18.03.2019 Справа № 756/4451/18
Справа ун. № 756/4451/18
пр.№2/756/1036/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2019 року Оболонський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді- Луценко О.М.,

при секретарі - Лісовенко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Служба у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів , -

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів, свої вимоги мотивувавши тим, що 11 березня 1995 року позивач ОСОБА_1уклав шлюб з ОСОБА_2 В., який зареєстрований РАГС Мінського району м. Києва за актовим записом № 418. Від спільного шлюбу мають спільну доньку - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 25.08.2004 року рішенням Оболонського районного суду м. Києва шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. Між сторонами наявний спір про місце проживання дитини. Позивач переконаний, що дитина повинна проживати разом з матір'ю за її місцем проживання, вона має всі необхідні для цього умови. На теперішній час відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дитини. У зв"язку з вищезазначеним позивач просить визначити місце проживання дитини - ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю ОСОБА_1, за адресою її проживання та стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини - доньки ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі ј частини заробітку з усіх його видів доходів, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

В свою чергу відповідач ОСОБА_2 звернувся з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини. Мотивує свій позов тим, що після розірвання шлюбу він не проживає разом з відповідачкою, спільного господарства з нею не веде. Вона має малий дохід, яких не вистачає на утримання спільної доньки. Зазначає, що ОСОБА_1 вживає зловживає спиртними напоями, а тому проживання дитини разом з нею буде відповідати інтересам дитини. Окрім того донька сама наполягає нам проживанні з батьком, який має можливість приділяти достатньо часу та матеріально забезпечувати її всім необхідним.

В судовому засіданні позивач первісний позов підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити, щодо зустрічного позову просила відмовити у їх задоволенні. Надала пояснення, аналогічні викладеним в її позові обставинам, додавши, що дитини не живе з нею березня 2018 р., але прихильна до неї.

Відповідач в судовому засіданні проти первинного позову заперечив, просив задовольнити вимоги зустрічного позову. Надав пояснення, аналогічні викладеним в зустрічному позові обставинам.

Третя особа - орган опіки та піклування в особі Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації свого представника не направив у судове засідання, подали заяву про розгляд справи за відсутності представника.

Представники третьої особи - органу опіки та піклування в особі Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації до судового засідання нгадали клопотання про розгляд справи без участі їхнього представника та просили відмовити в задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов, оскільки проживання дитини з батьком. Є доцільним та відповідає інтересам дитини, про що надано відповідний висновок органу опіки та піклування.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 11.03.1995 р. Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 25.08.2004 р., яке набрало законного сили, шлюб між сторонами розірвано (справа № 2-4204).

Сторони по справі є батьками неповнолітньої дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджуються свідоцтвом про народження НОМЕР_3 від 27.07.2012 року.

Судом встановлено, що сторони по справі мешкають окремо, з березня 2018 р. дитини проживає з відповідачем ОСОБА_2

Обидві сторони у справі мають офіційне місце роботи та дохід, що підтверджується відповідними документами.

Обидві сторони мешкають у власних квартирах, що підтверджено актами обстеження умов проживання, складеними спеціалістами служб у справах дітей відповідних РДА.

Згідно висновку Солом'янської районного в місті Києві державної адміністрації від 27.11.2018 р. № 108-18391, орган опіки та піклування, з метою забезпечення виключно прав та інтересів дитини, вважає за доцільне визначити місце проживання дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком ОСОБА_2.

Частиною 1 ст. 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.4, 5 ст.19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи, окрім того положення ч. 1 ст. 161 СК, вказують на необхідність з'ясування особистої прихильності дитини до кожного з батьків.

В принципі № 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, записано: « Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення ».

В частині 2 статті 3 Конвенції про права дитини, що діє з 27 вересня 1991 року вказано: « Держави - учасники зобов'язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її згоди, приймаючи до уваги права та обов'язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи ».

Статтями 8, 11, 12 Закону України « Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, № 2402 визначено: « Кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки та особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного із них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Вихованням в сім'ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її. здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці».

Ухвалюючи рішення в справі « М. С. проти України » від 11 липня 2017 року ( заява № 2091 / 13 ), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд по правам людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по - перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789 - ХІІ визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння.

Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов'язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Крім того, відповідно до положень абзацу 2 принципу 7 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1386 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання: ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Також при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини необхідно виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов'язком батьків діяти в її інтересах.

Необхідно враховувати принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенцію про права дитини, ратифіковану постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789 - ХІІ, та положення національного законодавства.

Декларація, прийнята резолюцією 1386 ( XIV ) Генеральної Асамблеї ООН - це міжнародний договір у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та Закону України « Про міжнародні договори України ». Вона встановлює основні принципи в сфері забезпечення прав дитини.

У свою чергу Конвенція про права дитини є міжнародним договором, приєднавшись до якого у 1991 році, Україна взяла на себе зобов'язання щодо забезпечення прав дитини, закріплених у цьому документі. Конвенція - частина законодавства України, як міжнародний договір має пріоритет над національним законодавством, її застосування обов'язкове.

Конвенція про права дитини ґрунтується на принципах, закріплених у Декларації, і розвиває її положення, встановлюючи зобов'язання для країн - учасниць.

Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов'язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто може створити найбільш сприятливі умови для виховання дитини, інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько ( - ки ) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Виходячи з наведеного, враховуючи, наявність у відповідача можливості забезпечити умови життя, необхідні для розвитку дочки, суд дійшов висновку, що визначення місця проживання дитини з відповідачем буде відповідати інтересам дитини.

При цьому, визначаючи місце проживання дитини з батьком, суд бере до уваги, що відповідно до ст.29 ЦК України дитина, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання з тим із батьків, які проживають окремо.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що зустрічні позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки ці вимоги є обґрунтованими, заснованими на законі та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. Тим самим, оскільки суд дійшов висновку про задоволення зустрічного позову, то в задоволенні первісного позову слід відмовити.

Згідно ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частиною 1 статті 182 Сімейного кодексу України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 2 статті 182 Сімейного кодексу України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно ч. 1 ст. 184 Сімейного кодексу України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік", встановлено прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2018 року - 1860 гривень, з 1 липня - 1944 гривні, з 1 грудня - 2027 гривень.

Відповідно до вимог ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.

При визначенні розміру аліментів суд враховує положення ст. 182 Сімейного кодексу України та вважає, що позовні вимоги про стягнення аліментів підлягають задоволенню, а саме з відповідача слід стягнути аліменти в передбачені ч.1 ст.184 СК України а в частці від заробітку ( доходу) батька дитини, в розмірі 1/4 частини.

Згідно ст.430 ч.1 п.1 ЦПК України рішення про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

На підставі п.3 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів.

Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 84, 180, 182, ч.1 ст.184, 191 Сімейного кодексу України, 12, 13, 81, 89, 133, 141, 247, 259, 263, 264, 265, 273, 430 ч.1 п.1 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів -відмовити.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Служба у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів - задовольнити.

Визначити місце проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 із батьком ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 ідентифікаційний номер НОМЕР_1 (зареєстрованої АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2аліменти на утримання дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини заробітку з усіх його видів доходів, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 26.07.2018 року і до повноліття дитини.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 ідентифікаційний номер НОМЕР_1 (зареєстрованої АДРЕСА_1) на користь держави судовий збір в сумі 768 грн. 40 коп.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 ідентифікаційний номер НОМЕР_1 (зареєстрованої АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 судовий збір в розмірі 704,80гривень.

Рішення в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Оболонський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів.

Суддя: О.М. Луценко