КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/416/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Голопапи Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 червня 2018 року та на додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 січня 2019 року, ухвалені під головуванням судді Ул"яновської О.В.,

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

встановив:

В листопаді 2015 року ПАТ "Укрсоцбанк" звернулося до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості :

за договором кредиту №030.29-50/332-К від 07 квітня 2008 року станом на 02 листопада 2015 року в сумі 266584,55 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить за курсом НБУ станом на 02 листопада 2015 року становить 6 126 772,40 грн.;

за договором кредиту №030.29-50/200-К від 10 квітня 2007 року станом на 02 листопада 2015 року в сумі 72631,86 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить за курсом НБУ станом на 02 листопада 2015 року становить 1 670 077,25 грн.

Вимоги обґрунтовує тим, що 07 квітня 2008 року між сторонами укладено Договір кредиту №030.29-50/332-К, відповідно до умов якого позичальник отримав кредитні кошти у розмірі 163000 доларів США, за користування якими зобов"язався сплачувати проценти у розмірі 12,5% річних та повернути кредит до 06 грудня 2022 року.

Додатковою угодою від 21 жовтня 2008 року до цього договору відсоткову ставку збільшено до 14% річних з 03 листопада 2008 року.

Окрім того, 10 квітня 2007 року між сторонами укладено Договір кредиту №030.29-50/200-К, відповідно до умов якого позичальник отримав кредитні кошти у розмірі 100000 доларів США, за користування якими зобов"язався сплачувати проценти у розмірі 12,5% річних та повернути кредит до 09 квітня 2022 року.

Додатковою угодою №1 від 12 травня 2009 року до цього договору змінено графік погашення платежів та відсоткову ставку збільшено до 14% річних.

Додатковою угодою №3 від 09 листопада 2012 року до цього договору змінено черговість погашення платежів.

Додатковою угодою №4 від 09 листопада 2012 року до цього договору визначено, що зобов"язання мають бути виконані до 08 листопада 2014 року, встановлено процентну ставку у розмірі 1% річних та погоджену про сплату відстрочених процентів.

У зв"язку із неналежним виконанням кредитних зобов"язань заборгованість за:

- Договором кредиту №030.29-50/332-К станом на 02 листопада 2015 року становить 266584,55 доларів США, що складається з 152582,26 доларів США заборгованості за тілом кредиту та 114002,29 доларів США заборгованості за відсотками;

- Договором кредиту №030.29-50/200-К станом на 02 листопада 2015 року становить 72631,86 доларів США, що складається з 29784,54 доларів США заборгованості за тілом кредиту та 42847,32 доларів США заборгованості за відсотками.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 19 червня 2018 року, з урахуванням ухвали від 14 січня 2019 року про виправлення описки, позовні вимоги задоволено, вирішено стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором №030.29-50/332-К у розмірі 266584,55 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 02 листопада 2015 становить 6 126 772,40 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 116997,75 грн.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати і відмовити у задоволенні позовних вимог або скасувати і направити справу до іншого суду за встановленою підсудністю.

В апеляційній скарзі посилається на те, що мав хірургічне втручання, про що повідомляв суд та просив відкласти розгляд справи, проте суд визнав заяву про відкладення розгляду справи зловживанням процесуальними правами та вирішив розглянути справу без його участі. У зв"язку із чим вважає, що порушено його право на захист у суді, а також унеможливило просити суд про призначення у справі судово-бухгалтерської експертизи

Вважає неправомірним стягнення з нього судового збору, оскільки він є інвалідом 2 групи та звільнений від його оплати.

Додатковим рішенням від 14 січня 2019 року стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за договором №030.29-50/200-К у розмірі 72631,86 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 02 листопада 2015 року становить 1 670 077,25 грн.

Не погодившись з додатковим рішенням, ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, у якій просить скасувати додаткове рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову або направити справу до іншого суду за встановленою підсудністю.

Посилається на те, що його не було повідомлено про розгляд справи; банк пропустив строки позовної давності; рішення суду не відображає заперечень проти позову.

В судовому засіданні скаржник ОСОБА_2 доводи апеляційних скарг підтримав.

Представник позивача в судове засідання не з"явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до ст.372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності представника позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухвалених по справі рішень, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скаргана рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 червня 2018 року підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга на додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 січня 2019 року залишенню без задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до части 1 та 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.378 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).

Справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв'язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.

Відповідно до ч.1 ст.109 ЦПК України (в редакції 2004 року) позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування.

Відповідно до ч.3 ст.122 ЦПК України (в редакції 2004 року) у разі якщо відповідачем у позовній заяві, поданій і оформленій у порядку, встановленому цим Кодексом, вказана фізична особа, що не є суб'єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи має бути надана протягом трьох днів з моменту отримання відповідним органом реєстрації місця проживання та перебування особи відповідного звернення суду.

Якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд повертає позовну заяву на підставі п.4 ч.3 ст.121 цього Кодексу

У разі якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі.

Згідно відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в м.Києві від 28 грудня 2015 року, ОСОБА_2 зареєстрованим по м.Києву не значиться.

Відповідно до відмітки в паспорті, копія якого приєднана до позовної заяви, останній зареєстрований у Київській області в м.Миронівка по вул. Чкалова, 120, проте отримував судову кореспонденцію за адресою: АДРЕСА_1, що також зазначена в деяких договорах, в заяві від 10 серпня 2016 року про перегляд заочного рішення від 05 липня 2016 року в цій справі, в усіх послідуючих заявах та в апеляційній скарзі.

Проте під час провадження у справи в суді першої інстанції відповідачем не порушувалось питання про непідсудність справи, хоча останній був обізнаний про таке провадження та подавав певні заяви до суду, в суді апеляційної інстанції повідомив про місце проживання та реєстрацію в Святошинському районі м.Києва, отже вимога про скасування рішення та направлення справи за встановленою підсудністю не ґрунтується на вимогах закону та справа підлягає перегляду в загальному порядку.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із установленої законом обов"язковості виконання зобов"язань, та, встановивши порушення позичальником умов кредитного договору, дійшов висновку про стягнення суми заборгованості в судовому порядку.

З такими висновками колегія суддів погоджується.

Судом першої інстанції установлено, що 07 квітня 2008 року між сторонами укладено Договір кредиту №030.29-50/332-К, відповідно до умов якого позичальник отримав кредитні кошти у розмірі 163000 доларів США, за користування якими зобов"язався сплачувати проценти у розмірі 12,5% річних та повернути кредит до 06 грудня 2022 року.

Додатковою угодою від 21 жовтня 2008 року до цього договору відсоткову ставку збільшено до 14% річних з 03 листопада 2008 року.

Окрім того, 10 квітня 2007 року між сторонами укладено Договір кредиту №030.29-50/200-К, відповідно до умов якого позичальник отримав кредитні кошти у розмірі 100000 доларів США, за користування якими зобов"язався сплачувати проценти у розмірі 12,5% річних та повернути кредит до 09 квітня 2022 року.

Додатковою угодою №1 від 12 травня 2009 року до цього договору змінено графік погашення платежів та відсоткову ставку збільшено до 14% річних.

Додатковою угодою №3 від 09 листопада 2012 року до цього договору змінено черговість погашення платежів.

Додатковою угодою №4 від 09 листопада 2012 року до цього договору визначено, що зобов"язання мають бути виконані до 08 листопада 2014 року, встановлено процентну ставку у розмірі 1% річних та погоджену про сплату відстрочених процентів.

У зв"язку із неналежним виконанням кредитних зобов"язань заборгованість за:

- Договором кредиту №030.29-50/332-К станом на 02 листопада 2015 року становить 266584,55 доларів США, що складається з 152582,26 доларів США заборгованості за тілом кредиту та 114002,29 доларів США заборгованості за відсотками;

- Договором кредиту №030.29-50/200-К станом на 02 листопада 2015 року становить 72631,86 доларів США, що складається з 29784,54 доларів США заборгованості за тілом кредиту та 42847,32 доларів США заборгованості за відсотками.

Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 2 статті 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Щодо доводів, що відповідач не зміг реалізувати право заявити клопотання про призначення експертизи для з"ясування питань про те, чи правильно нараховані позивачем відсотки, комісія, штрафні санкції, тощо по кредитному договору №030.29-50/332К від 07 квітня 2008 року, чи правомірно банк вимагає погашення кредиту, відсотків, комісій та штрафних санкцій, чи дійсно позивачем видані позичальнику готівкові кошти в іноземній валюті, через касу, та чи надав такі кошти, відповідно до бухгалтерського обліку, що ведеться у банку по даному кредитному договору, чи дійсна сума заборгованості відповідно до бухгалтерського обліку в банку по даному кредитному договору, чи мав право банк приймати рішення про зміну відсоткової ставки по кредитному договору №030.29-50/332К з 12.5 % річних на 14% річних, колегія суддів зазначає, що перелік питань має суто правовий характер та не потребує залучення експертів (п.1 ч.1 ст.103 ЦПК України).

Окрім того, колегія зазначає, що в позовних вимогах відсутня така складова нарахувань як комісія та штрафні санкції, при цьому, апеляційна скарга не містить обґрунтованих мотивів та посилань на неправильність наведених розрахунків, а ґрунтується виключно на припущеннях, отже, з огляду на встановлені вище обставини справи та вимоги закону, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про підставність вимог та наявність законних підстав для їх задоволення. Апеляційна скарга не містить обґрунтованих доводів на спростування таких висновків.

В частині доводів апеляційної скарги щодо зміни процентної ставки, колегія суддів зазначає про наступне.

Договір кредиту №030.29-50/332-К передбачав обов"язок позичальника сплачувати відсотки за користування кредитом у розмірі 12,5% річних.

Додатковою угодою від 21 жовтня 2008 року до цього договору відсоткову ставку збільшено до 14% річних з 03 листопада 2008 року.

Окрім того, 10 квітня 2007 року між сторонами укладено Договір кредиту №030.29-50/200-К, відповідно до умов якого позичальник отримав кредитні кошти у розмірі 100000 доларів США, за користування якими зобов"язався сплачувати проценти у розмірі 12,5% річних та повернути кредит до 09 квітня 2022 року.

Додатковою угодою №1 від 12 травня 2009 року до цього договору змінено графік погашення платежів та відсоткову ставку збільшено до 14% річних.

Додатковою угодою №4 від 09 листопада 2012 року до цього договору визначено, що зобов"язання мають бути виконані до 08 листопада 2014 року, встановлено процентну ставку у розмірі 1% річних та погоджену про сплату відстрочених процентів.

Відтак зміна процентної ставки відбувалась не в односторонньому порядку банком, а за наявністю двосторонньої домовленості сторін.

Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності на стадії апеляційного перегляду, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Можливість подання заяви про застосування наслідків пропуску позовної давності на стадії апеляційного перегляду виникає лише тоді, коли відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд справи у суді першої інстанції і, як наслідок, фактично був позбавлений можливості реалізувати надані йому права.

Зазначена позиція також міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №200/11343/14-ц.

Згідно обставин цієї справи, відповідач належним чином був обізнаний про провадження у справі, подавав письмові заяви, тобто міг без перешкод заявити про застосування до вимог банку позовної давності, проте така заява в суді першої інстанції подана не була.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції не приймає до розгляду заяву відповідача про застосування строків позовної давності.

Відносно доводів про неправомірність стягнення судового збору, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних із розглядом справи.

Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З матеріалів справи убачається, що відповідач є інвалідом ІІ групи з 28 вересня 2016 року довічно.

Верховний Суд України в постанові від 01 березня 2017 року у справі №6-152цс17 висловив наступну правову позицію:

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 88 ЦПК України, зокрема якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина друга цієї статті).

Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Встановивши, що відповідно до посвідчення та довідки до акту огляду МСЕК відповідач є інвалідом II групи, суди безпідставно задовольнили вимоги в частині стягнення судового збору з відповідача, який відповідно до Закону України "Про судовий збір" відноситься до переліку осіб, які звільнені від його сплати.

Отже суд першої інстанції помилково при ухваленні рішення від 19 червня 2018 року ухвалив про стягнення з ОСОБА_2 116997,75 грн. судових витрат, відтак рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у стягненні з ОСОБА_2 судових витрат.

Додаткове рішення від 14 січня 2019 року ухвалено судом першої інстанції з дотриманням норм матеріального і процесуального права, та підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційний скарзі, не убачається.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374-376, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 червня 2018 року задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 червня 2018 року скасувати в частині стягнення з ОСОБА_2 116997,75 грн. судових витрат та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у стягненні з ОСОБА_2 судових витрат.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 січня 2019 року залишити без задоволення, а додаткове рішення без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 квітня 2019 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В.Соколова