку зареєстровані та проживають неповнолітні діти, просив визнати договори недійсними з підстав, визначених ст. ст. 71, 224 ЦК України.

Згідно вимог ст. 71 ЦК України, опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування:

1) відмовитися від майнових прав підопічного;

2) видавати письмові зобов'язання від імені підопічного;

3) укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири;

4) укладати договори щодо іншого цінного майна.

Піклувальник має право дати згоду на вчинення правочинів, передбачених частиною першою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування.

Відповідно до вимог ст.224 ЦК України, правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним.

На вимогу заінтересованої особи такий правочин може бути визнаний судом дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідає інтересам фізичної особи, над якою встановлено опіку або піклування.

За інформацією Служби у справах дітей та сім»ї Ірпінської міської ради від 12.02.2018 року, протягом 2015-2016 років дозвіл органу опіки та піклування на відчуження будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 не надавався. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з заявами щодо надання відповідного дозволу до Органу опіки та піклування Ірпінської міської ради не зверталися.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин четвертої та п'ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону.

Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин:

суперечить правам та інтересам дитини;

звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини;

зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення; порушує гарантії збереження права дитини на житло.

Сам по собі факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним (висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-589цс16).

Як вбачається з нотаріальної копії договорів дарування будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 та документів, на підставі яких вони були посвідчені ( довідки УЖКГ «Ірпінь» від травня 2016 року (а.с. 241 т.1), у спірному будинковолодінні значаться зареєстрованими тільки ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

У матеріалах справи міститься "адресна картка" будинку АДРЕСА_1 у якій зазначено про реєстрацію ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_7 за вказаною вище адресою з 25.12.2015 року.

Як на підставу для задоволення позову ОСОБА_2 посилався на неправдивість відомостей, зазначених у довідці УЖКГ «Ірпінь» від травня 2016 року щодо зареєстрованих осіб за адресою АДРЕСА_1, які були надані відповідачкою нотаріусу при посвідченні оспорюваних договорів дарування. Зазначав, що неповнолітні діти з 25.12.2015 року і на час укладення договорів дарування були постійно зареєстровані та проживали за вказаною адресою.

З наданих до суду апеляційної інстанції адресних карток реєстрації, довідок про реєстрацію місця проживання осіб, довідки від 04.04.2019 року №705, виданої Комунальним підприємством «Управління житлово-комунального господарства «Ірпінь» вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані наступні особи: ОСОБА_2 (позивач, зареєстрований з 22.06.1991 року), ОСОБА_3 (відповідач, зареєстрована з 25.12.2015 року), діти: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстровані з 25.12.2015 року, ОСОБА_18 (сестра відповідачки, зареєстрована з 30.01.2017 року), ОСОБА_11 (сестра відповідачки, зареєстрована з 01.02.2017 року) (а.с.191 т.2).

З вказаних доказів вбачається, що на час укладення оспорюваних договорів дарування малолітні діти були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1, при цьому, до приватного нотаріуса було подано довідку УЖКГ «Ірпінь» від травня 2016 року за якою у спірному будинковолодінні значаться зареєстрованими тільки ОСОБА_2 та ОСОБА_3

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що при укладенні оспорюваних правочинів відповідачкою було надано приватному нотаріусу неправдиві відомості щодо відсутності реєстрації малолітніх дітей у будинковолодінні АДРЕСА_1, яке є предметом договору дарування та що вказані оспорювані правочини були укладені без попередньої згоди Органу опіки та піклування Ірпінської міської ради.

При вирішенні питання про порушення прав дітей оспорюваними договорами дарування будинковолодіння та земельної ділянки, колегією суддів враховується наступне.

Згідно зі статтею 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Сторонами у справі не заперечується, що на час розгляду справи відсутнє рішення суду про визначення місця проживання дітей.

При цьому сторонами визнано, що після укладення оспорюваних договорів позивач ОСОБА_2 разом з дітьми продовжували проживати в спірному будинковолодінні, а відповідачка ОСОБА_3 постійно мешкає в Іспанії.

У подальшому, відповідачка ОСОБА_3, без нотаріально посвідченого дозволу батька дитини та відповідно судового рішення, вивезла ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 до Іспанії. Про перетин донькою сторін ОСОБА_6 кордону 28.03.2018 року за напрямком слідування Київ-Барселона свідчить довідка Державної прикордонної служби від 06.04.2018 року №184/Ш-4440 (а.с.124 т.2).

У зв'язку з викраденням 27.03.2018 року малолітньої ОСОБА_6, за заявою ОСОБА_2, 03.04.2018 року відкрито кримінальне провадження 0000228 за правовою кваліфікацією ч.2 ст.146 КК України (а.с.123 т.2).

Також 05.07.2018 року відкрито кримінальне провадження 0001283 за правовою кваліфікацією ч.1 ст.358 КК України у зв'язку з тим, що до Ірпінського ВП ГУ НП в Київській області надійшла ухвала про внесення відомостей до ЄРДР, по матеріалам ЖЄО 8962, щодо прийняття заходів до ОСОБА_11 та до її представника ОСОБА_19, які здійснили підробку документів, а саме: нотаріальної згоди на виїзд дитини (а.с.126 т.2).

Дані обставини стороною відповідача спростовані не були.

Також сторонами не заперечувалося, що єдиним місцем проживання дітей в Україні є спірний будинок, в якому вони зареєстровані. В даному будинку разом з позивачем проживають двоє неповнолітніх дітей: син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3.

При цьому, не дивлячись на те, що двоє неповнолітніх дітей проживають разом з батьком у спірному домоволодінні та перебувають на його утриманні, а мати дітей ОСОБА_3, яка є відповідачкою у справі, проживає за кордоном, вона подала до суду позов про виселення батька дітей ОСОБА_2 зі спірного будинковолодіння. Такі дії відповідачки порушують права неповнолітніх дітей, так як призведуть до позбавлення їх батьківського піклування за місцем їх проживання.

З огляду на наведене, а також на те, що єдиним місцем проживання малолітніх дітей в Україні є будинок за адресою: АДРЕСА_1, в якому вони були зареєстровані з 25.12.2015 року та з реєстраційного обліку за вказаною адресою не знімалися, враховуючи подання відповідачкою нотаріусу при укладенні оспорюваних правочинів неправдивих відомостей про відсутність реєстрації дітей в будинку, факт укладення оспорюваних правочинів без отримання дозволу органу опіки і піклування, свідчить про те, що договори дарування від 20 травня 2016 року укладені з порушенням вимог ст.ст. 71, 224, 203, 215 ЦК України, що є підставою для визнання їх недійсними.

Позовні вимоги про визнання оспорюваних правочинів недійсними з підстав, передбачених ст. 229 ЦК України, колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до роз'яснень, викладених в пугктах 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений правочин під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів про вчинення ним правочинів дарування внаслідок помилки, він не довів, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 грудня 2018 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів дарування будинковолодіння та земельної ділянки по АДРЕСА_1 та ухвалення в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення вказаних позовних вимог та визнання недійсним договору дарування земельної ділянки АДРЕСА_1, площею 0,072 га, кадастровий номер НОМЕР_1 від 20 травня 2016 року та договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1 від 20 травня 2016 року з підстав визначених ст.ст. 230,203,215,71,224 ЦК України. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Крім того, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання позову в сумі 5305,21 грн. та 7957,82 грн. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення сторонами не оскаржується, а тому, у відповідності до ст. 367 ЦПК України, відсутні підстави для апеляційного перегляду рішення в цій частині.

Керуючись статтею 177 СК України,статтями 29, 71, 203, 215, 224, 230, 717 ЦК України, ст.ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 грудня 2018 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особи: приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Калинушка Оксана Олексіївна, Служба у справах дітей Ірпінської міської ради про визнання договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки недійсними задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки АДРЕСА_1, площею 0,072 га, кадастровий номер НОМЕР_1від 20 травня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Калинушкою О.О., зареєстрований в реєстрі за № 2384.

Визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1, загальною площею 86,3 кв. м. від 20 травня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Калинушкою О.О., зареєстрований в реєстрі за № 2380

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 5305,21 грн. судового збору за подання позову.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 7957,82 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 26 квітня 2019 року.

Головуючий: Судді: