Постанова

Іменем України

18 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 200/16441/14-ц

провадження № 61-14864св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради,

третя особа - Перша дніпропетровська державна нотаріальна контора,

особа, яка не брала участі у справі в суді першої інстанції, - ОСОБА_5,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2017 рокуу складі колегії суддів: Варенко О. П., Городничої В. С., Лаченкової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У вересні 2014 року ОСОБА_4звернулася до суду з позовом до Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради (далі - Управління житлового господарства), третя особа - Перша дніпропетровська державна нотаріальна контора (далі - Перша дніпропетровська ДНК), про визнання незаконним розпорядження органу приватизації та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, посилаючись на те, що на підставі розпорядження органу приватизації - Управління житлового господарства від 16 серпня 2006 року № 1/321-06 її батьку - ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, було видане свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1. Спадкоємцем за законом першої черги, крім неї, є дружина померлого - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 року вона звернулася до Першої дніпропетровської ДНК із заявою про прийняття спадщини після смерті батька. 08 червня 2013 року державним нотаріусом було видано ОСОБА_5, а 21 серпня 2013 року їй - свідоцтва про право на спадщину за законом по 1/2 частині вказаного житлового приміщення. Оскільки вона як повнолітній член сім'ї, яка постійно мешкала у квартирі, не давала своєї згоди на її приватизацію, то Управління житлового господарства не мало права видати свідоцтво про право власності на житло на ім'я спадкодавця. Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просила: визнати поважними причини пропуску позовної давності; визнати незаконним розпорядження Управління житлового господарства від 16 серпня 2006 року № 1/321-06; визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане ОСОБА_7 на підставі вказаного розпорядження.

Рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 21 травня 2015 року у складі судді Циганкова В. О. позов задоволено. Визнано незаконним розпорядження Управління житлового господарства від 16 серпня 2006 року № 1/321-06. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло - квартиру АДРЕСА_1, видане 16 серпня 2006 року Управлінням житлового господарства на ім'я ОСОБА_7

Додатковим рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 28 жовтня 2016 року вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що на час приватизації ОСОБА_7 квартири його дочка ОСОБА_4як повнолітній член сім'ї наймача мала невикористане та нічим не обумовлене право на приватизацію 6,59 кв. м спірного житла. Подана позивачем заява до Управління житлового господарства не може вважатися її згодою на передачу квартири у приватну власність свого батька.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2017 року апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі в суді першої інстанції, ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 21 травня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач була обізнана про намір її батька оформити право власності на квартиру та добровільно відмовилася від участі у приватизації житла, про що свідчить подана неюдо Управління житлового господарства заява від 17 липня 2006 року. Отже, відповідач не порушив будь-яких прав ОСОБА_4Тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову, та, крім цього, не залучив до участі у справі ОСОБА_5, яка є власником 1/2 частини спірного майна.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У квітні 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справкасаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2017 року, а рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 21 травня 2015 року залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дав неправильну правову оцінку доказам у справі та не врахував, що ОСОБА_4не використала у повному обсязі свого права на приватизацію державного житлового фонду з розрахунку санітарної норми у 21 кв. м площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 кв. м на сім'ю, тому мала право на участь у приватизації спірної квартири. Подана позивачем заява до Управління житлового господарства не може вважатися її згодою на передачу житла у приватну власність свого батька. Рішенням місцевого суду не були порушені права, свободи чи інтереси ОСОБА_5, яка не брала участі у справі в суді першої інстанції. Приватизація загальної площі в кількох квартирах (будинках) державного житлового фонду в межах встановленої санітарної норми та номінальної вартості житлового чека не є повторною.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

26 березня 2018 року справу № 200/16441/14-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами встановлено, що на підставі розпорядження органу приватизації - Управління житлового господарства від 16 серпня 2006 року № 1/321-06 батьку позивача - ОСОБА_7 було видане свідоцтво про право власності на житло - квартиру АДРЕСА_1.

17 липня 2006 року, тобто до винесення вказаного розпорядження, позивач подала до Управління житлового господарства заяву, в якій зазначила, що вона вже використала своє право на безоплатну приватизацію житла за адресою: АДРЕСА_2, а тому в приватизації квартири АДРЕСА_1, в якій проживає, участі не приймає та претензій з цього питання ні до кого не має.

Згідно зі статтями 1216, 1218 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п'ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер.

Спадкоємцями померлого ОСОБА_7 є його дочка ОСОБА_4 та дружина ОСОБА_5 (мачуха позивача), які прийняли спадщину в установленому законом порядку.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_4 звернулася до Першої дніпропетровської ДНК із заявою про прийняття всієї спадщини після смерті батька.

08 червня 2013 року державним нотаріусом Першої дніпропетровської ДНК було видано ОСОБА_5, а 21 серпня 2013 року позивачу - свідоцтва про право на спадщину за законом по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1.

Свідоцтвом про право власності на житло, виданим 27 січня 1994 року Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської Ради народних депутатів, підтверджується, що ОСОБА_9 (матері позивача) та членам її сім'ї - ОСОБА_8 і ОСОБА_4 належить на праві спільної власності квартира АДРЕСА_2 загальною площею 43,39 кв. м по АДРЕСА_2. Вказане житло було приватизоване на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Позивачем використано своє право на приватизацію в обсязі 14,49 кв. м при передбаченій нормі в 21 кв. м.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_4 посилалася на те, що вона також мала право на приватизацію спірної квартири, оскільки не використала в повному обсязі таке право під час приватизації вищевказаного житла.

Відповідно до статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною першою статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.

Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України від 19 червня 1992 року № 2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 2482-ХІІ), приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону № 2482-ХІІ до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

Статтею 3 Закону № 2482-ХІІ передбачено, що приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Відповідно до частин першої, другої, п'ятої статті 5 Закону № 2482-ХІІ, якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім'ї безоплатно. До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Якщо загальна площа квартири менше площі, яку має право отримати сім'я наймача безоплатно, наймачу та членам його сім'ї видаються житлові чеки, сума яких визначається виходячи з розміру недостатньої площі та відновної вартості одного квадратного метра. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 10 червня 2010 року № 15-рп/2010 щодо офіційного тлумачення положення частини п'ятої статті 5 Закону № 2482-ХІІ (справа про безоплатну приватизацію житла) зазначив, що приватизація загальної площі в кількох квартирах (будинках) державного житлового фонду в межах встановленої санітарної норми та номінальної вартості житлового чека не є повторною. Якщо площа займаної квартири (будинку) менша санітарної норми, то громадянин України має право використати залишок житлового чека для приватизації іншої квартири (будинку) державного житлового фонду, наймачем якої він є, або частки майна державних підприємств, земельного фонду.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону № 2482-ХІІ передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи в позові, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що право позивача на приватизацію не є порушеним, так як їй не було відмовлено у приватизації, це право в межах відповідної частки зберігається за нею і може бути реалізоване в майбутньому в передбаченому законом порядку. 17 липня 2006 року ОСОБА_4 подала до Управління житлового господарства заявупро те, що вона не буде мати претензій щодо приватизації спірної квартири без її участі, що свідчить про її згоду на здійснення приватизації батьком одноособово.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_4не використала в повному обсязі свого права на приватизацію державного житлового фонду з розрахунку санітарної норми у 21 кв. м площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 кв. м на сім'ю, а тому мала право на участь у приватизації спірної квартири, є неспроможними, оскільки позивач дала свою згоду на здійснення приватизації житла без її участі.

Питання використання позивачем житлових чеків, з урахуванням її волевиявлення щодо здійснення приватизації батьком одноособово, не впливає на законність приватизації спірної квартири.

Посилання заявника на те, що рішенням місцевого суду не були порушені права, свободи чи інтереси особи, яка не брала участі у справі в суді першої інстанції, не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_5 успадкувала половину спірної квартири, а у випадку визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, яке було видане на ім'я спадкодавця, можуть виникнути підстави і для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов