КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/6252/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 356/643/18

18 квітня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- БорисовоїО.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Березанського міського суду Київської області від 29 січня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Лялик Р.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання,-

в с т а н о в и в:

30 жовтня 2018 року ОСОБА_2 звернулася до Березанського міського суду Київської області з позовом до ОСОБА_3 про визнання такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона євласником житлового будинку АДРЕСА_1.

З її згоди у вказаному будинку було зареєстровано відповідача по справі - ОСОБА_3, яка на той час була дружиною її сина. Разом з тим, рішенням Березанського міського суду Київської області від 25.04.2018 року шлюб між ними було розірвано, проте ОСОБА_3 продовжує користуватись вищевказаним будником, не бажає добровільно знятись з реєстрації та не несе витрат по його утриманню.

Зазначала, що вона є пенсіонеркою, отримує невеликі доходи, яких не вистачає на харчування та ліки, не може оформити субсидію, в той час як відповідачка проявляє до неї неповагу.

Вважаючи свої права, як власника житлового будинку,порушеними, просила судвизнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 та примусово зняти її з реєстраційного обліку.

Рішенням Березанського міського суду Київської області від 29 січня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішення суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Березанського міського суду Київської області від 29 січня 2019 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що рішення суду першої інстанції є помилковим, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначала, що відповідачка дійсно вселилась в будинок, як дружина її сина та була в ньому зареєстрована, але рішення Березанського міського суду Київської області від 25.04.2018 року вказаний шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу з сином відповідачка кардинально змінила своє відношення до неї, постійно порушує норми співіснування, веде вільний спосіб життя, намагається її, людину похилого віку, довести до погіршення стану здоров"я. Судом не враховано, що вони з відповідачкою не ведуть спільного господарства, відповідачка не сплачує рахунки за комунальні послуги. В добровільному порядку знятись з реєстраційного обліку відповідачка не бажає, а її реєстрація в будинку перешкоджає в оформленні субсидії. Посилається також на те, що судом першої інстанції достовірно встановлено, що вона є власником домоволодіння, що між нею та відповідачем відсутні родинні відносини, що спільне господарство ними не ведеться, разом з тим, безпідставно відмовлено в задоволенні заявлених нею позовних вимог про визнання відповідачки такою що втратила право користування жилою площею в будинку АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_3 відзиву на апеляційну скаргу не подавала.

У судовому засіданні ОСОБА_2 повністю підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не з"явилась, про день та час слухання справи судом повідомлялась у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомила, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у її відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення позивачки ОСОБА_2, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 11.09.2015 року № 1951, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербак Т.В. (а.с.7-9).

Син позивачки ОСОБА_5 перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_3 з 01.04.2006 року. Від цього шлюбу народилось двоє дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Березанського міського суду Київської області від 25.04.2018 року, яке набрало законної сили 30.05.2018 року, шлюбі між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було розірвано (а.с.11,25).

З довідки виконавчого комітету Березанської міської ради від 22.10.2018 року за вих. № 18-09-4533 вбачається, що в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані: відповідач по справі - ОСОБА_3 (з 06.10.2015 року), ОСОБА_5, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.10,17).

Позивачем визнано, що відповідачка ОСОБА_3 була вселена в спірне будинковолодіння за її згоди як власника жилого приміщення.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 посилалася на те, що вона є пенсіонеркою, отримує невеликі доходи, яких не вистачає на харчування та ліки, не може оформити субсидію, в той час як відповідачка проявляє до неї неповагу, після розлучення з її сином продовжує користуватись вищевказаним будником, не бажає добровільно знятись з реєстрації та не несе витрати по його утриманню.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, щовідповідачка ОСОБА_3 в установленому законом порядку, за згодою власника вселилась до житлового будинку АДРЕСА_1, належного на праві власності ОСОБА_2, в якості члена її сім'ї та набула у зв'язку з цим право користування займаним житлом в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 156 ЖК України, ч. 1 ст. 405 ЦК України. Відповідачка постійно проживає у вказаному будинку, при цьому, факт розлучення сина позивачки з відповідачкою не позбавляє останню права користування займаним житловим приміщенням, в обсязі, набутому нею як членом сім'ї власника житла.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на встановлених дійсних обставинах справи, досліджених судом доказах та відповідає вимогах процесуального та матеріального права, з огляду на наступне.

Статтею 47 Конституції України проголошено право кожного на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

У відповідності до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною 1 статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Вказане узгоджується з положеннями ч. 1 ст. 405 ЦК України, у відповідності з якими члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Згідно ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником житла і ведуть з ним спільне господарство.

При цьому, як визначено ч. 4 ст. 156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням як спосіб захисту права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, узгоджується з нормами статті 391 ЦК України та може бути здійснено лише у випадку, якщо позивач є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і якщо діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право користування та розпоряджання своїм майном, що, в свою чергу, з врахуванням принципів змагальності цивільного процесу, повинно бути підтверджене відповідними належними та допустимими доказами, як того вимагає ст. 81 ЦПК України.

Дослідивши надані сторонами докази суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення відповідачкою ОСОБА_3 перешкод ОСОБА_2 у здійсненні нею права володіння, користування та розпоряджання належним їй майном, а доводи апеляційної скарги про доведеність вказаних обставин колегія суддів вважає безпідставними.

У свою чергу, встановлено та не заперечується позивачкою, що відповідачка ОСОБА_3 за її згодою вселилась до житлового будинку АДРЕСА_1 в якості члена сім'ї та набула у зв'язку з цим право користування займаним житлом.

При цьому, за змістом ч. 4 ст. 156 ЖК України, факт розлучення сина позивачки з відповідачкою не позбавляє останню права користування займаним житловим приміщенням, що належить ОСОБА_2, в обсязі, набутому нею як членом сім'ї власника житла, а тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, що після розірвання шлюбу відповідачки з її сином, вона втратила право користування жилою площею у будинку, не грунтуються на вимогах матеріального права.

Згідно вимог ч.1,ч.2 ст. 405 ЦК України, члени сім"ї власника житла, які проживають разом з ним, мають прав на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім"ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

З досліджених судом доказів та пояснень самої позивачки судом достовірно встановлено, що відповідачка проживає у спірному житловому приміщенні постійно і після розірвання шлюбу, а тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність, передбачених ст. 405 ЦК України, підстав для визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування будинком.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням з огляду на те, щофакт тривалого проживання відповідачки ОСОБА_3 в спірному житловому будинку, яка на законних підставах - за згодою позивача, як власника будинку, вселилась до нього, є достатнім для поширення на неї гарантій щодо забезпечення права на житло та захисту від його втрати, як те передбачено міжнародним та національним законодавством.

Оскільки судом не встановлено підстав для задоволення основної вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, колегія суддів погоджується з висновком суду про відсутність підстав для задоволення вимоги про зняття ОСОБА_3 з реєстрації за місцем проживання.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Березанського міського суду Київської області від 29 січня 2019 року про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Березанського міського суду Київської області від 29 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 квітня 2019 року.

Головуючий: Судді: