Постанова

Іменем України

08 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 752/2131/17

провадження № 61-3595св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЖуравельВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

треті особи: територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Голосіївського району м. Києва, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ніколіца В. Ф.,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 та її представника - ОСОБА_8 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 червня 2018 року у складі судді Хоменко О. Л. та постанову Київського апеляційного суду від 30 січня 2019 року у складі колегії суддів: Болотова Є. В., Лапчевської О. Ф., Музичко С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог скарги

У січні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та просила усунути їх від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_9

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_9, яка за життя звернулася до територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Голосіївського району м. Києва із заявою про прийняття її на обслуговування, надання соціальної допомоги вдома, як одинокій.

22 вересня 2011 року ОСОБА_9 склала заповіт на ім'я позивача.

У квітні 2016 року ОСОБА_5, яка є рідною сестрою померлої ОСОБА_9, звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом про визнання недійсним заповіту, складеного ОСОБА_9 на користь ОСОБА_4

ОСОБА_9 на момент складання заповіту на ім'я позивача отримувала маленьку пенсію, страждала на хронічні захворювання та у зв'язку зі зниженням рухової активності потребувала постійної сторонньої допомоги, тому ОСОБА_4 здійснювала догляд за нею.

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які є родичами померлої, ухилялися від надання ОСОБА_9 будь-якої допомоги, тому ОСОБА_4 просила усунути їх від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_9

Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанції

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 07 червня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 30 січня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з недоведеності позивачем того, що відповідачі свідомо ухилялися від надання допомоги ОСОБА_9, яка перебувала у безпорадному стані та потребувала надання допомоги саме відповідачами.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У лютому 2019 року ОСОБА_4 та її представник - ОСОБА_8 подали касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 червня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 січня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом не надано належної оцінки доказам щодо ухилення відповідачів від надання допомоги спадкодавцю, яку остання потребувала. Судом при розгляді цивільної справи № 752/5238/16-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним безпідставно відмовлено ОСОБА_4 у прийнятті зустрічного позову про усунення від права на спадкування ОСОБА_5

Представник ОСОБА_5 - ОСОБА_10 направила відзив на касаційну скаргу, в якому просила залити її без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін.

Позиція Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що ОСОБА_5 є рідною сестрою, а ОСОБА_6 - племінницею ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_9 на день смерті належала квартира АДРЕСА_1.

13 липня 2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11 посвідчено заповіт, складений ОСОБА_9, яким все належне їй майно вона заповіла племінниці ОСОБА_6

22 вересня 2011 року ОСОБА_9 склала новий заповіт, яким все належне їй майно заповіла ОСОБА_4

22 жовтня 2015 року позивач звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ніколіци В. Ф. із заявою про прийняття спадщини за заповітом.

02 березня 2016 року ОСОБА_5 (сестра померлої) також звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ніколіци В. Ф. із заявою про прийняття спадщини за законом.

Відповідно до частини п'ятої та шостої статті 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов'язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ.

Факт ухилення від виконання обов'язку щодо утримання спадкоємців встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Встановивши, що надані позивачем висновки комісії ЦРП Шевченківського району м. Києва, історії хвороби та медичні висновки не підтверджують того, що ОСОБА_9 перебувала у безпорадному стані та потребувала допомоги саме відповідачів, з урахуванням тієї обставини, що позивачем не доведено свідомого ухилення відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 від надання допомоги спадкодавцю, суди дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги щодо неналежної оцінки судами показань свідків, фіскальних чеків, які підтверджують понесені позивачем витрати на догляд за ОСОБА_9, медичної документації та інших зібраних у справі доказів зводяться до їх переоцінки та незгоди заявника із висновками судів щодо оцінки доказів, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Посилання у скарзі на те, що судом розглядається справа за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним і в цій справі ОСОБА_4 було відмовлено у прийнятті до спільного розгляду зустрічного позову про усунення від права на спадкування ОСОБА_5 колегія суддів відхиляє, оскільки вказані процесуальні дії суду в іншій справі не впливають на правильність ухвалених рішень.

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_4 та її представника - ОСОБА_8 залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 червня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 січня 2019 року без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та її представника - ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 червня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н.О. Антоненко

В.І. Крат