Постанова

Іменем України

10 липня 2019 року

м. Київ

справа № 613/1521/14-ц

провадження № 61-22363св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Кривцової Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач, відповідач - ОСОБА_1 ,

відповідач, позивач - ОСОБА_2 ,

третя особа, позивач - ОСОБА_3 ,

третя особа - реєстраційна служба Богодухівського районного управління юстиції Харківської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 01 лютого 2016 року у складі судді Шалімова Д. В. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 06 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Пономаренко Ю. А., Шевченко Н. Ф., Котелевець А. В., на ухвалу Богодухівського районного суду Харківської області від 20 вересня 2016 року у складі судді Шалімова Д. В. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 06 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Пономаренко Ю. А., Кокоші В. В., Шевченко Н. Ф.; за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 01 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 06 грудня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про поділ спільного майна подружжя.

Позов мотивовано тим, що 02 червня 2001 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 , від якого мають неповнолітню дочку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 27 червня 2014 року шлюб між ними розірвано та встановлено, що шлюбні стосунки були припинені з січня 2011 року.

За час шлюбу у 2001 році вона оформила підприємницьку діяльність. У 2002 році вона вирішила побудувати магазин по АДРЕСА_1 , документи на будівництво магазину та на земельну ділянку під будівництво оформлялося на неї, тобто на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 ). Будівництво магазину розпочалося у 2006 році за кошти підприємницької діяльності, але через відсутність коштів будівництво було зупинено.

У 2012 році між нею та ОСОБА_3 було укладено договір про спільну діяльність, після чого ОСОБА_3 закінчив будівництво магазину, який у 2013 році було зареєстровано на її ім`я. Приміщення магазину вона використовує для підприємницької діяльності.

Також за час шлюбу, за спільні кошти подружжя у 2003 році до фактичного припинення шлюбних відносин та спільного ведення господарства нею та ОСОБА_2 , як подружжям, придбано: у 2003 році на підставі договору купівлі-продажу двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , у 2005 році автомобіль марки ВАЗ 2104, номерний знак НОМЕР_1 .

Загальна вартість майна, яка підлягає поділу, становить 130 000 грн, тобто частка кожного становить 65 000 грн. Оскільки автомобіль ВАЗ 2104, номерний знак НОМЕР_1 , є річчю неподільною, його вартість 60 000 грн, а вона не має посвідчення водія і не вміє керувати автомобілем, вважала за доцільне автомобіль залишити у власності ОСОБА_2 та з урахуванням частки автомобіля виділити їй 2/3 частки квартири.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 , уточнивши позовні вимоги, просила суд: визнати спільним сумісним майном подружжя: квартиру АДРЕСА_2 та автомобіль марки ВАЗ 2104, номерний знак НОМЕР_1 ; визнати за нею право власності на 2/3 частки спірної квартири, врахувавши інтереси неповнолітньої дитини; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частку вищевказаної квартири та право власності на автомобіль марки ВАЗ 2104, номерний знак НОМЕР_1 .

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа - реєстраційна служба Богодухівського районного управління юстиції Харківської області (далі - реєстраційна служба Богодухівського РУЮ Харківської області), про визнання права власності.

Зустрічний позов мотивовано тим, що 02 червня 2001 року він зареєстрував шлюб з ОСОБА_1 , від шлюбу вони мають дочку - ОСОБА_4 Спільне життя з ОСОБА_1 не склалося. У кінці вересня 2013 року він та ОСОБА_1 посварились, у звязку з чим почали мешкати окремо.

Під час спільного проживання, за спільні кошти подружжя побудувано магазин (будівлю), вартістю 56 688 грн, що розташований по АДРЕСА_1 , який ввели до експлуатації 04 лютого 2013 року. Під час реєстрації права власності у реєстраційній службі Богодухівського РУЮ Харківської області власником магазину (будівлі) була записана ОСОБА_1 , свідоцтво про право власності на нерухоме майно також було видане на її ім`я.

Таким чином, він має право власності на 1/2 частку вказаного магазину (будівлі).

Між ним та відповідачем виник спір з приводу користування набутим магазином, у зв`язку з чим він запропонував ОСОБА_1 у добровільному порядку виділити йому 1/2 частку магазину і офіційно оформити на нього право власності. Проте ОСОБА_1 заперечує проти виділення йому частки магазину, відмовляється від його офіційного оформлення та не включила його у список майна, що підлягає поділу, до свого позову. Вказані дії ОСОБА_1 створюють йому перешкоди у користуванні магазином, тому він вимушений звернутися до суду із зустрічним позовом.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_2 просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частку магазину, що розташований по АДРЕСА_1 .

Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 11 березня 2015 року об`єднано в одне провадження позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про поділ спільного майна подружжя та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - реєстраційна служба Богодухівського РУЮ Харківської області, про визнання права власності.

У березні 2015 року третя особа ОСОБА_3 звернувся до суду із самостійним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частку магазину.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 , займаючись підприємницькою діяльністю, як фізична особа підприємець, у 2002 році оформила документи на земельну ділянку по АДРЕСА_1 для будівництва будівлі - магазину, яке розпочала у 2006 році, але через відсутність грошових коштів будівництво магазину було призупинено. 26 вересня 2012 року батько надав йому грошові кошти у розмірі 100 000 грн, які ним використано для будівництва будівлі - магазину за вищевказаною адресою. Будівництво проводилося ним за погодженням з матір`ю ОСОБА_1 , що підтверджується укладеним договором від 26 вересня 2012 року. При прийнятті його участі у будівництві магазину процент готовності магазину становив - 30 %.

01 жовтня 2012 року між ним та ОСОБА_1 укладено угоду про спільну діяльність, цього самого дня між ним, ФОП ОСОБА_1 і ОСОБА_5 укладено договір підряду на будівництво магазину. Вартість виконаних робіт становить - 104 216 грн, які були ним сплачені при будівництві магазину. У лютому 2013 року магазин прийнято до експлуатації та на ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності. Після цього його мати - ОСОБА_1 , мала намір 1/2 частку магазину оформити на нього, але не змогла цього зробити, оскільки магазин будувався за час її шлюбу з ОСОБА_2 , який не надає згоди на 1/2 частку його переоформлення, оспорює його участь у будівництві магазину, що змушує його звернутись до суду.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 уточнивши позовні вимоги просив суд: визнати за ним право власності на 1/2 частку будівлі - магазину по АДРЕСА_1 , визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку вказаного магазину.

Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 31 березня 2015 року приєднано до матеріалів справи позов ОСОБА_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 01 лютого 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано спільним сумісним майном подружжя квартиру АДРЕСА_2 та автомобіль марки ВАЗ 2104, номерний знак НОМЕР_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку вказаної квартири.

У решті позову ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку будівлі - магазинупо АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судові витрати у розмірі 283,44 грн.

У задоволенні позову третьої особи ОСОБА_3 відмовлено.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 , задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що до спільного сумісного майна подружжя належить: квартира АДРЕСА_2 , автомобіль марки ВАЗ 2104, номерний знак НОМЕР_1 , та будівля - магазину по АДРЕСА_1 , що підлягають поділу між сторонами. При цьому, врахувавши принцип рівності часток, суд визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку спірної квартири, а за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку магазину. Розглядаючи питання щодо автомобіля ВАЗ 2104, то суд визнав його спільним сумісним майном подружжя, не виділяючи частки у праві власності, оскільки це буде виходити за межі позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 , суд виходив із того, що ним не надано доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, що є його процесуальним обов`язком згідно зі статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року. При цьому суд не мав можливості встановити дату укладення договору між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про спільну діяльність, відповідно і дату укладення договору підряду № 47-10-12, оскільки 01 жовтня 2012 року ОСОБА_3 перебував за межами України і не міг їх підписувати.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 20 вересня 2016 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі відмовлено.

Ухвала мотивована тим, що ОСОБА_1 оскаржила рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 01 лютого 2016 року та зазначила в апеляційній скарзі, що суд визнав автомобіль ВАЗ 2104 спільною сумісною власністю подружжя, але відносно його поділу не було винесено рішення, тобто суд не в повному обсязі виклав свій висновок щодо поданих позовних вимог про поділ майна подружжя.

Проте зазначене в апеляційній скарзі не є підставою для ухвалення додаткового рішення, оскільки судом розглянуто всі позовні вимоги ОСОБА_1 та надано мотивування.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 06 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено.

Ухвалу Богодухівського районного суду Харківської області від 20 вересня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи ухвалу суду першої інстанції без змін, погодився з висновком районного суду, зазначивши, що ОСОБА_2 не просив суд визнати за ним право власності на автомобіль, тому підстав для задоволення такої вимоги у суду не було, оскільки це буде виходити за межі позовних вимог. При цьому ОСОБА_1 заявлялися вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і вона просила залишити автомобіль у власності ОСОБА_2 , а їй сплатити компенсацію за 1/2 частку автомобіля, проте позовні вимоги про визнання права власності на частку автомобіля ВАЗ 2104 не заявлялися.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 06 грудня 2016 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відхилено.

Рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 01 лютого 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, погодився з висновком районного суду, зазначивши, що ОСОБА_1 не надано відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року належних та допустимих доказів того, що будівництво магазину відбулось саме внаслідок спільних трудових чи грошових затрат саме її або третьої особи.

Крім того, правильним є висновок суду про поділ квартири АДРЕСА_2 по 1/2 частці кожному з подружжя, оскільки квартира була придбана сторонами за час шлюбу, а ОСОБА_2 не надав суду у силу статті 60 ЦПК України 2004 року належних та допустимих доказів, що спірна квартира придбана ним за власні кошти.

Також, виходячи з положень статей 60, 70, 71 СК України, суд дійшов правильного висновку, що автомобіль набутий за час шлюбу та належить ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, тому визнав його спільним сумісним майном подружжя, не виділяючи частки у праві власності, оскільки це буде виходити за межі позовних вимог.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У січні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким її позов і позов ОСОБА_3 задовольнити в повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити.

У лютому 2017 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив поновити строк касаційного оскарження, скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким його позов і позов ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 лютого 2017 року поновлено ОСОБА_3 строк на касаційне оскарження рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 01 лютого 2016 року та ухвали Апеляційного суду Харківської області від 06 грудня 2016 року. Відкрито касаційне провадження у справі за його касаційною скаргою і витребувано цивільну справу № 613/1521/14-ц з Богодухівського районного суду Харківської області.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 і витребувано цивільну справу № 613/1521/14-ц з Богодухівського районного суду Харківської області.

У березні 2017 року справа надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 квітня 2017 року зупинено виконання рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 01 лютого 2016 року та ухвали апеляційного суду Харківської області від 06 грудня 2016 року до закінчення розгляду касаційної скарги Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 травня 2017 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про поділ спільного майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - реєстраційна служба Богодухівського РУЮ Харківської області, про визнання права власності, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , про визнання права власності на 1/2 частку магазину призначено до судового розгляду.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У червні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу призначено судді-доповідачеві.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд першої інстанції визнав, що автомобіль ВАЗ 2104 є спільною сумісною власністю сторін, але відносно його поділу не ухвалив рішення. На це звернув увагу і Апеляційний суд Харківської області при подачі нею апеляційної скарги і повернув справу до суду першої інстанції для винесення додаткового рішення. Проте ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 20 вересня 2016 року у винесенні додаткового рішення було відмовлено, а при її оскарженні апеляційний суд уже погодився з ухвалою суду.

При задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 суди виходили з тих обставин, що магазин будувався за час шлюбу, є спільною сумісною власністю, тому ОСОБА_2 має право на 1/2 частку магазину. Проте суд повинен був установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, чого ним зроблено не було.

При цьому ОСОБА_2 , крім доводів, що магазин будувався за час шлюбу не надав суду ніяких доказів, що будівництво магазину велося за сімейні кошти, що такі кошти сім`я мала. Відсутні докази, що закупався будівельний матеріал, велася оплата робітникам та інше.

Також судами не було прийнято до уваги, що ОСОБА_1 свою підприємницьку діяльність відкрила, ще у 2000 році до реєстрації шлюбу, тобто були вкладені її особисті кошти і з розвитком цієї діяльності ОСОБА_1 у 2001 році (до реєстрації шлюбу) розпочала підготовку будівництва і частково побудувала магазин, а закінчити його будівництво допоміг син від першого шлюбу - ОСОБА_3 , якому надав грошові кошти батько, що підтверджується поясненнями ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , укладеними договорами, товарними чеками на закупівлю будівельних матеріалів.

Крім того, ОСОБА_2 у 2014 році звертався до суду з позовом про визнання право власності на 1/2 частку магазину і рішенням Апеляційного суду Харківської області від 28 липня 2014 року, залишеним без змін Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у позові було відмовлено. Проте ОСОБА_2 повторно звернувся до суду з такими самими позовними вимогами, що і в першому позові, що є порушенням норм ЦПК України.

Касаційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що йому фактично належить 1/2 частка магазину, за яку він сплатив своєю участю у будівництві, подав до суду належні й допустимі докази, але не може отримати право власності у зв`язку з виникнення спору щодо магазину між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 .

При цьому у ОСОБА_2 відсутні докази на підтвердження того, що він брав участь у будівництві магазину і витрачав для цього кошти. Сам факт, що він знаходився у шлюбі з його матір`ю - ОСОБА_1 , не є достатньою підставою, щоб визнавати за ним право власності на 1/2 частку магазину, оскільки необхідно було надати докази, що на його будівництво були витрачені сімейні кошти.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У квітні 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційні скарги, в якому зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дали належну правову оцінку доказам, наданим сторонами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 02 червня 2001 року, який розірвано рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 27 червня 2014 року. Від шлюбу мають дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка згідно з медичною документацією, що міститься у матеріалах справи, є дитиною - інвалідом.

Відповідно до інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, власником квартири АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 15 липня 2003 року є ОСОБА_2 .

Згідно з довідкою управління державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Харківській області власником автомобіля ВАЗ 21043, номерний знак НОМЕР_1 , є ОСОБА_2 .

Відповідно до рішення Богодухівської міської ради Харківської області від 27 квітня 2000 року № 312 «Про затвердження акта вибору земельної ділянки під установку кіоску по АДРЕСА_1 ОСОБА_7 », затверджено акт вибору земельної ділянки під установку кіоску ОСОБА_7 по АДРЕСА_3, надано їй земельну ділянку під установку кіоску в постійне користування із земель запасу міста, ОСОБА_7 дозволили установку кіоску по АДРЕСА_1 .

Згідно з дозволом на виконання будівельних робіт № 6 від 30 січня 2006 року виданим ФОП ОСОБА_1 . відділом містобудування, архітектури та житлово комунального господарства, останній надано дозвіл на виконання будівництва крамниці по АДРЕСА_1 . Будівельні роботи проводить ФОП ОСОБА_5

20 січня 2009 року ФОП ОСОБА_1 продовжено термін дії договору оренди земельної ділянки та надано ФОП ОСОБА_1 в оренду строком на 10 років земельну ділянку площею 0,0244 га, що розташована по АДРЕСА_1 для підприємницької діяльності, надано дозвіл ФОП ОСОБА_1 на виготовлення технічної документації із землеустрою для проведення державної реєстрації договору оренди земельної ділянки, зобов`язано ФОП ОСОБА_1 у місячний термін укласти з міською радою договір оренди земельної ділянки та зареєструвати його у відповідному порядку.

Згідно з робочим проектом магазину по АДРЕСА_1 Харківської області від 20 серпня 2010 року будівництво магазину замовлено ФОП ОСОБА_1 приватному підприємству «Бершак» 20 серпня 2010 року.

17 червня 2011 року між Богодухівською міською радою Харківської області та ФОП ОСОБА_1 укладено договір оренди землі, згідно з яким орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку несільськогосподарського призначення, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В оренду передано 244 кв. м, у тому числі 73 кв. м під забудовою.

Згідно з договором від 26 вересня 2012 року ОСОБА_8 надав ОСОБА_3 кошти у розмірі 100 000 грн для закінчення будівництва будівлі - магазину за адресою: АДРЕСА_1 , який розпочато ОСОБА_1 і призупинено через відсутність грошових коштів. Отримувач надав згоду на використання коштів для закінчення будівництва магазину. ОСОБА_1 надала згоду на участь у будівництві ОСОБА_3 та після закінчення будівництва будівлі - магазину та введення його в експлуатацію оформити 1/2 частку будинку на ОСОБА_3 .

Відповідно до акта погодження по виконанню об`єкту будівництва від 30 вересня 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 дійшли згоди, що процент готовності будинку - магазину по АДРЕСА_1 на день укладення договору про спільну діяльність між сторонами (01 жовтня 2012 року) становить 30 %, побудовано: фундамент, стіни будівлі, бетонне перекриття, вставлені вікна вхідні двері та одні внутрішні двері, проведено водяне опалення.

Згідно зі свідоцтвом про право власності від 26 лютого 2013 року власником магазину, що знаходиться по АДРЕСА_1 , є ОСОБА_1 Вартість основних фондів, які приймаються в експлуатацію складає 56 688 грн.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 01 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 06 грудня 2016 року підлягають частковому задоволенню.

Касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Богодухівського районного суду Харківської області від 20 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 06 грудня 2016 року задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала Апеляційного суду Харківської області від 06 грудня 2016 року, якою залишено без змін рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 01 лютого 2016 року, не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 22, частини першої статті 24, статті 25, частини першої статті 28 КпШС України, чинного на час виникнення спірних правовідносин й набуття майна, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Згідно з статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).

У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України).

Таким чином, виходячи із положень статей 60, 70, 71 СК України та роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди дійшли правильного висновку, що квартира АДРЕСА_2 та автомобіль ВАЗ 21043, номерний знак НОМЕР_1 , набуті за час шлюбу та належать ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності.

При цьому суди не виділяли частки сторін у праві власності на автомобіль, оскільки таких позовних вимог пред`явлено не було.

Разом з тим апеляційний суд, вирішивши питання про поділ майна подружжя, не врахував, що одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у статтях 63, 65 СК України.

При цьому у разі передання подружжям свого спільного сумісного майна до статутного фонду приватного підприємства, заснованого одним із них, майно переходить у приватну власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року № 6-79цс13.

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Зазначений правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України № 6-21цс15 від 11 березня 2015 року.

Також у Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі № 1-8/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України при вирішенні питання відносно правового режиму майна фізичної особи - підприємця зазначено, що приватне підприємство (або його частина), засноване одним із подружжя, - це окремий об`єкт права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять усі види майна, у тому числі вклад до статутного капіталу та майно, виділене з їх спільної сумісної власності.

Проте апеляційний суд не надав доводам сторін належної правової оцінки, не встановив та не дослідив, чи за рахунок належних подружжю коштів побудовано магазин по АДРЕСА_1 , а безпідставно виходив лише з факту набуття майна за час шлюбу.

При цьому судом не зазначено, які докази надано ОСОБА_2 на підтвердження його позовних вимог, що є його процесуальним обов`язком у силу статей 10, 60 ЦПК України 2004 року.

Крім того, у разі доведення, що магазин, який використовує ФОП ОСОБА_1 у підприємницькій діяльності, було побудовано за спільні кошти подружжя, то він поділу між подружжям не підлягає, а його вартість може бути врахована при поділі іншого майна подружжя або шляхом стягнення компенсації за нього.

Таким чином, у порушення статей 212-214, 315 ЦПК України 2004 року апеляційний суд в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частку магазину: у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, не надав належної правової оцінки доводам і доказам сторін, не встановив факт, що джерелом набуття спірного магазину є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, тому дійшов передчасного висновку про задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 .

Також згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Проте суд, визнавши договір про спільну діяльність та договір підряду, укладені 01 жовтня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , не належним доказом, не врахували, що зазначені договори у судовому порядку недійсними не визнані.

Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин ухвала апеляційного суду, якою залишено без змін рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 01 лютого 2016 року, в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалено з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані ОСОБА_1 ухвала Богодухівського районного суду Харківської області від 20 вересня 2016 року та ухвала Апеляційного суду Харківської області від 06 грудня 2016 року, при перегляді ухвали районного суду, постановлені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦПК України 2004 року суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:

1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;

2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної суми грошових коштів, які підлягають стягненню, майно, яке підлягає передачі, або які дії треба виконати;

3) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених ст. 367 цього кодексу.

Отже, частина перша статті 220 ЦПК України 2004 року встановлює вичерпний перелік випадків, у яких може бути ухвалене додаткове рішення. При порушенні питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав суд має відмовити в його ухваленні, постановивши відповідну ухвалу.

Додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених статтею 220 ЦПК України 2004 рокувоно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні.

Відповідно дотексту рішення суду першої інстанції позовні вимоги щодо визнання автомобіля спільною сумісною власністю подружжя було задоволено, а оскільки позовні вимоги щодо виділення частки у праві власності на автомобіль не заявлялися, то суд першої інстанції не мав підстав для ухвалення рішення щодо розподілу автомобіля та ухвалення у цій частині додаткового рішення.

За таких обставин суди дійшли до правильного висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення.

Згідно з статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409 - 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Богодухівського районного суду Харківської області від 20 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 06 грудня 2016 року залишити без задоволення.

Ухвалу Богодухівського районного суду Харківської області від 20 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 06 грудня 2016 року залишити без змін.

Касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 01 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 06 грудня 2016 року задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 06 грудня 2016 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - реєстраційна служба Богодухівського районного управління юстиції Харківської області, про визнання права власності та позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частку магазину скасувати, справу в цій частині передатина новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк