Номер провадження 2/754/608/19
Справа №754/3347/17
РІШЕННЯ
Іменем України
(повне рішення суду виготовлено 26 квітня 2019 року)

23 квітня 2019 року м. Київ, Деснянський районний суд м. Києва, суддя: Грегуль О.В., секретар судового засідання: Дорошенко В.В., номер справи: 754/3347/17
Служба зовнішньої розвідки України позивач
ОСОБА_1 відповідач
Вимоги позивача: визнання особи такою, що втратила право користування службовим приміщенням та виселення з службового приміщення
ОСОБА_2 представник позивача
ОСОБА_3 адвокат відповідача
ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування службовим жилим приміщенням та виселення з службового жилого приміщення в зв`язку з переміщенням для служби з м. Києва до м. Одеси.
У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, а відповідач зі своїм адвокатом позов не визнали посилаючись на те, що в період проходження відповідач в силу своїх службових обов`язків з м. Києва до м. Одеса для постійної служби не переміщувався.
Вислухавши учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд у судовому засіданні встановив наступне.

Згідно зі ст. 118 ЖК України, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Жилі приміщення, що надаються народним депутатам України на період їх роботи на постійній основі у Верховній Раді України, включаються до числа службових і виключаються з їх числа за рішенням Верховної Ради України за поданням Комісії Верховної Ради України з питань Регламенту, депутатської етики та забезпечення діяльності депутатів.
Згідно зі ст. 124 ЖК України, робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.
Відповідно до п. 19 «Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України, від 03.08.2006 року № 1081, військовослужбовець та члени його сім`ї зобов`язані вивільнити займане ними службове житлове приміщення в разі переміщення по службі, пов`язаного з переїздом до іншого населеного пункту, звільнення з військової служби, одержання або придбання житла для постійного проживання, якщо інше не передбачено законодавством. Військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу, та члени їх сімей зобов`язані вивільнити займане ними службове житлове приміщення у двотижневий строк з дня виключення зазначених військовослужбовців із списків особового складу військової частини.
Наказом позивача від 27.11.2014 року відповідача прийнято на службу до позивача.

На підставі рапорту відповідача, останньому позивачем надано службове жиле приміщення: однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

Підстави, порядок і правильність надання та зайняття відповідачем службового жилого приміщення ніким у процесі розгляду справи не спростовувалось.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що наказом позивача від 29.11.2016 року № 221-ОС відповідача було переміщено по службі до територіального підрозділу СЗР України до м. Одеси.

Відповідно до змісту витягу з наказу Голови СЗР України від 29.11.2016 року № 221-ОС, копію якого надав суду позивач, відповідно до Положення про проходження військової служби військовослужбовцями СЗР України зарахувати та призначити за підпунктом «б» пункту 40 полковника ОСОБА_1 (Т-725107) за посадою заступника директора департаменту. Закріпити полковника ОСОБА_1 за 8 службою 1 управління 2 департаменту 55 Центру, підпорядкувавши начальнику цього підрозділу. Підстава: подання до призначення на посаду від 25.11.2016 року.

Як зазначили в судовому засіданні відповідач зі своїм адвокатом і цю обставину в судовому засіданні підтвердив і сам представник позивача, місце роботи відповідача за його посадою: заступник директора департаменту безпосередньо за територіальністю в м. Києві, а не в м. Одеса.

Крім того, додатково відповідач в судовому засіданні пояснив, що він для постійного місця служби до м. Одеса на підставі наказу Голови СЗР України від 29.11.2016 року № 221-ОС, яким позивач обґрунтовує свій позов, не переводився і за специфікою своєї роботи та в силу виконання своїх службових обов`язків він міг перебувати в будь-якому місці і в будь-який час, однак за своєю посадою він проходив службу безпосередньо в м. Києві.

Відповідно до підпункту «б» п. 40 «Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби зовнішньої розвідки України», затвердженого Указом Президента України, від 17.07.2006 року № 619/2006, 40. Переміщення по службі військовослужбовців здійснюється: б) на рівні посади - в разі службової потреби, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, для більш доцільного використання військовослужбовців - за рішенням відповідних начальників, через сімейні обставини - на прохання військовослужбовця, а за станом здоров`я - на підставі висновку (довідки) військово-лікарської комісії
При детальному з`ясуванні безпосередньо в судовому засіданні в представника позивача де конкретно за своїм місцезнаходженням місце роботи і робоче місце за посадою заступника директора департаменту СЗР України, представник позивача суду повідомив, що це м. Київ.

Згідно зі 81 ЦПК України, 1. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 2. У справах про дискримінацію позивач зобов`язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача. 3. У справах щодо застосування керівником або роботодавцем чи створення ним загрози застосування негативних заходів впливу до позивача (звільнення, примушування до звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, скорочення заробітної плати тощо) у зв`язку з повідомленням ним або членом його сім`ї про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою обов`язок доказування правомірності прийнятих при цьому рішень, вчинених дій покладається на відповідача. 4. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. 5. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 6. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 7. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
На час вирішення даної справи за повідомленням учасників справи, відповідач вийшов на пенсію, однак при з`ясуванні в представника підстав позову, останній суду повідомив, що позов пред`явлений до відповідача лише і саме з підстав переміщення відповідача по службі до місця Одеса.

Тому, суд розглядає справу в межах пред`явлених позовних вимог.

Вищевикладене дає правові підстави для висновку, що суду не надано і судом не здобуто конкретних правових доказів, які б свідчили про переміщення відповідача по службі до м. Одеса і які б у свою чергу давали правові підстави для задоволення позову.

За таких обставин, позов не підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, 1. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 263-265 ЦПК України,
ВИРІШИВ:
Відмовити в задоволенні позовної заяви Служба зовнішньої розвідки України (місцезнаходження: 04107, м. Київ, вул. Нагірна, 24/1, ) до ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ).
Понесені Службою зовнішньої розвідки України судові витрати покласти на Службу зовнішньої розвідки України.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
СУДДЯ: