ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4514/19 Справа № 212/9177/18 Суддя у 1-й інстанції - Власенко М. Д. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач ОСОБА_1,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «АрселорМіттал Кривий Ріг»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 21 січня 2019 року, яке ухвалено суддею Власенко М.Д. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 21 січня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ :

У листопаді 2018 року позивач ОСОБА_1, звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» (далі ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг») про стягнення компенсації за моральну шкоду, заподіяну внаслідок ушкодження здоровя під час виконання нею трудових обовязків.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона, працюючи у відповідача в шкідливих умовах праці, отримала професійні захворювання, у зв'язку із чим, висновком МСЕК від 11.02.2013 року їй первинно встановлено втрату професійної працездатності у загальному розмірі 45 % з 04 лютого 2013 року до 01 березня 2014 року та визнано людиною з інвалідністю третьої групи.

Вважає, що у зв'язку з отриманими професійними захворюваннями їй спричинено моральну шкоду, яка завдана з вини відповідача та підлягає відшкодуванню ним, а тому просив суд стягнути на його користь моральну шкоду з відповідача у розмірі 135 305,00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 21 січня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн. без утримання податку з доходу фізичних осіб.

Стягнуто з ОСОБА_2 акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» на користь держави судові витрати у розмірі 704,80 грн.

В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповноту рішення, необєктивне зясування обставин справи, що мають значення для справи. Вважає, що в діях відповідача відсутня протиправна поведінка, оскільки, позивач при укладенні трудового договору був повідомлений про умови праці, наявність на його робочому місці небезпечних і шкідливих виробничих факторів та можливі наслідки їх впливу на здоровя, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах, а тому підстави для покладення обовязку з відшкодування моральної шкоди на підприємство відсутні. Також зазначає, що судом визначено розмір моральної шкоди без врахування конкретних обставин справи, а саме: відсотку втрати профпрацездатності позивача, характеру отриманого нею професійних захворювань та повязаних з цим моральних страждань, істотності вимушених змін в житті позивача, відсутності погіршення стану її здоровя, а також ступеня вини ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» та стягнуто моральну шкоду в завищеному розмірі без врахування засад розумності, виваженості й справедливості. Факт заподіяння моральних страждань не підтверджений достовірними доказами. На думку представника відповідача, відсутні докази витрат на правову допомогу, розмір є не співмірний зі складністю справи.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 22.07.1983 року по 26.12.2012 року працювала машиністом крана металургійного виробництва, копровий цех, Криворізького металургійного заводу «Криворіжсталь» імені Леніна, Криворізького металургійного комбінату «Криворіжсталь» імені Леніна, Криворізького державного металургійного комбінату «Криворіжсталь», «Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь», ВАТ «Криворізький гірничо-металургійний комбінат «Криворіжсталь», ВАТ «Міттіл Стіл Кривий Ріг», ВАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», правонаступником яких є ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», у шкідливих умовах праці (а.с. 25-27).

26.12.2012 року звільнена з роботи за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України (а.с. 27).

Медичним висновком Центральної лікарсько-експертної комісії ДУ «Інститут медицини праці національної академії медичних наук України» про наявність професійного характеру захворювання від 29 листопада 2012 року № 42/1760, позивачу встановлені професійні захворювання: хронічна попереково-крижова та шийна радикулопатія в стані неповної ремісії з больовим компонентом та статико-динамічними порушеннями.Хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість, легка (2 ст.), ступінь зниження слуху за класифікацією ОСОБА_3, та ОСОБА_4. (а.с. 9).

Згідно з актом № 48 розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 21 грудня 2012 року, причиною виникнення зазначених професійних захворювань у ОСОБА_1 є робота впродовж 29 років 5 місяців в умовах впливу шкідливих факторів, які перевищували нормативні показники. Комплекс несприятливих виробничих факторів (вимушена робоча поза, вимушені нахили тулуба, загальна вібрація, несприятливий мікроклімат), шум через недосконалість робочих місць(а.с. 4-6 - зворот).

Висновком МСЕК від 11 лютого 2013 року ОСОБА_1 первинно встановлено ступінь втрати професійної працездатності в загальному розмірі 45%, з яких: 35% - по радикулопатії та 10% - туговухості з 04 лютого 2013 року до 01 березня 2014 року та визнано людиною з інвалідністю третьої групи, з наступним переоглядом 01.03.2014 року (а.с. 8)

Висновком МСЕК від 02 лютого 2016 року ОСОБА_1, при повторному переогляді, залишено незмінним ступінь втрати професійної працездатності та група інвалідності з 01 березня 2016 року та встановлено їх на безстроковий термін (а.с. 7, 7- зворот).

На підставі встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про відшкодування позивачу, у звязку з отриманими нею на виробництві професійними захворюваннями, моральної шкоди відповідачем з вини якого її й заподіяно.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України в «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як вбачається з акту № 48 розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 21 грудня 2012 року, причиною професійних захворювань позивача є робота позивача у, копровому цеху, Криворізького металургійного заводу «Криворіжсталь» імені Леніна, Криворізького металургійного комбінату «Криворіжсталь» імені Леніна, Криворізького державного металургійного комбінату «Криворіжсталь», «Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь», ВАТ «Криворізький гірничо-металургійний комбінат «Криворіжсталь», ВАТ «Міттіл Стіл Кривий Ріг», ВАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», правонаступником яких є ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», впродовж 29 років 5 місяців в умовах впливу шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, які перевищували нормативні показники.

Отже, роботодавець ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», під час роботи позивача допустив перевищення гранично допустимого рівня концентрації небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища, що є порушенням ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці».

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійні захворювання позивача, які завдають їй фізичного болю та душевних страждань, виникли з вини ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці відповідно до нормативно-правових актів.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» про те, що в діях відповідача відсутня протиправна поведінка, оскільки актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 21 грудня 2012 року встановлено порушення відповідачем законодавства про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи.

Крім того, відсутність причинного звязку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоровя на виробництві, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих звязків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу.

Отже, Закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обовязку власника відшкодувати моральну шкоду.

Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на те, що позивач добровільно працювала тривалий час у шкідливих умовах праці та саме її дії стали причиною професійного захворювання безпідставні та суперечать вищевикладеному, оскільки згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання від 21 грудня 2012 року, причиною професійних захворювань позивача є її робота, тільки на підприємстві відповідача, в умовах впливу шкідливих виробничих факторів.

При цьому, добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача обов'язку виконати вимоги ч. 2ст.153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку, у зв'язку із чим, доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині колегія суддів не бере до уваги.

Спростовуються доводи апеляційної скарги відповідача щодо недоведення позивачем позовних вимог, оскільки, факт заподіяння моральної шкоди позивачу у зв'язку з отриманими нею професійними захворюваннями встановлений в судовому засіданні. Так, позивач час від часу змушена проходити стаціонарний курс лікування та періодичні обстеження, переносить щоденний фізичний біль та моральні страждання, позбавлена нормальних життєвих зв'язків, у зв'язку з тим, що професійні захворювання обмежують її життєву активність і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутого з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховано характер отриманих професійних захворювань, роботу позивача тільки на підприємстві відповідача ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» в умовах впливу шкідливих факторів, продовж 29 років 5 місяців, відсоток втрати нею професійної працездатності в розмірі 45%, визнання позивача людиною з інвалідністю третьої групи, безстроково, стан здоров'я потерпілої, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану та можливість такого відновлення.

В звязку з вищевикладеним, колегія суддів не бере до уваги доводи представника відповідача, щодо необґрунтованого розміру відшкодування моральної шкоди.

Погоджується колегія суддів і з висновком суду першої інстанції щодо вирішення питання про розподіл судових витрат, а саме визначеного розміру витрат на професійну правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами у порядку, визначеному статтею 137 ЦПК України.

Зокрема, розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання професійної правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання професійної правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджуються здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робі, виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання професійної правничої допомоги (п. 2 ч. 2, ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем ОСОБА_1 було сплачено адвокату ОСОБА_5 5 000,00 грн. за надання професійної правничої допомоги за договором про надання правової допомоги від 20.11.2018 року, також, позивачем надано детальний опис наданих адвокатом послуг.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз'яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Згідно положень статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо відмови у задоволені клопотання відповідача щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу, оскільки доказів на підтвердження не співмірності витрат позивача на правничу допомогу представник відповідача, ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції не надавав.

Таким чином, колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що розмір витрат на професійну правничу допомогу є не співмірний зі складністю справи.

Також, колегією суддів не приймаються доводи відповідача щодо не надання позивачем належних доказів на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, оскільки вони спростовуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі відповідача зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам законності та обґрунтованості й підстави для його зміни у відповідності до доводів апеляційної скарги відсутні, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 21 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 25 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: