П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/14522/13-ц

Провадження № 22-ц/4815/530/19

Рішення (вступна і резолютивна частини) ухвалено

Рівненським міським судом Рівненської області

у м. Рівне 24 жовтня 2013 року об 11 год. 53 хв.

Повний текст рішення складено: не зазначено

Головуючий в суді першої інстанції: Денисюк П.Д.

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Шимків С.С., Ковальчук Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 жовтня 2013 року в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У серпні 2013 року в суд звернулося Публічне акціонерне товариство "Акцент-Банк" (далі - ПАТ "Акцент-Банк" або банк) з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. Мотивуючи позов, вказувалося про прострочення позичальником своїх зобов'язань перед банком відповідно до договору № ABROCC9FCC0963 від 04 березня 2011 року. Внаслідок невиконання умов договору утворилася заборгованість, розмір якої становить 101 708,45 гривень, де: 18 471,33 гривень складає заборгованість за кредитом, 25,58 гривень - заборгованість за процентами за користування кредитом, 7 980 гривень - заборгованість за комісією за користування кредитом, 69 909,09 гривень пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 500 гривень - штраф (фіксована частина) та 4 819,45 гривень - штраф (процентна складова).

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 24 жовтня 2013 року позов задоволено і стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ "Акцент-Банк" 101 708,45 гривень заборгованості за кредитним договором № ABROCC9FCC0963від 04 березня 2011 року та 1 017,08 гривень судового збору.

13 грудня 2018 року представником відповідача - ОСОБА_3 подано заяву про перегляд заочного рішення, яке, зокрема містило вимогу про поновлення строку на подання такої заяви.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 01 лютого 2019 року заяву залишено без задоволення. Роз'яснено ОСОБА_2 право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.

Згодом, 25 лютого 2019 року на заочне рішення суду представником відповідача подано апеляційну скаргу. На її обґрунтування покликався на незастосування місцевим судом ч. 3 ст. 551 ЦК України щодо зменшення розміру неустойки, якщо він значно перевищує розмір збитків. Хоча Верховний Суд України у постанові від 14 вересня 2016 року в справі № 6-473цс16 наголосив на застосуванні зазначеної норми в незалежності від існування заяви сторони у справі. Заразом заявлена банком вимога про стягнення штрафу, суперечить положенням ст. 61 Конституції України, адже відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності. Не законною є й вимога про стягнення комісії, тому що банк не зазначив за які саме послуги, що надаються споживачу вона нараховувалась. Помимо цього вважав, що позов подано з пропуском строку позовної давності, оскільки прострочення кредиту виникло 05 травня 2011 року, а банк звернувся до суду лише в червні 2013 року. Між тим, строк стягнення неустойки відповідно до п.1 ч.1 ст. 258 ЦК України обмежено одним роком. При цьому збільшений умовами та правилами кредитного договору строк позовної давності не може бути застосований, позаяк на це була відсутня письмова згода ОСОБА_2 Разом з тим, посилався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року справа № 200/11343/14ц, де роз'яснено право відповідача заявити про застосування позовної давності у заві про перегляд заочного рішення, а в разі відмови суду першої інстанції у задоволенні такою заяви, право заявити про застосування строків позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Тому відповідно до заявив про застосування судом наслідків спливу позовної давності, передбачених ст. 267 ЦК України.

З урахуванням наведеного просив рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 жовтня 2013 року скасувати; позовні вимоги ПАТ "Акцент-банк" до ОСОБА_2 задовольнити частково, стягнувши з останнього 18 471, 33 гривню заборгованості за кредитом та 25,58 гривень заборгованості по процентам за користування кредитом, відмовивши в іншій частині. Стягнути з ПАТ "Акцент-банк" на користь ОСОБА_2 508,54 гривень судового збору в порядку ч.10 ст. 141 ЦПК України.

Відзив на апеляційну скаргу позивачем не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи представника відповідача, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Матеріалами справи встановлено, що 04 березня 2011 року між ПАТ "Акцент-Банк" та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № ABROCC9FCC0963, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику 19 000 гривень кредиту в термін до 03 березня 2014 року, в обмін за це останній зобов'язався повернути кредитні кошти, сплатити відсотки, винагороди, комісії в зазначені в заяві, умовах та правилах надання банківських послуг строки (а.с. 5). Договір складається із заяви позичальника, а також Умов та правил надання банківських послуг та тарифів.

Спірні відносини між сторонами виникли з приводу невиконання ОСОБА_2 своїх договірних кредитних зобов'язань перед банком, внаслідок чого виникла заборгованість, яку позивач вимагає стягнути на свою користь із позичальника.

Відповідно до ст.ст. 1054, 1050, 526, 527, 530 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного вкидання зобов'язання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Приходячи до переконання про часткове задоволення апеляційної скарги, колегія суддів бере до уваги, що в спірних правовідносинах діє презумпція винуватості боржника, тоді як ОСОБА_2 не заперечує заборгованості за кредитом та нарахованих процентах за його користування.

В той самий час, апеляційний суд не може погодитись із заявленим розміром пені та вимогами про стягнення комісії та штрафів.

Оскільки розмір пені - 69 909,09 гривень значно перевищує розмір самої заборгованості за кредитом - 18 471,33 гривню, то його необхідно зменшити до розміру останнього.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, розмір пені повинен становити 18 471,33 гривню.

Щодо стягнення комісії за користування кредитом у розмірі 7 980 гривень.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (діючих на час укладення договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Вирішуючи спір у частині стягнення з відповідача на користь банку комісії, суд попередньої інстанцій не звернув уваги на те, що банк не вказав, за які саме його дії встановлена така комісія та які послуги за вказану комісію надаються відповідачу, а тому така вимога є нікчемною.

Зазначений висновок узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, висловленими у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

Щодо одночасного стягнення пені та штрафів, про що заявлено позивачем, то апеляційний суд звертає увагу, що цивільно-правова відповідальність - це покладання на правопорушника заснованих на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконаного обов'язку нової, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нової додаткової. Покладання на боржника нових додаткових обов'язків як міри цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у разі стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Згідно зі ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, тому їх одночасне застосування за одне і те ж порушення - термін виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України про заборону подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме правопорушення.

Таким чином, застосування штрафів та пені за одне й те ж саме правопорушення - прострочення кредитного зобов'язання суперечить вимогам закону і обставинам справи.

Тому до стягнення належить лише пеня у зменшеному розмірі - 18 471,33 гривня. Стягнення ж різниці у розмірі пені - 51 437,76 гривень (69 909,09 гривень - 18 471,33 гривню), а також штрафів у повному обсязі - до задоволення не підлягають.

Як убачається, суд першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин уваги на наведені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.

Разом з тим, апеляційним судом взято до уваги посилання автора апеляційної скарги на постанову Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року справа № 200/11343/14ц щодо права відповідача заявити про застосування строків позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення щодо вимоги про стягнення пені.

Втім, наслідки пропуску строку позовної давності не можуть бути застосовані до всієї суми пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за кредитним договором.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки у вигляді сплати неустойки.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність в один рік.

Отже аналіз наведених норм ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України: від 25 травня 2016 року у справі № 6-1138цс15; від 03 вересня 2014 року у справі № 6-100цс14, відповідно до якого за правилами п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання не може перевищувати одного року.

Поготів, розмір пені при застосуванні наслідків пропуску позовної давності становитиме 31 570,20 гривень, тобто все одно буде більшим, ніж основна заборгованість за кредитом.

Тому з урахуванням наслідків пропуску позовної давності та вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України стягненню підлягає пеня, яка буде рівнозначною за розміром сумі основної заборгованості.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Спонуканнями для скасування оскаржуваного заочного рішення та прийняття нової постанови - про стягнення із ОСОБА_2 на користь ПАТ "Акцент- Банк" 18 471,33 гривню заборгованості за кредитом, 25,58 гривень заборгованості за процентами з користування кредитом та 18 471,33 гривню пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, що потягло неправильне застосування норм матеріального права.

Частинам 1, 2, 10, 13 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Беручи до уваги понесений позивачем при подачі позовної заяви судовий збір в сумі 1 017,08 гривень, на його користь з відповідача з огляду на часткове задоволення позову підлягають стягненню 369,84 гривень (101 708,45 гривень заявлених позовних вимог : 36 968,24 гривень задоволених позовних вимог = 2,75 частина задоволених вимог; 1 017,08 гривень : 2,75 = 369,84 гривень.

В свою чергу, за подання апеляційної скарги відповідач сплатив судовий збір в сумі 1 525,62 гривень.

Таким чином, з ПАТ "Акцент банк" на користь відповідача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання ним апеляційної скарги в розмірі 971,73 гривні (101 708,45 гривень заявлених позовних вимог : 64 740,21 вимог у задоволенні яких позивачеві відмовлено = 1,57 частина вимог в задоволенні яких відмовлено; 1 525,62 : 1,57 = 971,73, гривень.).

Отже, різниця судового збору, яка підлягає стягненню з банку на користь ОСОБА_2 складає 601,89 гривню (369,84 гривень - 971,73, гривень ).

На підставі ст.ст. 267, 1054, 1050, 526, 527, 530, 551, 611, 614 ЦК України, керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити, а заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 жовтня 2013 року скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк" 18 471 (вісімнадцять тисяч чотириста сімдесят одну ) гривню 33 копійки заборгованості за кредитом, 25 (двадцять п'ять) гривень 58 копійок заборгованості за процентами з користування кредитом, 18 471 (вісімнадцять тисяч чотириста сімдесят одну) гривню 33 копійки пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором та 601 (шістсот одну) гривню 89 копійок судового збору.

Відмовити Публічному акціонерному товариству "Акцент-Банк" в решті позовних вимог до ОСОБА_2, а саме про стягнення пені у розмірі 51 437,76 гривень, 7 980 гривень заборгованості за комісією за користування кредитом, 500 гривень штрафу (фіксована частина) та 4 819,45 гривень - штрафу (процентна складова).

Позивач: Публічне акціонерне товариство "Акцент-Банк"; вул. Батумська, 11, м. Дніпро, 49094, Україна; ; МФО: 307770.

Відповідач: ОСОБА_2; АДРЕСА_1; НОМЕР_1, виданий Рівненським МВ УМВС України в Рівненській області 04.12.2009 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.С. Шимків

Н.М. Ковальчук