Справа № 133/1691/18
Провадження № 22-ц/801/764/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2019 рокуСправа № 133/1691/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач),

суддів: Денишенко Т.О., Рибчинського В.П.,

розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором кредиту,

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 07 лютого 2019 року, ухвалене у складі судді Сєчко В. Л., дата складання повного тексту рішення 08 лютого 2019 року, -

в с т а н о в и в :

У липні 2018 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося у суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором кредиту.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 20 жовтня 2011 року між банком і відповідачем по справі був укладений кредитний договір, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 1800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки .

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з запропонованими банком Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Однак відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав в повні мірі, у зв'язку з чим утворилася заборгованість, розмір якої станом на 03 червня 2018 року становить 81516,36 грн., яка складається з: 1770,00 грн. - заборгованості за тілом кредиту; 71476,93 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом; 3911,51 грн. - заборгованості за пенею та комісією ; 500 грн. - штрафу (фіксованої частини); 3857,92 грн. штрафу (процентна складова).

Виходячи з наведеного, позивач просив стягнути на його користь з ОСОБА_3 заборгованість в розмірі 81516,36 гривень за кредитним договором № б/н від 20 жовтня 2011 року, яка складається з наступного : 1770,00 грн. - заборгованості за тілом кредиту; 71476,93 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом; 3911,51 грн. - заборгованості за пенею та комісією; 500 грн. - штрафу (фіксованої частини); 3857,92 грн. штрафу (процентна складова).

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 07 лютого 2019 рокувідмовлено в задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що позивачем не доведено позовні вимоги, надані ПАТ КБ «ПриватБанк» суду копії «Умов та правил надання банківських послуг» не містять підпису відповідача та не можуть слугувати підтвердженням, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг є складовою частиною укладеного 20.10.2011 року договору. Розрахунок заборгованості, не може слугувати підтвердженням наявності заборгованості у відповідача перед позивачем, оскільки він не є первинним документом, так як не відповідає вимогам, що висуваються чинним законодавством до первинних документів, не відповідає вимогам встановлених ЦПК для письмових доказів. Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяг з Умов та правил надання банківських послуг в «ПриватБанку», не являються належними і допустимими доказами, оскільки не відповідають вимогам встановлених ЦПК України встановлених для письмових доказів.

Не погоджуючись із рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк»подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту зясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що в підтвердження позовних вимог позивачем надані належні та допустимі докази, а відповідач участі у розгляді справи не приймав, заперечення на позовну заяву не надавав, не заперечував щодо наданих суду позивачем доказів.

Відсутність підпису позичальника на Умовах та правилах не свідчить про те, що він не був ознайомлений з ними, не означає відсутність договірних правовідносин між сторонами та відсутність заборгованості. ОСОБА_4 відповідач постановив саме в заяві позичальника, яким засвідчив те, що він повністю згодний з умовами кредитування та отриманням кредиту саме на таких умовах.

Судом першої інстанції залишено поза увагою те, що відповідач укладання чи не укладання кредитного договору не оспорював, розрахунок заборгованості не спростував, не доведено відсутність заборгованості та відповідно виконання умов договору належним чином, не заперечував проти наявності між сторонами кредитних зобовязань.

В силу частини 2 статті 634 ЦК України договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов'язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона виходячи зі своїх інтересів не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

Відповідач підписав заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк», в якій виявив бажання отримати кредитні кошти та підтвердив, що він ознайомлений і погоджується з Умовами та Тарифами банку. Вказана позиція підтримана в постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року, справа № 755/2720/16-ц.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до наступних висновків.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

У справі встановлено наступні обставини.

20 жовтня 2011 року між позивачем і відповідачем по справі був укладений кредитний договір № б/н, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 1800 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Згідно розрахунку заборгованості за вищевказаним договором кредиту, станом на 03 червня 2018 року заборгованість ОСОБА_3 становить 81516,36 грн., яка складається з: 1770,00 грн. - заборгованості за тілом кредиту; 71476,93 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом; 3911,51 грн. - заборгованості за пенею та комісією ; 500 грн. - штрафу (фіксованої частини); 3857,92 грн. штрафу (процентна складова).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходи з того, що позивачем не доведено позовні вимоги, надані АТ КБ «ПриватБанк» суду копії «Умов та правил надання банківських послуг» не містять підпису відповідача та не можуть слугувати підтвердженням, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг є складовою частиною укладеного 20.10.2011 року договору. Розрахунок заборгованості, не може слугувати підтвердженням наявності заборгованості у відповідача перед позивачем, оскільки він не є первинним документом, так як не відповідає вимогам, що висуваються чинним законодавством до первинних документів, не відповідає вимогам встановлених ЦПК для письмових доказів. Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяг з Умов та правил надання банківських послуг в «ПриватБанку», не являються належними і допустимими доказами, оскільки не відповідають вимогам встановлених ЦПК України встановлених для письмових доказів.

Зазначений висновок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції вважає таким, що зроблений за неправильного застосування норм матеріального права, неповноти зясування обставин, що мають значення для справи, з огляду на наступне.

Стаття 633 ЦК України передбачає, що договори, які укладаються банком з фізичними особами є публічними.

Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Проте суд першої інстанції не врахував, що відповідач укладення, чи не укладення кредитного договору не оспорював, а з розрахунку кредитної заборгованості та з виписки по рахунку вбачається, що позичальник частково сплачував заборгованість, користувався кредитними коштами, тобто погоджувався з Умовами та Правилами надання банківських послуг та тарифами.

Аналогічна правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 07 березня 2018 року, справа № 755/18246/15-ц.

Суд апеляційної інстанції також звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 634 ЦК України договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов'язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона виходячи зі своїх інтересів не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

Отже у разі якщо умови договору приєднання порушують права особи, яка приєдналась до нього, то вона вправі поставити питання про його зміну або розірвання.

Разом з тим у справі відсутні докази про те, що ОСОБА_3 звертався до банку з пропозиціями про внесення змін до умов кредитного договору, а тому вказані обставини свідчать про його згоду з усіма умовами цього договору.

Відповідач підписав заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ «КБ «ПриватБанк», в якій виявив бажання отримати кредитні кошти та підтвердив, що він ознайомлений і погоджується з Умовами та Тарифами банку.

При цьому Умови та Правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, якщо саме ці Умови та Правила були чинними під час укладення договору.

Суд також звертає увагу на те, що договір приєднання, як і публічний договір, є узагальненою категорією таких цивільно-правових договорів, в яких умови договору встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах і які укладаються лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого тексту. Друга сторона при цьому не може запропонувати свої умови договору, але саме вона вирішує та виявляє волевиявлення на укладення договору на запропонованих їй умовах. Таким чином, додержується принцип свободи договору. Чинним законодавством передбачено укладення договору лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованих умов у цілому.

Аналогічна правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року, справа № 755/2720/16-ц.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з нижченаведеного.

Колегія суддів вважає, шо позивачем доведено позовні вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості по тілу кредиту в сумі 1770 гривень.

Разом з тим, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 71476,93 гривень, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки позивачем було збільшено в односторонньому порядку відсоткову ставку за договором б/н від 20 жовтня 2011 року відповідно до п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг, який не відповідає ст. 1056-1 ЦК України.

Зокрема, відповідно до п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачено право банку змінювати тарифи, а також інші умови обслуговування рахунків. При цьому, за винятком випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), банк зобовязаний не менше ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці за картрахунком, згідно з п.1.1.3.1.9. Якщо протягом 7 днів банк не одержав повідомлення від клієнта про незгоду зі змінами, то вважається, що клієнт приймає нові умови.

Інших положень, які надають право банку збільшувати процентну ставку за договором, регламентують умови та порядок такого збільшення, вказані Умови та правила надання банківських послуг не містять.

Колегія суддів не може погодитись з доводами позивача, що п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг є двосторонньою домовленістю сторін кредитного договору про право банку в односторонньому порядку збільшувати процентну ставку на свій розсуд.

Зокрема, відповідно до п. 3.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року N 168 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за N 541/13808, банки мають право змінювати процентну ставку за кредитом лише в разі настання події, не залежної від волі сторін договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку. Банки не мають права змінювати процентну ставку за кредитом у зв'язку з волевиявленням однієї із сторін (зміни кредитної політики банку).

Згідно з ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

У документах, які у своїй сукупності складають укладений між сторонами кредитний договір, всупереч ч. 1 ст. 1056-1 ЦК України, не визначено тип процентної ставки (фіксована або змінювана).

Згідно з ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Колегія суддів зауважує, що порядок застосування змінюваної процентної ставки визначений ч. 4-6 ст. 1056-1 ЦК України.

Зокрема, договором має бути врегульовано періодичність збільшення процентної ставки, умови і порядок такого збільшення, порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу, максимальний розмір збільшення процентної ставки. Повідомлення про збільшення відбувається письмово, не пізніше ніж за 15 днів до дати збільшення.

Як убачається, позивачем не було дотримано вказаних вимог закону при укладанні договору з відповідачем, а тому не можна вважати, що сторонами було узгоджено право банку в односторонньому порядку, на свій розсуд, збільшувати процентну ставку.

Сама по собі вказівка в Умовах та правилах надання банківських послуг на право банку змінювати тарифи, з огляду на вимоги закону, є недостатньою.

Окрім цього, відповідно до правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду України від 11.10.2017 року у справі № 6-1374цс17, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Однак, позивачем не надано суду доказів про вручення відповідачеві під розписку повідомлення про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку, а тому таке збільшення є незаконним також і з цих підстав.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд дійшов висновку, що з відповідача на користь банку підлягає стягненню заборгованість за процентами за період з 02.12.2013 року по 30.08.2014 року в сумі 823,89 гривень виходячи з діючої на час укладення кредитного договору ставки, тобто 30 % річних.

Розрахунок за період з 01.09.2014 року по 15.12.2014 року (дата коли відповідачем здійснено проплату в рахунок погашення заборгованості 300 грн.) (1770 (залишок простроченої заборгованості по кредиту) х 30,00 % (річна процентна ставка) / 360 днів (кількість днів в році, що визначена домовленістю сторін при укладенні договору) х 106 (дні прострочення з 01.09.2014 року по 15.12.2014 року) = 156,35 грн.).

Розрахунок за період з 15.12.2014 року по 26.12.2014 року (дата коли відповідачем здійснено проплату в рахунок погашення заборгованості 200 грн.) (1770 (залишок простроченої заборгованості по кредиту) х 30,00 % (річна процентна ставка) / 360 днів (кількість днів в році, що визначена домовленістю сторін при укладенні договору) х 11 (дні прострочення з 15.12.2014 року по 26.12.2014 року) = 16,22 грн.).

Розрахунок за період з 27.12.2014 року по 21.10.2015 року (дата коли відповідачем здійснено проплату в рахунок погашення заборгованості 688,49 грн.) (1770 (залишок простроченої заборгованості по кредиту) х 30,00 % (річна процентна ставка) / 360 днів (кількість днів в році, що визначена домовленістю сторін при укладенні договору) х 299 (дні прострочення з 27.12.2014 року по 21.10.2015 року) = 441,02 грн.).

Розрахунок за період з 22.10.2015 року по 03.06.2018 року (дата станом на яку позивач просить стягнути заборгованість) (1770 (залишок простроченої заборгованості по кредиту) х 30,00 % (річна процентна ставка) / 360 днів (кількість днів в році, що визначена домовленістю сторін при укладенні договору) х 955 (дні прострочення з 22.10.2015 року по 03.06.2018 року) = 1408,62 грн.).

Отже, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по процентам підлягають задоволенню частково, а саме в розмірі 1657,61 гривні /розрахунок 823,89+156,35= 980,24 300 = 680,24 + 16,22 = 696,46 200 = 496,46+441,02 = 937,48 688,49 = 248,99+1408,62=1657,61/.

Окрім цього, підлягає стягненню також штраф (процентна складова), який має становити 5 % від задоволеної частини позовних вимог, тобто в даному випадку 16,79 гривень (розрахунок 1770 (тіло кредиту)+1657,61 (заборгованість по процентам) = 3357,61 х 0,5 % = 16,79).

У той же час, необґрунтованими колегія суддів вважає позовні вимоги про стягнення з відповідачки пені.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Умовами договору, а саме п.2.1.1.12.6.1 передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за виникнення прострочених зобовязань на суму від 100 грн., включаючи прострочення зобовязань, передбачених п.2.1.1.12.6.2., 2.1.1.12.8.1 Умов та правил.

Даним пунктом визначено, що пеня це базова процентна ставка по договору / 30 (нараховується за кожний день прострочення кредиту) + 50 грн. (одноразово). Пеня нараховується в день нарахування процентів по кредиту.

Водночас, як видно з наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором б/н від 20.10.2011 року станом на 03.06.2018 року, відповідачу нараховувалася пеня щомісячно в твердій грошовій сумі 50 та 100 гривень, а не у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання, як передбачено ч. 3 ст. 549 ЦК України.

Як вбачається з умов, пеня складається з двох частин: відсоткової, що нараховується за кожний день порушення зобовязання та твердої суми. Відсоткова частина позивачем не нараховувалась, а лише предявлено до стягнення тверду частину 50 та 100 гривень щомісячно.

Колегія суддів вважає, що завчасне визначення пені у твердій сумі не є пенею у розумінні закону, оскільки пеня обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України), а тому вказані щомісячні нарахування не можуть бути стягнуті як пеня.

Не може бути задоволена також позовна вимога в частині стягнення штрафу (фіксована складова), оскільки фіксована частина штрафу в розмірі 500 грн. (п. 2.1.1.7.6. Умов та Правил надання банківських послуг) не відповідає суті і змісту ч. 2 ст. 549 ЦК України, за яким штраф визначено як неустойку, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного, або неналежно виконаного зобовязання.

Крім того, зі змісту ст. 549 ЦК України випливає, що поняття штрафу визначений у цій статті та порядок його обрахунку, є обовязковими для всіх учасників цивільних правовідносин і не може бути змінений та викладений на власний розсуд, оскільки в такому разі втрачається його суть, тобто він перестає бути видом забезпечення виконання зобовязання неустойкою в розумінні закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ураховуючи наведене, оцінюючи наявні у справі докази відповідно до ст. 89 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» зі стягненням з ОСОБА_3 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 20.10.2011 року станом на 03.06.2018 року в розмірі 3374,40 гривень, з них : 1770 гривень заборгованість по тілу кредиту; 1657,61 гривні - заборгованість по процентам; 16,79 грн. штраф процентна складова.

Беручи до уваги положення ч. 13 ст. 141, п.п. в п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, колегія суддів вважає, що з ОСОБА_3 слід стягнути на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги пропорційно до задоволеної частини вимог, зокрема за подання позовної заяви 72,95 грн. (розрахунок 1762 х 4,14 % (відсоток задоволених вимог)= 72,95 грн.), та за подання апеляційної скарги 109,42 грн (розрахунок 2643х 4,14 % = 109,42 грн.), всього 182,37 грн.

Керуючись статтями 141, 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції.

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 07 лютого 2019 року у даній справі скасувати та ухвалити нове.

Позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором кредиту задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 /ідентифікаційний номер / на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» // заборгованість за кредитним договором № б/н від 20.10.2011 року станом на 03.06.2018 року в розмірі 3374,40 гривень, з них : 1770 гривень заборгованість по тілу кредиту; 1657,61 гривні - заборгованість по процентам; 16,79 грн. штраф процентна складова.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 /ідентифікаційний номер / на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» // судовий збір в розмірі 182 (сто вісімдесят дві) гривні 37 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя Підпис Л. О. Голота

Судді: Підпис Т. О. Денишенко

ОСОБА_4 Рибчинський

Згідно з оригіналом

Головуючий суддя Л. О. Голота