Постанова

Іменем України

10 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 2-3681/09

провадження № 61-31847св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Закрите акціонерне товариство «Алкопром», Виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Полтавської області,

особа, яка подавала апеляційну скаргу - Комунальне підприємство «Теплоенерго»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 03 липня 2017 року в складі колегії суддів: Обідіної О. І., Бутенко С. Б., Прядкіної О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У червні 2009 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до Закритого акціонерного товариства «Алкопром» (далі - ЗАТ «Алкопром»), Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області про визнання права власності на нерухоме майно.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що згідно з договором купівлі-продажу від 07 квітня 2007 року, укладеного в простій письмовій формі, ЗАТ «Алкопром» (продавець) передав їй у власність будівлю торгівельного павільйону, загальною площею 38,4 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. У цей же день сторони склали акт приймання-передачі вказаної будівлі, проте ЗАТ «Алкопром» відмовляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. Вважаючи себе власницею вказаної будівлі вона в 2007 році реконструйована вказану будівлю під будівлю магазину з навісом.

Внаслідок неможливості провести державну реєстрацію права власності на реконструйоване приміщення, яке фактично є самочинною будівлею, позивач просила визнати дійсним укладений між сторонами договір купівлі-продажу та визнати в судовому порядку за нею право власності на будівлю магазину з навісом, загальною площею 65,8 кв. м та зобов'язати Виконавчий комітет Кременчуцької міської ради присвоїти вказаній будівлі поштову адресу.

Заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 24 липня 2009 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено. Укладений 07 квітня 2007 року договір купівлі-продажу будівлі розташованої по АДРЕСА_2, між ОСОБА_4 та ЗАТ «Алкопром» визнано дійсним. Визнано за ОСОБА_4 право власності на збудовану по АДРЕСА_2 будівлю магазину з навісом, яка складається із тамбуру літ. «А» під № 1-1 площею 1,7 кв. м, торгового залу літ. «А» під № 1-2, площею 27,3 кв. м, кладової літ. «А» під № 1-3 площею 8,7 кв. м, літнього приміщення літ. «а» під № 2-1 площею 28,1 кв. м, всього - 65,8 кв. м. Зобов'язано Виконавчий комітет Кременчуцької міської ради присвоїти (виділити) будівлі магазину з навісом по АДРЕСА_2 поштову адресу.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що при укладанні угоди сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов, проте продавець ухиляється від подальшого нотаріального посвідчення правочину, що відповідно до положень статті 220 ЦК України є підставою для визнання такої угоди дійсною в судовому порядку. З урахуванням висновку експертного дослідження про відповідність будівлі магазину з навісом вимогам будівельних норм та правил, суд визнав за позивачем право власності на новостворене майно - будівлю магазину.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Комунальне підприємство «Теплоенерго» (далі - КП «Теплоенерго»), яке не брало участі у справі, подало апеляційну скаргу на вказане рішення.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 03 липня 2017 року заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 24 липня 2009 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що положення частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210, 640 ЦК України пов'язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Крім того, не може вважатись належним способом цивільного захисту вимоги про визнання дійсними договорів купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню та відповідній державній реєстрації. Одночасно, суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що об'єктом купівлі-продажу була будівля торгівельного павільйону, загальною площею 38,4 кв. м, тоді як право власності за покупцем суд визнав зовсім на іншу будівлю - будівлю магазину з навісом, загальною площею 65,8 кв. м, яке фактично є об'єктом самочинного будівництва. Здійснюючи заочний розгляд справи, суд першої інстанції не забезпечив належний виклик у судове засідання представників Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, не визначився з колом учасників процесу та характером спірних правовідносин, обмежився лише наданими позивачем текстом самого договору купівлі-продажу, ксерокопією технічного паспорту на будівлю магазину з навісом та висновком спеціаліста, та вже в попередньому судовому засіданні постановив рішення про задоволення позовних вимог, що свідчить про формальний розгляд спору, неповне з'ясування всіх обставин у справі та є безумовною підставою для скасування судового рішення внаслідок порушення норм процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У липні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 03 липня 2017 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що КП «Теплоенерго» не було залучено до участі в справі, оскільки ухваленим у справі рішенням їхні права та законні інтереси не порушувалися, а тому останнє не мало права через вісім років із момента прийняття рішення судом першої інстанції оскаржувати його. Натоміть апеляційний суд, не приймаючи до уваги пропущення строку та відсутності поважності причин його пропуску, безпідставно відкрив апеляційне провадження у вказаній справі за апеляцію скаргою останнього. Таким чином апеляційний суд незаконного та невмотивовано поновив КП «Теплоенерго» строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції та у зв'язку з чим позбавив її права власності на належний їй об'єкт нерухомого майна. З моменту винесення судом першої інстанції рішення у вказаній справі Управлінням містобудування та архітектури Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області видане свідоцтво про присвоєння поштової адреси спірному об'єкту нерухомості, таким чином, Виконавчий комітет у разі незгоди з вказаним рішенням мав можливість ще в 2009 році оскаржити його. Крім того, постанови пленумів Верховного Суду України від 2009 року, на які посилався апеляційний суд, як на підставу для скасування рішення суду першої інстанції, прийняті до винесення районним судом рішення у вказаній справі, а тому вони не могли бути застосовані при вирішенні заявлених нею позовних вимог. Також, апеляційний суд не повідомив її про розгляд справи в апеляційному суді та розглянув справи у її відсутність, чим порушив її права на захист своїх прав.

У серпні 2017 року представник КП «Теплоенерго» подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначив, що апеляційним судом правильно встановлено, що відповідно до рішення Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради від 31 травня 2016 року № 489 балансоутримувач теплових мереж КП «Благоустрій Кременчук» замінений на КП «Теплоенерго», яке є виконавцем послуг з централізованого гарячого водопостачання та теплопостачання. З огляду на це, позов ОСОБА_4 мав бути розглянутий за участі балансоутримувача теплових мереж - КП «Благоустрій Кременчук». При цьому підстав для залучення до участі у справі КП «Теплоенерго» не було, оскільки він лише у 2016 році став правонаступником попереднього комунального підприємства і звернувся до суду з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції. Просив залишити без змін рішення суду апеляційної інстанції.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подання заперечень на неї.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ЦПК України (у редакції на час його ухвалення) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що на підставі договору оренди землі від 21 лютого 2006 року, укладеного між Кременчуцькою міською радою та ЗАТ «Алкопром», останньому передано в строкове платне користування земельну ділянку площею 540 кв. м несільськогосподарського призначення для будівництва двоповерхової споруди для розміщення кафе, продовольчого магазину та магазину господарчих товарів по АДРЕСА_2.

07 квітня 2007 року між ЗАТ «Алкопром» та ОСОБА_4 укладений договір купівлі-продажу будівлі торгівельного павільйону, загальною площею 38,4 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. Ціну вказаного об'єкта сторони визначили в сумі 6 000,00 грн, у тому числі ПДВ у розмірі 20 %.

У цей же день сторони підписали акт приймання-передачі будівлі торгівельного павільйону, відповідно до договору купівлі-продажу від 07 квітня 2007 року.

Вказану будівлю торгівельного павільйону позивач реконструювала в будівлю магазину з навісом.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частин першої, четвертої статті 203 ЦК України (у редакції на час укладення договору купівлі-продажу) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 657 ЦК України (у редакції на час укладення договору купівлі-продажу) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Статтею 210, частиною третьої статті 640 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на нерухоме майно підлягає обов'язковій державній реєстрації.

Відповідно до статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі статтею 210, частиною третьою статті 640 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов'язків для сторін.

У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне

посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з

підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позову в справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.

Відповідно до частин першої-третьої статті 376 ЦК України (у редакції на момент ухвалення рішення судом першої інстанції) житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

При цьому за положеннями частини четвертої цієї статті якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Із контексту норм частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто саме на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

Враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з огляду на те, що договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений між ОСОБА_4 та ЗАТ «Алкопром» не може бути визнаний судом дійсним із підстав, передбачених статтею 220 ЦК України, оскільки такий договір підлягає нотаріальному посвідченню, а набуті на його підставі права на нерухоме майно - державній реєстрації, отже, судовим рішенням не може бути підмінено як процедуру нотаріального посвідчення договору, так і державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно.

Крім того, апеляційним судом правильно встановлено, що об'єктом за договором купівлі-продажу була будівля торгівельного павільйону, загальною площею 38,4 кв. м, тоді як право власності за покупцем суд визнав на об'єкт самочинного будівництва - будівлю магазину з навісом, загальною площею 65,8 кв. м, при цьому судовий порядок визнання права власності на самочинне будівництво не повинен підмінювати собою передбачений законом адміністративний порядок набуття прав на нерухомість, оскільки питання оформлення прав на самочинне будівництво попередньо має бути предметом розгляду компетентного державного органу.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд безпідставно поновив КП «Теплоенерго» строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції та в результаті чого ухвалив незаконне рішення, яким позбавив позивача права власності на спірний об'єкт нерухомого майна, не заслуговують на увагу, оскільки лише у травні 2016 року КП «Теплоенерго» стало балансоутримувачем теплових мереж та виконавцем послуг із централізованого гарячого водопостачання та теплопостачання, та, здійснюючи у грудні 2016 року обстеження теплових мереж по АДРЕСА_3 виявило прорив мережі між будинками АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2, проте виконати роботи з усунення аварії не вдалося у зв'язку з розміщенням на тепловій мережі спірного магазину, та лише після звернення до Управління ЖКГ Кременчуцької міської ради, 31 березня 2017 року підприємству стало відомо про належність спірної будівлі позивачу на підставі рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 24 липня 2009 року, а тому суд апеляційної інстанції з урахуванням наведених обставин дійшов правильного висновку про поновлення ТОВ «Теплоенерго» строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції та відкриття апеляційного провадження у зазначеній цивільній справі за апеляційною скаргою останнього.

Розглядаючи зазначений позов, суд апеляційної інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, оскільки завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справ з метою ефективного захисту порушених прав. У цій справі апеляційним судом також правильно встановлено, що суд першої інстанції вирішив питання про права та інтереси третіх осіб, не залучивши їх до участі у справі, що в свою чергу є порушенням норм процесуального права.

Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (п. 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява N 3236/03).

Враховуючи сталу практику ЄСПЛ, зазначені положення законодавства та порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд порушив її право на судовий захист, оскільки розглянув справу за її відсутності, не заслуговує на увагу, оскільки апеляційний суд повідомляв позивача про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується судовими повістками, направленими за відомим суду місцем проживання позивача, яка зазначена останньою в позовній заяві.

Інші доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 03 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик