Справа № 450/2762/18 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/811/787/19 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів: Крайник Н.П. та Шеремети Н.О.,

за участю: секретаря Цапа П.М.;

адвоката ОСОБА_2 представника ТзОВ «Зерцало»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 21 січня 2019 року та ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 лютого 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Зерцало» про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в якому просив скасувати наказ директора ТзОВ «Зерцало» № 2-к від 28.12.2017 року про звільнення позивачки з посади палітурника, поновити її на посаді палітурника та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, що 28.12.2017 року директор ТзОВ «Зерцало» виніс наказ № 2-к про звільнення позивачки з посади палітурник за власним бажанням. Цей наказ позивачка отримала 16.01.2018 року разом з трудовою книжкою. Вважає даний наказ незаконним, оскільки 30.03.2015 року надіслала поштою на адресу ТзОВ «Зерцало» заяву, в якій просила звільнити її за угодою сторін на підставі ч.1 ст. 36 КЗпП України, проте така заява не була задоволена керівництвом ТзОВ «Зерцало», оскільки не були узгоджені умови звільнення. Підприємство повідомляло її про необхідність прибути для узгодження умов звільнення та отримання трудової книжки, однак у звязку з доглядом за дитиною-інвалідом першої групи вона не мала змоги прийти на підприємство. Проти звільнення її за власним бажанням з ініціативи працівника вона заперечує. Наказ про звільнення вона отримала 16.01.2018 року, а 16.02.2018 року подала засобами поштового звязку позовну заяву до суду, однак внаслідок помилки таку отримала представник Пустомитівського відділення державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Львівської області. (а.с. 1-3).

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 21 січня 2019 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано невірним формулювання причини звільнення ОСОБА_3 з Товариства з обмеженою відповідальністю «Зерцало».

Змінено формулювання причини звільнення ОСОБА_3 з Товариства з обмеженою відповідальністю «Зерцало» «за власним бажанням», вказавши формулювання причини звільнення - за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України) з 28.12.2017 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с. 82-86).

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 лютого 2019 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивачки ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат (а.с. 93-94).

Вище згадані рішення та ухвалу оскаржила позивачка.

Апелянт просить оскаржувані рішення та ухвалу скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, покликаючись на порушення норм матеріального і процесуального права.

Вважає помилковим застосування до спірних правовідносин частини 3 ст. 235 КЗпП України, оскільки частиною 1 ст. 235 КЗпП України встановлено, що у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір, а відтак вважає, що у разі відсутності законних підстав для звільнення працівник може бути лише поновленим на роботі.

Звертає увагу на те, що частиною 2 статті 141 ЦПК України встановлено, що у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а відтак вважає, що оскільки суд частково задовольнив її позов, то й судові витрати повинні бути розподілені пропорційно (а.с. 103).

Апелянт та її представник, адвокат ОСОБА_4, будучи своєчасно належним чином повідомленими про час і місце апеляційного розгляду справи (а.с. 120, 121), в судове засідання не зявилися і про причини такої неявки суд не повідомили, що (у відповідності до частини 2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення доводів апеляційної скарги зі сторони представника відповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Статтями 12 і 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 1 ст. 82 ЦПК України що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.

За змістом статті 43 Конституції України та статті 2 КЗпП України, право громадянина на працю є правом на таку працю, яку він вільно вибирає, чи на таку працю, на яку він вільно погоджується, а використання примусової праці забороняється.

Позивачка/апелянт визнає та не оспорює той факт, що 30.03.2015 року нею було подано відповідачу заяву саме про її звільнення з роботи.

Те, що позивачка мала на меті саме припинити свої трудові відносини з відповідачем свідчить також і рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 01.02.2017 року, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 10.10.2017 року, яким їй було відмовлено у позові до ТзОВ «Зерцало», у якому вона просила стягнути з відповідача заробітну плату за час затримки видачі їй трудової книжки при її звільненні з роботи (а.с. 11-13).

Своє бажання про звільнення з роботи позивачка підтвердила також і заявою від 19.12.2017 року, якою вона повідомляла відповідача, що не може прийти на підприємство, оскільки доглядає за дитиною з інвалідністю, а тому просить «провести (з нею) розрахунок і надіслати (їй) трудову книжку поштою» (а.с. 8).

За вище наведених обставин відповідач просто зобовязаний був звільнити позивачку з роботи. При цьому відповідачем у наказі від 28.12.2017 року № 2-к було неправильно сформульовано причину звільнення - «за власним бажанням», а не «за угодою сторін», як про це просила позивачка.

Як вбачається зі змісту статті 235 КЗпП України, «формулювання причин звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству» (частина 3) не ідентично «звільненню без законної підстави» (частина 1), а відтак у суду були відсутні правові підстави для поновлення позивачки на роботі на підставі неправильного формулювання причин її звільнення.

За наведених обставин доводи апеляційної скарги про звільнення позивачки «без законної підстави» не відповідають фактичним обставинам справи, а тому до уваги прийматися не можуть.

У вище згаданій частині 3 статті 235 КЗпП України міститься імперативна норма, яка зобовязує суд у разі визнання формулювання причин звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Позовна заява не містила вимоги про зміну формулювання причин звільнення і такі зміни судом були внесені в силу імперативної норми закону: при цьому жодна із заявлених позовних вимог судом задоволеною не була.

За наведених обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для частково відшкодування позивачці за рахунок відповідача понесених нею витрат на професійну правничу допомогу (оскільки докази про понесення позивачкою інших судових витрат у матеріалах справи відсутні), а тому приходить до висновку про відсутність правових підстав для скасування ухвали Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 лютого 2019 року про відмову у задоволенні заяви представника позивачки про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив судові рішення по справі з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для скасування цих рішень відсутні і апеляційну скаргу на них слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 21 січня 2019 року та ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 лютого 2019 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 24 квітня 2019 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Крайник Н.П.

ОСОБА_5