Постанова

Іменем України

22 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 176/3792/14-ц

провадження № 61-24426св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), ЛеськоА. О., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Комунальний вищий навчальний заклад «Інститут підприємництва «Стратегія» Дніпропетровської обласної ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2017 року в складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Свистунової О. В., Красвітної Т. П.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Комунального вищого навчального закладу «Інститут підприємництва «Стратегія» Дніпропетровської обласної ради (далі - КВНЗ «Інститут підприємництва «Стратегія») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації за невикористану відпустку.

Позовна заява мотивована тим, що з 28 липня 1993 року він працював на посаді старшого викладача.

Наказом КВНЗ «Інститут підприємництва «Стратегія» від 17 листопада 2014 року № 251-к/тр з 18 листопада 2014 року переведений з 1,0 ставки на 0,04 ставки старшого викладача кафедри «Менеджмент і соціальна робота».

Наказом КВНЗ «Інститут підприємництва «Стратегія» від 17 листопада 2014 року № 252-к/тр звільнений з роботи через незгоду із істотними змінами умов праці.

Вважав звільнення незаконним за сукупністю підстав, передбачених пунктами 2.3, 5.10 колективного договору та Законами України «Про вищу освіту», «Про освіту», «Про наукову і науково-технічну діяльність», КЗпП України. Зокрема, через те, що його звільнили на початку року, а не в кінці (пункт 15 додатку до колективного договору); відповідач здійснив прийом нових працівників, не забезпечивши продуктивної зайнятості працюючих (пункт 2.3); через порушення відповідачем права на захист професійної честі, гідності згідно з пунктом 18 додатку колективного договору.

Також його не повідомили про зміну систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад, що відповідно до статті 32 КЗпП України стосується істотних умов праці.

Він є членом профспілки працівників освіти і науки України, подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору із ним на виборному органі профспілки у його присутності не розглядалось.

При звільненні відповідач не в повному обсязі виплатив компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за період 29 жовтня 2013 року - 29 серпня 2014 року.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просив поновити його на роботі на посаді старшого викладача КВНЗ «Інститут підприємництва «Стратегія» з 19 листопада 2014 року, скасувати накази від 17 листопада 2014 року № 251-к/тр, від 17 листопада 2014 року № 252-к/тр, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 85 145,78 грн за період з 19 листопада 2014 року до 05 грудня 2016 року, компенсацію за 41 календарний день невикористаної щорічної відпустки за період з 29 жовтня 2013 року до 29 серпня 2014 року в сумі 5 370,59 грн, стягнути з відповідача на його користь судові витрати.

Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2016 року в складі судді Павловської І. А. з урахуванням ухвали Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2016 року про виправлення описки позов задоволено частково.

Визнано незаконними та скасовано накази в. о. ректора КВНЗ «Інститут підприємництва «Стратегія» від 17 листопада 2014 року № 251-к/тр та від 18 листопада 2014 року№ 252-к/тр.

Поновлено ОСОБА_4 на роботі на посаді старшого викладача кафедри менеджмента та соціальної роботи КВНЗ «Інститут підприємництва «Стратегія» з 19 листопада 2014 року.

Стягнуто з КВНЗ «Інститут підприємництва «Стратегія» на користь ОСОБА_4 85 012,51 грн, з яких: 79 641,92 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 5 370,59 грн невиплаченої компенсації за невикористану відпустку.

У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі середньомісячного заробітку ОСОБА_4 - 3 471,33 грн, допущено до негайного виконання.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що в наказах не зазначено про зміну істотних умов праці ОСОБА_4, з якими змінами в організації виробництва та праці це пов'язано.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2017 року рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2016 року в частині задоволення позову скасовано, у задоволенні позову про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та невиплаченої компенсації за невикористану відпустку відмовлено. У решті рішення залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що у зв'язку з відмовою позивача від продовження роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці, якими, зокрема є його переведення з 1,0 ставки на 0,04 ставки старшого викладача кафедри «Менеджмент і соціальна робота», що потягло за собою зменшення робочого часу та заробітної плати позивача, про такі зміни істотних умов праці позивача було повідомлено за два місяці відповідно до вимог статті 32 КЗпП України, звільнення позивача з роботи на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України є правомірним.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що у відповідача відбулась зміна істотних умов праці, чого не взяв до уваги суд апеляційної інстанції.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд установив, що ОСОБА_4 з 28 липня 1993 року перебував у трудових відносинах з КВНЗ «Інститут підприємництва «Стратегія» та з 07 вересня 2012 року обіймав посаду старшого викладача кафедри «Управління і підприємництво», яка у лютому 2013 року перейменована у кафедру «Менеджмент та соціальна робота».

17 вересня 2014 року ОСОБА_4 попереджено про зміну істотних умов праці під підпис, зокрема про те, що з 18 листопада 2014 року він буде переведений з 1,0 ставки на 0,04 ставки старшого викладача кафедри «Менеджмент і соціальна робота». ОСОБА_4 роз'яснені положення статті 32 КЗпП України щодо права на свій розсуд погодитися зі зміною істотних умов праці або відмовитися від продовження роботи в нових умовах та положення пункту 6 статті 36 КЗпП України про те, що у разі відмови від роботи в нових умовах трудовий договір з ним буде припинено з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку, згідно зі статтею 44 КЗпП України.

Наказом в. о. ректора від 17 листопада 2014 року № 251-к/тр про переведення науково-педагогічних працівників, в тому числі й ОСОБА_4, було переведено з 1,0 ставки на 0,04 ставки старшого викладача кафедри «Менеджмент і соціальна робота».

ОСОБА_4 із переведенням на 0,04 ставки не погодився, про що зазначив у наказі.

Наказом в. о. ректора КВНЗ «Інститут підприємництва «Стратегія» від 18 листопада 2014 року № 252-к/тр ОСОБА_4 звільнений 18 листопада 2014 року з посади старшого викладача на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України з підстав відмови від продовження роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 частково, суд першої інстанції посилався на те, що в наказах не зазначено про зміну істотних умов праці ОСОБА_4, які відповідач планував ввести, з якими змінами в організації виробництва та праці це пов'язано.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову та відмовляючи у позові в цій частині, зазначав, що згідно з частиною першою статті 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до частини третьої статті 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Таким чином, до зміни істотних умов праці відноситься: зміна систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інше.

Із аналізу частини третьої статті 32 КЗпП України слідує, що у разі, коли роботодавець лише за умов зміни в організації виробництва та праці планує змінити систему та розмір оплати праці, пільг, режиму роботи, встановити або скасувати неповний робочий час, суміщення професій, зміну розрядів або найменування посад він має попередити працівника про це не пізніше, ніж за два місяці. Попереджаючи працівника про таку зміну істотних умов праці, роботодавець має чітко зазначити, які саме істотні умови праці зміняться, оскільки саме конкретизація змін істотних умов праці у попереджені дає змогу працівнику свідомо вирішити для себе питання, чи має він намір продовжувати дію трудового договору з конкретним працедавцем.

Припинення трудового договору за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо). Відмова працівника укласти контракт може бути підставою для припинення трудового договору за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України у тому разі, коли відповідно до законодавства така форма трудового договору для цього працівника була обов'язкова.

Тобто, якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, трудовий договір припиняється за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Позивача попереджено про зміну істотних умов праці під підпис за два місяці до винесення наказу від 17 листопада 2014 року № 251-к/тр про переведення науково-педагогічних працівників, відповідно до якого позивача переведено з 1,0 ставки на 0,04 ставки старшого викладача кафедри «Менеджмент і соціальна робота», позивач не погодився з таким переведенням, про що зазначив у наказі.

Отже, у зв'язку з відмовою позивача від продовження роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці, якими зокрема є його переведення з 1,0 ставки на 0,04 ставки старшого викладача кафедри «Менеджмент і соціальна робота», що потягло за собою зменшення робочого часу та заробітної плати, про зміни істотних умов праці позивача повідомлено за два місяці відповідно до вимог статті 32 КЗпП України, відповідач правомірно звільнив позивача з роботи на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України з підстав відмови від продовження роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці.

Суд касаційної інстанції вважає, що такі висновки відповідають вимогам закону та не суперечать обставинам, що мають значення для справи, судом апеляційної інстанції правильно застосовано закон, який підлягав до застосування, тому підстав для скасування рішення немає.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідач, звільняючи ОСОБА_4 з роботи не врахував його переважне право на залишення роботі з огляду на кваліфікацію та стаж роботи, не отримав попередню згоду первинного профспілкового комітету на його звільнення є безпідставними, оскільки позивач звільнений з роботи з підстав, які не передбачають такого обов'язку роботодавця.

Наказом від 17 вересня 2014 року ОСОБА_4 попереджено про зміну істотних умов праці у зв'язку з зменшенням кількості студенів та обсягу викладання дисциплін на кафедрі.

Інші доводи касаційної скарги на законність рішення суду апеляційної інстанції не впливають та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

А.О. Лесько

С.П. Штелик