Справа № 1326/1314/12 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/811/2644/18 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2019 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Приколоти Т.І., Мікуш Ю.Р.

секретаря: Фейір К.О.

з участю: прокурора Малетич М.М., представника Академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного - Бречко О.О., ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного на рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 листопада 2012 року у справі за позовом військового прокурора Львівського гарнізону у інтересах держави - Міністерства оборони України в особі Академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова, орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про виселення, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2011 року Військовий прокурор Львівського гарнізону в інтересах держави Міністерства оборони України в особі Академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного звернувся з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова, орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про виселення без надання іншого жилого приміщення.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 20 серпня 2001 року керівництвом Академії сухопутних військ за усним клопотанням гр. ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 було надано у тимчасове користування кімнату №904 будівлі 2/73 за адресою: АДРЕСА_1 для проживання

ОСОБА_7 та ОСОБА_1 зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 .

Спеціального ордеру, передбаченого нормами ЖК України, відповідачам для вселення не видавалось, договір найму житлового приміщення не укладений, відповідачі не перебували та не перебувають у трудових відносинах з Академією, службу в Академії сухопутних військ не проходили та не проходять, у добровільному порядку виселятися із спірної кімнати не бажають.

З урахуванням зазначених обставин позивач просив:

виселити ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_5 , ОСОБА_11 з кімнати АДРЕСА_2 , без надання іншого житлового приміщення;

скасувати реєстрацію ОСОБА_7 , ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1

Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 15 листопада 2012 року у задоволенні позову військового прокурора Львівського гарнізону у інтересах держави - Міністерства оборони України в особі Академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова, орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про виселення осіб без надання іншого житлового приміщення відмовлено.

Додатковим рішенням Франківського районного суду м. Львова від 22 січня 2019 року у задоволенні позовної вимоги військового прокурора Львівського гарнізону у інтересах держави - Міністерства оборони України в особі Академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова, орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про скасування (зняття з реєстрації) ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 відмовлено.

Рішення Франківського районного суду м. Львова суду оскаржила Академія сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного

В апеляційній скарзі посилається на те, що суд, правильно встановивши обставини справи, що відповідачі проживають у спірному житловому приміщенні гуртожитку АДРЕСА_3 без видачі ордера, тобто в супереч ст.ст. 128-129 ЖК України, дав цим обставинам невірну оцінку, а саме, що в суді не здобуто жодних доказів на підтвердження позовних вимог щодо незаконного вселення відповідачів у АДРЕСА_4 ) Академії сухопутних військ.

Крім того, як вбачається з наданої в судовому засіданні відповідачем ксерокопії паспорта ОСОБА_1 ( серія № НОМЕР_1 виданий Самбірським МВ УМВС України у Львівській області) вбачається, що Франківським відділом РАЦС Львівського міського управління юстиції 21.07.2005 року зареєстровано розірвання шлюбу з ОСОБА_7 актовий запис № 249.

Вказує на неправильне встановлення судом фактичних обставин справи, невідповідність висновків суду встановленим обставинам, неправильне застосування норм матеріального права.

Просить рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 листопада 2012 року скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення їх позовних вимог.

Згідно рішення Апеляційного суду Львівської області від 17 вересня 2013 року, яке було залишено без змін ухвалою ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 20 листопада 2013 року апеляційну скаргу Академії сухопутніх військ імені гетьмана Петра Сагайдачного задоволено частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 листопада 2012 року скасовано та ухвалено нове рішення.

Позов військового прокурора Львівського гарнізону задоволено.

Виселено ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_5 , ОСОБА_11 із кімнати АДРЕСА_5 без надання іншого житлового приміщення (т.2 а.с.187-188;233-234).

Рішенням Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» (далі Рішення) визнано прийнятними скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 та встановлено порушення національними судами статті 8 Конвенції відносно них (заяву у частині скарг, поданих ОСОБА_7 , вилучено з реєстру справ відповідно до підпункту «а» пункту 1 статті 37 Конвенції).

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 Рішення зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., серед інших джерел, згадане рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункти 42, 43). Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (див., серед інших джерел, згадане рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункт 44, та рішення від 17 жовтня 2013 року у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції», заява № 27013/07, підпункт «д» пункту 148 та пункт 155).

У своєму Рішенні ЄСПЛ констатував, що рішення про оскаржуване виселення ухвалено Апеляційним судом Львівської області виключно на підставі того, що законного підґрунтя для вселення не було ab initio з огляду на те, що державний заклад, якому належала будівля, не оформив його належним чином. ЄСПЛ із цього приводу визнав, що рішення про виселення було ухвалено компетентним судом у результаті змагального провадження та мало певне підґрунтя у національному законодавстві (пункти 28, 29 рішення).

Разом з тим ЄСПЛ у пунктах 31?33 Рішення зазначив, що оскаржуване рішення не ґрунтувалося на належних підставах, а, отже, не було необхідним у демократичному суспільстві. Коли національні суди дійшли висновку, що вселення не відповідало чинному законодавству, вони надали цьому аспекту першочергове значення, жодним чином не врівноваживши його з аргументами заявників, що цей захід покладе на них надмірний тягар.

Крім того, не було розглянуто, зокрема, питання про те, що з моменту вселення відповідачів до спірного житлового приміщення пройшло дванадцять років, заявники виконали все, що від них вимагалось для належної реєстрації компетентним органом влади їх орендарями, протягом усього відповідного періоду вони добросовісно сплачували всі платежі, пов`язані з орендою.

Як зазначив ЄСПЛ, підхід, застосований національним судами сам по собі є проблематичним, оскільки він призвів до того, що вони не оцінили пропорційність виселення заявників (див., наприклад, рішення від 24 квітня 2012 року у справі «Йорданова та інші проти Болгарії», заява № 25446/06, пункт 123, та рішення від 17 жовтня 2013 року у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції», заява № 27013/07, пункт 156).

Із цього приводу ЄСПЛ звернув увагу на аргумент Уряду України, що будь-яке право на тимчасове проживання у відповідному житловому приміщенні було тісно пов`язане зі статусом військовослужбовця ОСОБА_7 , та що це право було втрачено у зв`язку з його звільненням з військової служби. ЄСПЛ готовий був визнати, що цей аргумент міг бути важливим для вирішення питання щодо пропорційності, проте його не було включено до обґрунтування національного суду, який ухвалив рішення про виселення. Отже, аргументи Уряду України з цього приводу були відхилені (абзац 2 пункту 33 рішення).

ЄСПЛ констатував, що мало місце порушення статті 8 Конвенції (пункт 35 Рішення).

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 06 листопада 2018 року рішення апеляційного суду Львівської області від 17 вересня 2013 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 листопада 2013 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора Малетич М.М. та представника Академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного Бречко О.О. на підтримання апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на її заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей.

Основні засади соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей врегульовано Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Статтею 12 цього Закону закріплено обов`язок держави забезпечувати військовослужбовців жилими приміщеннями в порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом УРСР та іншими нормативно-правовими актами.

Главою 4 «Користування гуртожитками» Житлового кодексу України врегульовано загальні питання надання громадянам житлової площі в гуртожитках.

Відповідно до ст. 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки.

Статтею 128 Кодексу передбачено, що жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

Порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається законодавством Союзу РСР, Житловим кодексом та іншими актами законодавства (ч. 1 ст. 128 ЖК України).

Постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 р. № 208 затверджено Примірне положення про гуртожитки (надалі - Положення).

Згідно з п. 2 цього Положення гуртожитки призначаються для проживання робітників, службовців,... інших громадян на період роботи або навчання.

Пунктом 9 Положення закріплена норма, яка дублює аналогічну норму ст. 128 Житлового кодексу і визначає компетенцію адміністрації підприємства, установи щодо питання надання жилої площі в гуртожитку.

На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи видає громадянинові спеціальний ордер (п. 10 Положення).

Вселення в гуртожиток робітників, службовців проводиться в установленому порядку завідуючим гуртожитку (п. 14 Положення).

Під час вселення, того кого вселяють, ознайомлюють з правилами внутрішнього розпорядку, правами й обов`язками мешканців гуртожитку.

Обов`язки мешканців гуртожитку з однієї сторони та адміністрації - з іншої, закріплено нормами п. 18 та п. 22 Положення відповідно.

Так основними обов`язками особи, яка проживає в гуртожитку є використання жилої площі відповідно до її призначення, своєчасне внесення плати за користування жилою площею і за комунальні послуги. В свою чергу адміністрація підприємства, установи, у віданні якої перебуває гуртожиток, зобов`язана забезпечувати надання мешканцям гуртожитку побутових послуг, фінансування витрат на утримання гуртожитку тощо (п. 22 Положення).

Судом та матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_7 , проходив військову службу в Збройних Силах з 01 серпня1988 року по 25 грудня 2003 року.

З 11 квітня 1994 року перебував на квартирному обліку в військовій частині НОМЕР_2 м. Самбір, а після направлення його до нового місця служби - за цим місцем служби.

Разом з ним на квартирному обліку як член сім`ї військовослужбовця перебувала і ОСОБА_1 , а від часу народження дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_8 й вони.

Згідно наказу ПрикВО №0328 від 18 грудня 1997 року ОСОБА_7 призначено командиром ремонтної роти, батальйону забезпечення учбового процесу ВОС-560200 відділення військової підготовки при державному університеті «Львівська політехніка».

Після прибуття до нового місця служби ОСОБА_7 був зареєстрований за адресою гуртожитку по АДРЕСА_1 , а на підставі рапорту від 2 квітня 1999 року, про зарахування на квартирний облік за новим місцем служби його було зараховано на квартирний облік з сім`єю в складі чотирьох осіб.

На підставі рапорту від 06 липня 2001 року, згідно з рішенням начальника Військового інституту та його заступника по тилу, ОСОБА_7 з сім`єю у складі чотирьох осіб було надано для проживання приміщення № 904 цього гуртожитку, загальною площею 36 м. кв., яке складається із двох кімнат житловою площею 30 м. кв. (а.с.53).

У 2003 році ОСОБА_7 був звільнений з військової служби в запас.

Отже, вселення ОСОБА_7 в гуртожиток було обумовлено проходженням ним військової служби у Відділенні військової підготовки при Державному Університеті «Львівська політехніка», згодом - у Військовому інституті при Державному Університеті «Львівська політехніка» (на цей час Академія). Це вселення в гуртожиток носило офіційний характер, здійснювалось уповноваженою на це особою згідно з рішенням відповідного військового начальника, а тому - покликання позивача на ч. З ст. 116 ЖК України як на підставу про виселення без надання іншого житлового приміщення є безпідставним.

Обґрунтовуючи свої вимоги про виселення відповідачів з гуртожитку, позивач покликається також на ст. 132 ЖК України, якою врегульовано питання виселення з гуртожитків.

Втім, відповідно до положень частини другої цієї статті працівники підприємств, які поселилися в гуртожиток в зв`язку з роботою, можуть бути виселені без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.

Осіб, які припинили роботу з інших підстав, - може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Як зазначено вище, наказом Міністра оборони України від 28 листопада 2003 року № 652 ОСОБА_7 було звільнено з військової служби в запас у зв`язку із скороченням штатів із залишенням на квартирному обліку та правом на позачергове одержання житла.

На підставі цього наказу наказом по Управлінню Західного оперативного командування від 24 грудня 2003 № 151 ОСОБА_7 було виключено зі списків особового складу Управління.

Така підстава звільнення ОСОБА_7 з військової служби, є тією обставиною, яка виключає можливість позбавлення його та членів його сім`ї житла (виселення) без надання іншого впорядкованого відповідно до умов, передбачених законодавством України.

Також на час постановлення рішення судом першої інстанції у спірному житловому приміщенні проживала та була зареєстрована неповнолітня ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Колегія зазначає, що право дитини на житло передбачено Конвенцією «Про права дитини» (від 20 листопада 1989р.) із змінами схваленими резолюцією 50/155 Генеральної асамблеї ООН від 12 грудня 1995р.

Як зазначено у ст.7 «Конвенції» дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов`язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства.

Відповідно до ст.16 «Конвенції» жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність.

Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання.

Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом (ч.3 ст.27 Конвенції).

Як зазначено у ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» - держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Діти-члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Орган опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Відповідно до ч.3 ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону.

Як зазначено у ч.1 ст.15 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» до груп ризику щодо втрати житла або права на його використання, серед інших, належать особи які не мають власного житла та проживають в орендованих приміщеннях, у знайомих, родичів, друзів тощо.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача про виселення відповідачів з неповнолітньою дитиною з кімнати АДРЕСА_6 , без надання іншого житлового приміщення суд першої інстанції звернув увагу на положення Сімейного кодексу (ст.177), захистив права неповнолітньої та її права на житло.

Розірвання шлюбу між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 не впливає на законність рішення суду першої інстанції і не є підставою для задоволення апеляційної скарги позивача.

ОСОБА_1 була поселена в кімнату АДРЕСА_7 (будівлі 2/73) Академії сухопутних війсь імені гетьмана Петра Сагайдачного, що за адресою: м. Львів, вул.Гвардійська,32, як член сім`ї основного наймача, продовжує там проживати по даний час, іншого житла у власності не має. Тому доводи апеляційної скарги в цій частині також є необґрунтованими.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не убачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ст.374 ст.ст.375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 листопада 2012 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 22 квітня 2019 року.

Головуючий : Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.