Постанова

Іменем України

10 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 556/624/17

провадження № 61-34569св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Рівненської області від 05 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Ковальчук Н. М., Григоренка М. П., Шеремет А. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У квітні 2017 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання права власності за набувальною давністю.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачі зазначили, що житловий будинок АДРЕСА_1 належав ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. У березні 1996 року вони з дозволу цивільної дружини ОСОБА_7 - ОСОБА_8 вселились до вказаного житлового будинку, яким користуються відкрито та безперервно. Вказана обставина визнана сторонами та не підлягає доказуванню відповідно до положень частини першої статті 61 ЦПК України 2004 року.

Враховуючи наведене, позивачі просили визнати за ними право спільної сумісної власності на житловий будинок та інші господарські будівлі, які розташовані по АДРЕСА_1, за набувальною давністю.

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 05 липня 2017 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право спільної сумісної власності за набувальною давністю на житловий будинок із господарськими будівлями АДРЕСА_1. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачі добросовісно заволоділи спірним житловим будинком, який на час їхнього вселення був вільним, а вони в свою чергу не знали, і не могли знати про відсутність у них такого права.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 05 вересня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що позивачі при вселенні в спірний будинок знали про те, що він належить іншій особі, та погодились з часом сплатити кошти за проживання в ньому особі, з дозволу якої вони вселились у вказане житлове приміщення, що свідчить про те, що їм було відомо про відсутність у них підстав для набуття права власності на спірне житло. Обставини безперешкодного володіння спірним житлом, його утримання, здійснення капітального та поточного ремонту, оплати комунальних та страхових платежів, не дають позивачам права володіти, користуватися та розпоряджатися спірним будинковолодінням, обмежуючи при цьому права дійсного власника будинку, яким є відповідач у справі.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У вересні 2017 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Рівненської області від 05 вересня 2017 року, в якій просять скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявники вказують на те, що вони в березні 1996 року з дозволу цивільної дружини ОСОБА_7 - ОСОБА_8 вселились до вказаного житлового будинку, з цього часу відкрито ним користуються, зареєстровані за вказаною адресою більше десяти років, сплачують всі податки та рахунки, які надходять на їх ім'я за вказаною адресою, протягом всього часу їхнього проживання у будинку до них ніхто не звертався з вимогою про виселення. Висновки апеляційного суду про те, що при вселенні до спірного житла вони знали про його належність іншій особі, не відповідають дійсності, цей будинок на момент їх вселення ОСОБА_8 не належав, а його власник на той час помер. Тобто більше 20 років вони безперервно, відкрито та добросовісно володіють та користуються спірним домоволодінням, вважаючи його своєю власністю, несуть усі обов'язки власника з утримання вказаного майна.

У грудні 2017 року представник ОСОБА_6 - ОСОБА_9 подала заперечення на касаційну скаргу, в яких вказала, що твердження заявників про те, що після смерті ОСОБА_7 ніхто не прийняв спадщину безпідставні, оскільки останній помер у 1985 році, а ОСОБА_6, яка на час його смерті була малолітньою, проживала разом із батьком, а отже, вступила у фактичне володіння спадщиною, однак із урахуванням її віку управління майном від імені здійснювала її мати - ОСОБА_8 Враховуючи наведене, просила рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подання заперечень на неї.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ЦПК України (у редакції на час його ухвалення) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що спірний житловий будинок АДРЕСА_1 належав ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

У березні 1996 року позивачі з дозволу цивільної дружини ОСОБА_7 - ОСОБА_8 вселились до вказаного житлового будинку, яким користуються відкрито та безперервно.

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 03 лютого 2015 року у справі № 556/109/15-ц за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_10 про визнання права власності, за ОСОБА_6 у порядку спадкування за законом визнано право власності на житловий будинок та інші господарські будівлі, що розташовані по АДРЕСА_1, після смерті батька ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Рішення суду набрало законної сили.

Таким чином, відповідач є власником спірного домоволодіння, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 14 січня 2016 року та витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25 лютого 2015року та від 14 січня 2016року.

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У частині першій статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Аналіз указаної норми дає підстави для висновку, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.

При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Отже суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто саме на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

Враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням вказаних обставин і вимог, дійшов правильного висновку про відсутність визначених статтею 334 ЦК України правових підстав для задоволення позову, оскільки як встановлено рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 03 лютого 2015 року, яке набрало законної сили, ОСОБА_6 прийняла спадщину після смерті свого батька ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, шляхом фактичного володіння спадковим майном, при цьому вказаним рішенням за нею визнано право власності на спірний будинок, тобто відповідач є власником будинку, на який позивачі просять визнати за ними право власності в порядку набувальної давності.

Доводи касаційної скарги про те, що позивачі більше 20 років безперервно, відкрито та добросовісно володіють та користуються спірним домоволодінням, вважаючи його своєю власністю, несуть усі обов'язки власника з утримання вказаного майна, а тому є всі підстави для визнання за ними права власності на вказаний будинок за набувальною давністю, не заслуговують на увагу, оскільки по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Рівненської області від 05 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик