Провад ження № 22-ц/812/795/19
П О С Т А Н О В А

іменем України

25 квітня 2019 року м. Миколаїв

справа № 487/6168/18

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

учасники справи:

стягувач - Державна судова адміністрація України,

боржник - ОСОБА_1,

головний державний виконавець Заводського відділу державної виконавчої служби міста Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Чернявська Альона Борисівна,

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва, постановлену 29 березня 2019 року під головуванням судді Біцюка А.В. в приміщенні цього ж суду, повне судове рішення складено того ж дня, винесеної за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби міста Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Чернявської Альони Борисівни, у справі за позовом ОСОБА_1 до Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку (далі - ОСББ) «Єдність Миколаїв» про усунення перешкод та стягнення шкоди,

в с т а н о в и в:

25 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся зі скаргою на дії головного державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби міста Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі - Заводський ВДВС) Чернявської А.Б. щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

ОСОБА_1 зазначав, що 12 лютого 2019 року головним державним виконавцем Заводського ВДВС Чернявською А.Б. відкрито виконавче провадження про стягнення з нього на користь держави судового збору у розмірі 352,40 грн. Разом з тим, в постанові державний виконавець зазначила боржника саме «ОСОБА_1.», тоді як боржником визнано «ОСОБА_1.».

Посилаючись на те, що державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження не правильно зазначила боржника, крім того, ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 20 листопада 2018 року було відкрито апеляційне провадження за його апеляційною скаргою на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 2 листопада 2018 року без стягнення з нього судового збору при подачі апеляційної скарги, таким чином він був звільнений від сплати судового збору на підставі його клопотання, поданого разом з апеляційною скаргою, а тому державний виконавець неправомірно відкрив виконавче провадження про стягнення з нього судового збору, ОСОБА_1 просив суд визнати постанову головного державного виконавця Заводського ВДВС від 12 лютого 2019 року про відкриття виконавчого провадження № ВП58244849 незаконною та скасувати її, а також зобов'язати головного державного виконавця Заводського ВДВС Чернявську А.Б. скасувати запис, внесений до Єдиного реєстру боржників на ОСОБА_1

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 березня 2019 року провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Заводського ВДВС Чернявської А.Б. зупинене на підставі пункту 6 частини 1 статті 251 ЦПК України.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що 19 березня 2019 року до канцелярії суду надійшла ухвала Миколаївського апеляційного суду від 18 березня 2019 року, якою витребувано матеріали цивільної справи № 487/6168/18 у зв'язку із розглядом апеляційної скарги на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 лютого 2019 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на незаконність ухвали суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив ухвалу визнати незаконною та скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суддя місцевого суду порушив строк розгляду скарги, передбачений частиною 1 статті 450 ЦПК України, не розглянув заяву про відвід, а зупинивши провадження, фактично відмовився розглядати скаргу по суті, чим перешкоджає йому в доступі до правосуддя.

Відзиву на апеляційну скаргу від учасників справи до апеляційного суду не надійшло.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи № 487/6168/18 вбачається, що 18 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСББ «Єдність Миколаїв» про усунення перешкод та стягнення шкоди.

Також позивач подав до суду клопотання, в якому, посилаючись на вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» та статті 42 Конституції України, просив суд звільнити його від сплати судового збору.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 2 листопада 2018 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору, вказану позовну заяву залишено без руху та запропоновано позивачу сплатити судовий збір в сумі 1409,69 грн. (том 1 а.с. 51-52).

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 3 січня 2019 року вказану ухвалу місцевого суду залишено без змін та постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 352,40 грн. (том 1 а.с. 134-141).

Постановою головного державного виконавця Заводського ВДВС Чернявською А.Б. від 12 лютого 2019 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа (№58244849) про стягнення з ОСОБА_1 на користь Державної судової адміністрації України 352,40 грн. судового збору, виданий Заводським районним судом м. Миколаєва 23 січня 2019 року на підставі постанови Миколаївського апеляційного суду від 3 січня 2019 року (т. 2 а.с. 24).

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 лютого 2019 року скаргу ОСОБА_1 прийнято до розгляду.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 18 березня 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 лютого 2019 року, якою залишено позовну заяву ОСОБА_1 без розгляду, а також витребувано з Заводського районного суду м. Миколаєва матеріали цивільної справи № 487/6168/18. Копія вказаної ухвали надіслана на поштову та електронну адреси Заводського районного суду м. Миколаєва 19 березня 2019 року.

Згідно пункту 14 частини 1 статті 353 ЦПК України ухвала про зупинення провадження у справі може бути оскаржена окремо від рішення суду.

Відповідно до підпункту 15.10 пункту 15 Перехідних Положень ЦПК України, до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи у разі подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції, зокрема передбачені пунктами 14-16 частини 1 статті 353 цього Кодексу, до суду апеляційної інстанції передаються усі матеріали.

За пунктом 15.12 пункту 15 Перехідних Положень ЦПК України суд зобов'язаний зупинити провадження у справі до перегляду ухвали у справі в порядку апеляційного провадження, якщо відповідно до підпункту 15.10 цього підпункту до суду апеляційної інстанції направляються всі матеріали справи.

Таким чином, основний висновок суду про наявність підстав про зупинення провадження у справі, є правильним.

Помилкове посилання суду першої інстанції на правила пункту 6 частини 1 статті 251 ЦПК України, з огляду на положення частини 2 статті 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування судового рішення, оскільки це порушення не призвело до неправильного вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції порушив строк розгляду скарги передбачені частиною 1 статті 440 ЦПК України, також не може бути достатньою підставою для скасування оскаржуваної ухвали в розумінні положень частини 2 статті 376 ЦПК України.

Твердження апелянта про те, що суд не розглянув його клопотання про відвід, є необґрунтованим, оскільки доказів подання до суду заяви про відвід станом на момент постановлення оскаржуваної ухвали (29 березня 2019 року) апелянтом не надано.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Отже, доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому ухвала суду підлягає залишенню без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

При відкритті апеляційного провадження апеляційним судом було відкладено вирішення питання сплати судового збору за подачу апеляційної скарги до ухвалення судового рішення.

Отже, вирішуючи дане питання, колегія дійшла наступного.

Так, із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 неодноразово посилався на те, що звільнений від сплати судового збору по даній справі. При цьому він вказував на те, що справа розглядається в межах Закону України «Про захист прав споживачів» та статті 22 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку».

Між тим, за замістом статей 1, 1-1 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, які є суб'єктами господарювання, виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги.

Згідно статті 1 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» об'єднання співвласників багатоквартирного будинку (далі - об'єднання) - юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна.

Відповідно до статті 22 цього Закону для забезпечення утримання та експлуатації багатоквартирного будинку, користування спільним майном у такому будинку, включаючи поточний ремонт, утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, водопостачання та водовідведення, теплопостачання і опалення, вивезення побутових відходів, об'єднання за рішенням загальних зборів має право: задовольняти зазначені потреби самостійно шляхом самозабезпечення; визначати управителя, виконавців окремих житлово-комунальних послуг, з якими усі співвласники укладають відповідні договори; виступати колективним споживачем (замовником) усіх або частини житлово-комунальних послуг.

Водночас, відповідно до положень частин 1, 2 статті 2 Закону України «Про житлово-комунальні-послуги», в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.

Не є предметом регулювання цього Закону відносини, що виникають між співвласниками, а також між співвласниками та об'єднанням співвласників багатоквартирного будинку при забезпеченні потреб співвласників шляхом самозабезпечення відповідно до статті 22 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку».

Отже, із системного аналізу положень статей 1, 1-1 Закону України «Про захист прав споживачів», статті 22 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» та статті 2 Закону України «Про житлово-комунальні-послуги» вбачається, що до правовідносин, що виникають із діяльності ОСББ відповідно до статті 22 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку», положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються.

За такого, колегія суддів вважає, що до правовідносин, які виникли по даній справі за основною позовною вимогою між позивачем ОСОБА_1 та ОСББ щодо перекриття останнім виходу на горище та дах будинку, не можуть застосовуватись положення Закону України «Про захист прав споживачів», а тому підстави для звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору за даною апеляційною скаргою відсутні.

Таким чином, відповідно до положень частини 1 статті 141 ЦПК України та статті 4 Закону України «Про судовий збір», а також враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 29 травня 2018 року по справі № 915/955/15, на позивача має бути покладено обов'язок по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги.

Відповідно до вимог підпункту 9 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» апеляційна скарга на ухвалу суду, яка подана фізичною особою, оплачується судовим збором у розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2019 року складає 1921 гривню.

Отже, з ОСОБА_1 в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 384 грн. 20 коп. (1921х0,2).

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 березня 2019 року - без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави 384 грн. 20 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий І.В. Лівінський

Судді Т.М. Базовкіна

Т.Б. Кушнірова

Повне судове рішення складено 25 квітня 2019 року.