Дата документу 02.05.2019 Справа № 320/9663/17-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 320/9663/17 Головуючий у 1-й інстанції: Юрлагіна Т.В.
провадження № 22-ц/807/1349/19 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В., суддів Гончар М.С., Кочеткової І.В.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 лютого 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» в особі Мелітопольського міського району електричних мереж до ОСОБА_2 про стягнення боргу за спожиту електричну енергію, трьох відсотків річних та інфляційних нарахувань,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року ПАТ «Запоріжжяобленерго» в особі Мелітопольського міського району електричних мережзвернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути з відповідача борг за спожиту електроенергію у розмірі 7301 грн. 12 коп., 3% річних в розмірі 49 грн. 42 коп. та інфляційні нарахування у розмірі 312 грн. 95 коп., а також витрати на сплату судового збору в розмірі 1600 грн., посилаючись на те, що між відповідачем та позивачем існують договірні відносини з користування електричною енергією, що виникли з договору НОМЕР_1 про користування електричною енергією, укладеного між сторонами.

На ім'я відповідача відкритий особовий рахунок НОМЕР_1, на підставі якого здійснюється облік спожитої електроенергії, у відповідності до кількості якої нараховується оплата її вартості, яку споживач має оплатити. Але відповідач не сплачує за спожиту електроенергію, у зв'язку з чим у нього утворилася заборгованість за період з 30.03.2017 року по 30.11.2017 року у розмірі 7301 грн. 12 коп. за спожиті 7953 кВт/годин електричної енергії, на підставі чого за вимогами ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідачу було також нараховано 3% річних від простроченої суми у розмірі 49,42 грн. та інфляційні нарахування в сумі 312,95 грн. Ці суми позивач просив стягнути з відповідача в судовому порядку.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 лютого 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Запоріжжяобленерго» в особі Мелітопольського міського району електричних мереж:

- на р/р 8156 філія ЗОУ АТ «Ощадбанк», МФО 313957, - борг за спожиту електричну енергію у розмірі 7301 грн. 12 коп.;

- на р/р 801 в ПАТ «МетаБанк», МФО 313582, - 3% річних в розмірі 49 грн. 42 коп., інфляційні нарахування в розмірі 312 грн. 95 коп., а

також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1600 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість у зв»язку з порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує висловлені апелянтом аргументи на спростування висновків суду, та просить залишити скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно із ст. 274 ч. 1, п.1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до п. 2 ч. 6 статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, даний спір за визначеними статтею 274 ЦПК України критеріями відноситься до категорії малозначних.

Дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що згідно до Статуту ПАТ «Запоріжжяобленерго», затвердженого 28 липня 2016 року, Публічне акціонерне товариство «Запоріжжяобленерго» є новим найменуванням Відкритого акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» (а.с. 17-26).

Товариство є юридичною особою, яка зареєстрована в Єдиному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та господарських формувань». Свідоцтво про державну реєстрацію юридичної особи від 17.05.2000 року серії АОО № 196642. Основними видами діяльності ПАТ «Запоріжжяобленерго» є розподілення електроенергії - код за КВЕД 35.13 та торгівля електроенергією - код за КВЕД 35.14.

Згідно зі Статутом ПАТ «Запоріжжяобленерго» створене з метою отримання прибутку на основі здійснення виробничої, комерційної, посередницької та іншої діяльності у встановленому чинним законодавством порядку.

Предметом діяльності ПАТ «Запоріжжяобленерго» є: постачання електричної енергії за регульованим тарифом; постачання електричної енергії за нерегульованим тарифом; передача електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами.

Судом встановлено, що 23.12.2014 року між ПАТ «Запоріжжяобленерго» в особі Мелітопольського міського РЕМ та побутовим споживачем ОСОБА_2 був укладений договір про користування електричною енергією НОМЕР_1.

За цим договором кожна із сторін взяла на себе відповідні зобов'язання, а саме: енергопостачальник взяв на себе зобов'язання постачати відповідачу як побутовому споживачу електричну енергію у необхідних обсягах відповідно до потужності електроустановок, а відповідач взяла на себе зобов'язання оплачувати вартість одержаної електричної енергії за обумовленими тарифами (цінами) у терміни, передбачені договором.

Відповідач для цілей врахування спожитої електроенергії та визначення її вартості, а

також її оплати мала відкритий позивачем на її ім»я особовий рахунок побутового споживача НОМЕР_1.

Позивач здійснював постачання електричної енергії до житлового будинку відповідача, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7-8).

Згідно довідки від 28.12.2017р., відповідачем ОСОБА_2, яка проживає

за адресою: АДРЕСА_1, в період з 30.03.2017 року по 30.11.2017р. спожито електроенергію в кількості 7953 кВт/год. на суму 7301 грн. 12 коп. (а.с. 9).

Враховуючи, що вказану суму заборгованості відповідач в добровільному порядку погасити не бажала, посилаючись на безпідставне нарахування її за скасованими судовим рішенням тарифами, позивач звернувся з позовом про її стягнення, нарахувавши на неї відповідальність у відповідності до вимог ст.. 625 ЦК України у вигляді 3% річних за період з 13.06.2017 року по 28.12.2017 року в сумі 49,42 грн. та інфляційні втрати за цей же період в сумі 312,95 грн. (а.с. 5-6).

Задовольняючи позов, суд визнав обґрунтованими вимоги позивача та підтвердженим розмір заборгованості.

В скарзі відповідач зазначає про інший, укладений між нею та позивачем договір від 17.11.2015р.

Дійсно, з матеріалів справи вбачається, що між сторонами спочатку існував договір від 23.12.2014р., про який і зазначено судом при встановленні обставин у справі.

Але в подальшому сторони переуклали договір, та діючим станом на момент виникнення спірних правовідносин був саме договір, укладений 17 листопада 2015р. за таким самим НОМЕР_1, який ідентичний за своїми положеннями раніше діючому ( а.с. 82-83).

В скарзі відповідач наголошує на тому, що позивач не надав доказів, якими мають бути тільки первинні бухгалтерські документи, про наявність у неї заборгованості за спожиту електроенергію.

На підтвердження заборгованості позивач надав виписку по особовому рахунку відповідача НОМЕР_1, який (особовий рахунок) у відповідності до абз. 15 п. 2 Правил користування електричною енергією для населення сублімує у собі наступну сукупну інформацію: дані про об»єкт побутового споживача ( назва, місцезнаходження, потужність, місце облаштування вузла обліку), вид тарифу, кількість спожитої та оплаченої електричної енергії, наявність пільг та/або субсидій, відомості про всі зміни, які відбулись під час користування побутовим споживачем електричною енергією.

Вказані дані, отримані енергопостачальником відповідно до вимог законодавства, внесені ним до єдиної системи (реєстру) за певним номером для ідентифікації об»єкта побутового споживача.

Отже, особовий рахунок є належним та допустимим доказом існування заборгованості, оскільки саме на ньому враховуються всі показники спожитої електроенергії, нарахованої за її отримання споживачу оплати, а також її сплата останнім.

Тому доводи скарги про те, що виписка по її особовому рахунку не може підтверджувати заборгованість, розраховану позивачем, колегія визнає неспроможними.

Відповідно до п. 19 ПКЕЕН, розрахунки населення за спожиту електричну енергію здійснюються за діючими тарифами (цінами) для населення на підставі показів приладів обліку, а тому позивач і здійснював нарахування відповідної оплати відповідачу саме на підставі показів приладу обліку, що вбачається з виписки по особовому рахунку НОМЕР_1 ( а.с. 10).

Заперечуючи проти розміру заборгованості, визначеної на підставі даних особового

рахунку, відповідач не спростувала її наявність та розмір.

Вбачається, що остання лише припинила сплачувати постачання їй електроенергії з травня 2017р., вважаючи, що у неї мається переплата, про що письмово попередила позивача. А переплату визначила, перерахувавши всю спожиту електроенергію за нижчим тарифом, встановленим постановою НКРЕ № 497 від 23.04.2012р., оскільки вважала скасованою судовим рішення постанову НКРЕКП № 220 від 26.02.2015р.

Суд з цього приводу встановив, що постановою Окружного Адміністративного суду м. Києва від 08.09.2015р. по справі № 826/6876/15 визнано незаконною постанову НКРЕКП № 220 від 26.02.2015р. про встановлення нових тарифів з 01.04.2015р. ( а.с. 78-79).

Вказана постанова була скасовано з відмовою в задоволенні позову постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 06 квітня 2017р. за апеляційною скаргою НКРЕКП ( а.с. 74-77).

Тому суд обґрунтовано визнав, що вартість спожитої електроенергії слід нараховувати побутовим споживачам за тарифами, встановленими постановою НКРЕКП № 220 від 26.02.2015р., за якими і здійснено нарахування відповідачу позивачем у цій справі, а оплата виставлена у відповідності до вимог п. 22 ПКЕЕН відповідними платіжними документами.

Також в скарзі відповідач ОСОБА_2 зазначає, що у неї виникли сумніви щодо статусу позивача як енергопостачальної компанії, а також наголошує на тому, що між населеним пунктом м. Мелітополь та ПАТ «Запоріжжяобленерго» не укладений договір про постачання електричної енергії жителям м. Мелітополя.

Вказані ствердження відповідача колегія вважає неспроможними та такими, що не спростовують правильних висновків суду.

Так, встановлено, що ПАТ «Запоріжжяобленерго» є офіційно зареєстрованою юридичною особою, яка є ліцензіатом з передачі електричної енергії місцевим (локальним) електричним мережам (ліцензія НКРЕ серії АБ № 177341 від 23.08.2005р.) та постачання електричної енергії за регульованим тарифом (ліцензія НКРЕ серії АБ № 17342 від 23.08.2005р.) електричними мережами ( а.с. 72-73).

Вказані обставини аналізувались та встановлювались судом першої інстанції в ході розгляду справи.

ПАТ «Запоріжжяобленерго» є монополістом у сфері енергетики в Запорізькій області, який внесений до «Зведеного реєстру суб»єктів природних монополій», який сформовано Антимонопольним комітетом України та розміщений у відкритому доступі на офіційному веб-сайті. Тобто вказана інформація є загально відомою.

Отже, саме ПАТ «Запоріжжя» є постачальником електричної енергії до мереж, які обслуговує Мелітопольський міський район електричних мереж, який не є юридичною особою та власником цієї мережі. Тому оплата здійснюється безпосередньо юридичній особі - постачальнику в особі ПАТ «Запоріжжяобленерго».

Відповідач вважає, що електрична енергію постачається населеному пункту на підставі договору про її постачання, а споживачу - на підставі укладеного з неселеним пунктом договору, якого вона з територіальною громадою м. Мелітополя в особі міського голови не укладала, оскільки такий договір суперечить нормам постанови. Вважає, що позивачем в такому разі порушено порядок надання відповідних послуг населенню, оскільки мережі, по яким передається електроенергія, не належать ПАТ «Запоріжжяобленерго», а знаходяться на балансі територіальної громади м. Мелітополя.

Проте, такі ствердження відповідача колегія вважає помилковими з огляду на таке.

Відповідно до абз. 42 п. 2 ПКЕЕ, населений пункт - це юридична особа-споживач

(власник електроустановок населеного пункту або уповноважена власником (співвласниками) експлуатаційна організація, в господарському віданні якої є електроустановки населеного пункту), об'єднує населення на визначеній території та утримує ці електроустановки з метою забезпечення електричною енергією споживачів населеного пункту.

Зважаючи на вказане визначення, м. Мелітополь не є «населеним пунктом» в розумінні ПКЕЕ, оскільки не є юридичною особою, яка являється власником електроустановок на його території. Власником електроустановок та технологічних електричних мереж, через які постачається електроенергія мешканцям м. Мелітополя, є ПАТ «Запоріжжяобленерго», яке є власником всіх електроустановок та мереж на території Запорізької області.

Таким чином, еклетрозабезпечення об»єкта відповідача за адресою: АДРЕСА_1 проводиться по повітряній лінії, яка є власністю позивача, що і зумовлює визначення його як постачальника електричної енергії відповідачу як побутовому споживачу, та, відповідно, породжує для останнього зворотній обов»язок щодо здійснення оплати за спожиту електроенергію.

Також відповідач зазначає, що нею до суду першої інстанції 16.02.2018р. було подано клопотання про зупинення провадження у цій справі до постановлення рішення Конституційним Судом України за конституційним поданням Верховного Суду України від 02 червня 2016р. № 201-2208/0/8-16, за конституційним поданням 46 народних депутатів України про визнання постанови НКРЕКП № 220 від 26.02.2015р. такою, що не відповідає Конституції, але суд безпідставно відмовив у його задоволенні.

Але колегія вважає, що обов»язок суду, покладений на нього п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, щодо зупинення провадження у цій справі настає тільки у випадку, коли зібрані докази не дозволяють встановити та оцінити обставини, які є предметом судового розгляду.

Та в цій справі, доки є чинною постанова НКРЕКП № 220 від 26.02.2015р., на підставі якої нараховується оплата за спожиту електроенергію усім споживачам, підстав для зупинення провадження у справі не мається.

Беручи до уваги все вищенаведене, колегія визнає апеляційну скаргу необґрунтованою, тому у відповідності до положень ст.. 375 ЦПК України залишає її без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

К еруючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 лютого 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Постанова прийнята, складена та підписана 02 травня 2019 року.

Головуючий:

Судді: