ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/37/19
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Спірідонової Т.В..

секретар судового засідання Дубова М.В.

з участю представників сторін
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/25483/16-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 липня 2018 року у складі судді Продана Б.Г. по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди внаслідок неналежного надання медичних послуг.
Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд
в с т а н о в и в :

В грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про відшкодування майнової та моральної шкоди, в обґрунтування заявлених вимог позивач зазначав, що 22 вересня 1992 року він захворів і лікар ОСОБА_3 лікувала його в домашніх умовах при наявності в нього двох інфекційних захворювань: вітрянки і вірусного гепатиту А, однак після отримуваного лікування стан його здоров`я погіршувався і 05 квітня 1993 року він звернувся до завідуючої відділенням обласної лікарні Дунець О.Д., яка поставила діагноз: гепатит В, а через рік написала в епікризі, що гепатит відсутній і він придатний до служби в армії. Позивач вказував, що 4 лютого 2004 року він знову звернувся до ОСОБА_2 , яка поставила йому діагноз: цироз печінки і підтвердила цей діагноз 08 квітня 2004 року, а потім 17 листопада 2004 року і аж до 2016 року, проте внаслідок отримуваного лікування його стан здоров`я постійно погіршувався і в квітні 2004 року він став інвалідом ІІ-ї групи.
Позивач вважає, що лікар ОСОБА_2 не робила всіх необхідних обстежень і аналізів, скорочувала термін лікування та ставила помилкові діагнози хвороби: гепатит В, потім цироз печінки, тоді цироз печінки і гепатит одночасно і знову багаторазово цироз печінки, що свідчить про її непрофесійні, некваліфіковані і протизаконні дії. Помилковий діагноз: цироз печінки підтвердили також лікарі з м. Києва і Дніпра. Крім того, як встановили 08 березня 2016 року і 13 червня 2016 року мінські лікарі з Білорусії, у нього гепатиту і цирозу печінки не було, а діагнози, встановлені ОСОБА_2 і підтверджені іншими українськими лікарями, були помилковими і неправильними.
Також позивач зазначав, що йому поставили основний діагноз в Мінській лікарні № 9 - Тромбоз воротної вени, який можна було легко вилікувати на початкових стадіях, якби правильно було встановлено діагноз українськими лікарями, а всі інші хвороби є похідними від основного діагнозу. Тому ці обставини стали неодноразовим приводом для звернення із різноманітними скаргами на дії лікарів до поліції і до прокуратури.
Оскільки через непрофесійні дії лікарів, в першу чергу відповідача, він змушений був понести значні фінансові витрати на обстеження, аналізи, лікування та поїздки на лікування, тому позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 500 000 грн., спричиненої матеріальної шкоди, а також 1 200 000 грн., заподіяної йому моральної шкоди.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 липня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.
ОСОБА_1 не погодився з таким рішенням суду першої інстанції подав апеляційну скаргу, вважає рішення суду неповним, необ`єктивним та упередженим, оскільки його висновки не відповідають дійсним обставинам справи. Зокрема судом не прийнято до уваги, направлення Комісії МОЗ на лікування за кордон, з діагнозом саме цироз печінки, ускладнений портальною гіпертензією і саме цей діагноз виявився неправильним та помилково встановленим, що висновком закордонних лікарів, які поставили основний діагноз в Мінській лікарні № 9 - Тромбоз воротної вени і не підтвердили наявність в нього будь-якого типу гепатиту і цирозу печінки. Апелянт наголошує, що саме після встановлення йому правильного діагнозу він зрозумів, що через неправомірні відповідача йому заподіяно матеріальну та моральну шкоду. Апелянт вважає, що ним було повністю доведено факт неправильно встановленого відповідачем діагнозу, адже встановлені ОСОБА_4 хвороби є невиліковними, але при обстеженні закордонними лікарями взагалі не були підтверджені. Про відсутність в нього таких захворювань як інфекційний гепатит В і після інфекційний цироз печінки, підтверджується актом судово-медичного дослідження № 422/11, який був витребуваний в ДЕУГБСМЕ м. Києва, результатами проведеної ком`ютерної томографії, які були проведені в Інституті Шалімова протягом 2012-2015 років, а також лабораторними аналізами. Також посилається апелянт, що судом безпідставно не прийнято до уваги надані ним розрахунки щодо витрачених не обстеження та лікування коштів. Також посилався апелянт, на процесуальні порушення щодо проведення судового розгляду в суді першої інстанції, фактично суд позбавив його можливості поставити всі необхідні запитання відповідачу, скоротив його виступ в судових дебатах.
З огляду на доводи викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 липня 2018 року та направити справу на новий розгляд в іншому складі суддів.
Заслухавши учасників справи та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в позові з наступних підстав.
У відповідності до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового судового рішення є порушення норм процесуального права.
Так судом встановлено, що ОСОБА_2 станом на 1993 рік та по даний час перебуває в трудових відносинах з роботодавцем - Хмельницькою обласною лікарнею, в якій спочатку працювала лікарем, а потім завідувачем гастроентерологічного відділення Хмельницької обласної лікарні.
ОСОБА_5 з 05.04.1993 року по 16.04.1993 року перебував на стаціонарному лікуванні в гастроентерологічному відділенні Хмельницької обласної лікарні, його лікуючим лікарем була лікар даного відділення ОСОБА_2 якою було встановлено наступний діагноз: хронічний постінфекційний гепатит, гемолітична вроджена анемія. Помірно виражений очаговий поверхневий гастрит антрального відділу. У виписному епікризі є обстеження та огляд лікаря гематолога, яким не виключається вроджена гемолітична анемія. Було рекомендовано провести стернальну пункцію та обстеження матері хворого. Виписаний ОСОБА_5 в задовільному стані. Від подальшого обстеження відмовився, про що є запис у вищевказаному виписному епікризі.
З 21.03.1994 року по 29.03.1994 року ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні в гематологічному відділенні Хмельницької обласної лікарні з приводу спленомегалії не уточненого генезу та хронічного постінфекційного гепатиту. Госпіталізований був за направленням військомату. Лікуючим лікарем, згідно виписного епікризу, була ОСОБА_6 .
З лютого 2004 року по листопад 2004 року є наявні три медичні виписки з медичної картки ОСОБА_7 про його лікування в гастроентерологічному відділенні Хмельницької обласної лікарні.
Як вбачається з виписного епікризу за період 04.02.2004 року - 19.02.2004 року - лікуючим лікарем позивача була лікар вищої категорії ОСОБА_8 , завідувач відділенням ОСОБА_2 , встановлено діагноз : Хронічний цироз печінки, печінково-клітинна недостатність 1 ступеня, хронічний гастродуоденіт в стадії загострення.
Згідно виписного епікриз за період 29.03.2004 року по 08.04.2004 року лікуючим лікарем ОСОБА_7 була лікар вищої категорії ОСОБА_9 , завідувач відділенням ОСОБА_2 , встановлено діагноз: після інфекційний цироз печінки в стадії субкомпенсації. Печінково-клітинна недостатність 1 ступеню. Синдром гіперспленізму.
Як видно з виписного епікризу за період з 8 листопада 2004 року по 17 листопада 2004 року лікуючим лікарем ОСОБА_7 була лікар вищої категорії ОСОБА_9 , завідувач відділенням ОСОБА_2 , встановлено діагноз: після інфекційний цироз печінки в стадії субкомпенсації. Синдром гіперспленізму.
Також з 08.04.2013 року по 11.04.2013року ОСОБА_5 знаходився на стаціонарному лікуванні в гастроентерологічному відділенні Хмельницької обласної лікарні. Лікуючим лікарем хворого була ОСОБА_10 , завідувач відділенням ОСОБА_2 було встановлено діагноз: хронічний персистуючий гепатит, сегментарна портальна гіпертензія, гіперспленізм, паренхіматозна жовтяниця, ВРВС 1 ст., хронічний панкреатит в стадії ремісії, варикозно-розширені вени нижньої кінцівки, ХВН 1 ст.
19 жовтня 2015 року в Національній Академії Медичних Наук України Національного Інституту хірургії та трансплантології ім.. О.О. Шалімова відбувся консиліум на якому було встановлено діагноз: цироз печінки, клас А по Child-Pugh. Синдром портальної гіпертензії в ст. компенсації. Варикоз вен стравоходу 2 ст. Спленомегалія. Гіперспленізм 2 ст. Варикознахвороба нижніх кінцівок. Хронічна венозна недостатність 3-4 ступеня по СЕАР. Пупова грижа незащемлена, ремомендовано трансплантація печінки.
З 29 лютого по 11 березня 2016 року, з 6 по 13 червня 2016 року позивач знаходився на стаціонарному лікуванні в 9 міській клінічній лікарні в м. Мінськ, де йому було поставлено діагноз: тромбоз воротної вени, підпочечна форма портальної гіпертензії, фіброз печінки, варикоз вен стравохода, спленомегалії.
Діагноз тромбоз воротної вени підтверджено також Національним інститутом хірургії та трансплантології ім.. О.О. Шалімова в Україні.
В своїй позовній заяві позивач посилається як на підставу позову на некваліфіковане та непрофесійне його лікування саме лікарем ОСОБА_2 при виконанні нею своїх професійних обов`язків як лікаря та завідувача гастроентерологічного відділення Хмельницької обласної лікарні, з якою вона перебувала у трудових відносинах.
В той же час позов заявлено до ОСОБА_2 як до фізичної особи, яка на думку позивача своїми неправомірними діями завдала йому майнової та моральної шкоди.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 як до фізичної особи суд першої інстанції прийшов до висновку про недоведеність позивачем вини ОСОБА_2 у постановці невірного діагнозу та відповідно спричинення позивачу майнової та моральної шкоду, однак проте з таким висновком суду першої інстанції, колегія суддів погодитись не може.

Відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Частиною першою статті 1172 ЦК України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

У зазначеній нормі встановлюються загальні правила відшкодування юридичною або фізичною особою потерпілій стороні шкоди, завданої їхнім працівником або іншою особою під час виконання трудових обов`язків. Це є одним з випадків, коли суб`єктом деліктної відповідальності є юридична або фізична особа, яка шкоди потерпілій стороні безпосередньо не завдавала.

Тобто особливістю цих зобов`язань є те, що закон відмежовує особу, яка безпосередньо завдала потерпілій стороні шкоди, від особи, яка повинна цю шкоду відшкодувати. У цивільному праві під діями юридичної особи визнаються: дії органу, її представників, а також її членів або інших учасників (працівників і службовців). Покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності за наведеною нормою права пояснюється тим, що безпосередній заподіювач шкоди (працівник) юридично втілює волю осіб, з якими він пов`язаний трудовим договором (контрактом), а тому його вина визнається виною роботодавця.

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами, протягом усього робочого дня.

Як вбачається з матеріалів справи позивач подаючи позовну заяву до суду визначив відповідачем в даній справі ОСОБА_2 , як фізичну особу, однак як видно зі змісту заяви підставами позову зазначено некваліфіковане та непрофесійне його лікування під час перебування на стаціонарному лікуванні в Хмельницькій обласній лікарні саме лікарем ОСОБА_2 при виконанні нею своїх професійних обов`язків як лікаря та завідувача гастроентерологічного відділення Хмельницької обласної лікарні, з якою вона перебувала у трудових відносинах.

Отже з врахуванням вимог ст. 1172 Цивільного кодексу України слід дійти висновку, що ОСОБА_2 в даній цивільній справі не є належним відповідачем, а належним відповідачем має виступати юридична особа - Хмельницька обласна лікарня, з якою ОСОБА_2 перебувала у трудових відносинах і саме при неналежному виконанні нею своїх трудових обов`язків, на думку позивача, йому було завдано майнову та моральну шкоду.

На вказану обставину суд першої інстанції уваги не звернув, розглянув справу за позовом до неналежного відповідача, позивач в свою чергу клопотання про залучення до участі в справі належного відповідача не заявляв, суд першої інстанції йому таке право не роз`яснив, суд апеляційної інстанції в силу вимог ЦПК України позбавлений можливості залучити до участі в справі належного відповідача та в такий спосіб усунути, допущені судом першої інстанції порушення.

А розгляд справи по суті спору за відсутності належного відповідача є порушенням норм процесуального права, що є безумовною підставою скасування рішення суду, оскільки такі порушення призвели до порушення прав сторін в даній цивільній справі в першу чергу позивача ОСОБА_1 і також відповідача ОСОБА_2 , так і належного відповідача - Хмельницької обласної лікарні.

За таких обставин, без залучення до участі в справі належного відповідача, дати оцінку підставності позовних вимог, оцінку доказам по справі та розглянути спір по суті, апеляційний суд в силу вимог цивільного процесуального законодавства не може.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення про відмову в позові за недоведеністю позовних вимог підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові до відповідача ОСОБА_2 як до неналежного відповідача з підстав порушення норм процесуального права

Однак апеляційний суд не може направити справу на новий розгляд в суд першої інстанції в іншому складі суддів, як про це просить апелянт, оскільки у апеляційного суду відсутні такі повноваження в силу вимог ЦПК.
При цьому, суд звертає увагу, що позивач не позбавлений можливості звернутись з відповідним позовом до належного відповідача для захисту свого порушеного права і таким чином при розгляді такої справи здійснити захист своїх прав.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 липня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення:
В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди внаслідок неналежного надання медичних послуг відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 22 квітня 2019 року.

Судді А.М. Костенко

Р.С. Гринчук

Т.В. Спірідонова