Справа № 720/2211/18
Провадження № 2/720/152/19
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року Новоселицький районний суд Чернівецької області

в складі: головуючого судді Ляху Г.О.

за участю секретаря Шова В.Д.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду міста Новоселиця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Мамалигівської сільської ради об'єднаної територіальної громади, третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та третіх осіб про визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що по погосподарській книзі сільської ради станом на 1990-1991 роки домоволодіння, яке розташовано по АДРЕСА_1 було віднесено до робочих дворів. ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер його батько ОСОБА_6, після смерті якого відкрилася спадщина на 1/2 частку домоволодіння. Спадщину після його смерті на 3/8 частки домоволодіння прийняв він як спадкоємець за заповітом та на 1/8 частку домоволодіння його мати ОСОБА_7, яка мала обов'язкову долю у спадщині. Після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина на 5/8 частки домоволодіння, яку він прийняв своєчасно як спадкоємець за законом 1 черги. Однак, оскільки спадкодавці не отримали при житті правовстановлюючих документів на домоволодіння, він не може оформити на себе право власності на спадкове майно. Просив суд визнати за ним право власності на домоволодіння в порядку спадкування.

Під час розгляду справи до суду звернулась з позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно, посилаючись на те, що в 1981 році вона уклала шлюб з позивачем ОСОБА_1, після чого перейшла жити в домоволодіння, яке розташовано по АДРЕСА_1. Забудовником даного домоволодіння став ОСОБА_1, однак вона приймала участь у будівництві житлового будинку на рівні з її чоловіком ОСОБА_1 та його батьками ОСОБА_6, ОСОБА_7, а тому вважає, що набула право власності на 1/4 частку домоволодіння, яку просила визнати за нею в порядку набуття.

В процесі розгляду справи по суті сторони уклали мирову угоду, просять її затвердити та провадження по справі закрити.

Суд, вислухавши доводи сторін, перевіривши матеріали справи та роз'яснивши сторонам наслідки визнання судом укладеної мирової угоди, вважає, що мирову угоду слід затвердити та провадження у справі закрити з наступних підстав.

Судом встановлено, що по АДРЕСА_1 Чернівецької області розташовано домоволодіння, яке складається з житлового будинку літера «А» та господарських споруд.

Домоволодіння побудовано відповідно до діючого на час його будівництва законодавства та належним чином було зареєстровано органом місцевого самоврядування. Згідно будівельного паспорту забудовником житлового будинку був ОСОБА_6.

Відповідно до наявного у справі технічного паспорту житловий будинок даного домоволодіння був побудований в 1981 році на відведеній для вказаної мети земельній ділянці та зареєстрований в погосподарській книзі сільської ради із наданням відповідної адресної частини.

Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї постанови від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз'яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Оглянутими в суді погосподарськими книгами сільської Мамалигівської сільської ради з'ясовано, що з 1980 року по 1991 рік домоволодіння відносилося до дворів колгоспного типу та в ньому були зареєстровані та проживали подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_7, подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3, а також діти останніх ОСОБА_4 та ОСОБА_4

Слід зазначити, що відповідно до положень нормативно-правових актів, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, віднесення до певних суспільних груп господарств мало значення для набуття права власності на майно. Встановлювалися суспільні групи господарств відповідно до діючих на той час Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів.

Так, відповідно до Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26, суспільна група господарства переважно встановлюється залежно від роду занять глави сім'ї. Глава сім'ї визначається в кожному конкретному випадку повнолітніми членами сім'ї за їхньою взаємною згодою. Залежно від роду занять глави сім'ї господарство відноситься до суспільної групи колгоспників, робочих, службовців, кустарів чи селян-одноосібників. Виняток із загального правила складають господарства, в яких проживають працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять глави сім'ї, відносяться до господарства колгоспників. Суспільна група господарства записувалась у погосподарській книзі станом на 1 січня та 1 червня відповідного року.

Таким чином, за змістом указаних норм, господарства осіб, які мають працюючих членів сім'ї, але які не є працюючими членами колгоспу, відносяться до суспільної групи відповідно робочих, службовців, кустарів чи селян-одноосібників.

Згідно ст. 120 ЦК УРСР колгоспний двір - це сімейно-трудове об'єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 цього Кодексу розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

За таких обставин застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР без з'ясування питання щодо правильності віднесення будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір, є помилковим.

Визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено саме на сільські ради.

З досліджених судом записів погосподарської книги вбачається, що з 1980 року по 1991 рік у спірному господарстві не було працюючих членів колгоспу, а тому господарство не мало статусу колгоспного двору і фактично мало статус суспільної групи господарств робочих. В той же час, у погосподарській книзі за вказаний період тип двору сільською радою помилково був віднесений до колгоспного, що не є підставою для визнання за всіма членами домоволодіння права власності на житловий будинок, оскільки вчиненні записі у погосподарській книзі суперечать Вказівкам по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26.

Висновок суду про те, що спірне домоволодіння втратило статус колгоспного двору та фактично відносилось до групи робочих дворів узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою при розгляді справи № 6-145цс13 постанова від 15 січня 2014 року.

Поясненнями учасників судового розгляду з'ясовано, що не дивлячись на те, що забудовником будинку був ОСОБА_6 участь у його будівництві спільною працею та коштами приймали подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3, у зв'язку із чим сторони визнали право кожного з них на 1/4 частку домоволодіння, яку таку що набуте в результаті спільної праці таких осіб, як сім'ї .

Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України в редакції 1969 року, діючої на час будівництва будинку, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Аналогічне положення містяться у ст.ст. 60, 61 СК України.

Майно, набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане у результаті спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору про поділ майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами у результаті спільної праці (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 р. у справі № 6-135цс13).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер його батько позивача ОСОБА_6, після смерті якого відкрилася спадщина на 1/4 частку домоволодіння.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 1241 ЦК України неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Статтею 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлений у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Спадщину після смерті ОСОБА_6 на 3/16 частки домоволодіння прийняв ОСОБА_1 як спадкоємець за заповітом та на 1/16 частку домоволодіння дружина спадкодавця ОСОБА_7, яка мала обов'язкову долю у спадщині.

Після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина на 5/16 частки домоволодіння, яку позивач ОСОБА_1 прийняв своєчасно як спадкоємець за законом 1 черги.

Однак, у зв'язку із смертю спадкодавців та відсутністю за ними зареєстрованих належним чином правовстановлюючих документів на вказане домоволодіння, нотаріальна контора відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину.

09 квітня 2019 року сторони уклали мирову угоду, якою визначили між собою частки у спільному майні, а саме домоволодінні по АДРЕСА_1 Чернівецької області, яке є предметом судового розгляду, просили її затвердити та провадження по справі закрити.

Визнання права та зміна правовідношення є встановленими ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів.

За змістом ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки укладена між сторонами мирова угода стосується предмету судового спору, не суперечить закону і не порушує права та свободи інших осіб, відповідає справжньої волі та домовленості сторін, її слід затвердити та провадження по справі закрити.

На підставі ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР, ст. 22 КпШС України, ст.ст. 328, 1223, 1241, 1261, 1268, 1269, 1270 ЦК України, суд керуючись ст.ст. 12, 13, 43, 81, 141, 207, 255 ч. 1 п. 5 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Визнати та затвердити мирову угоду, укладену між сторонами по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Мамалигівської сільської ради об'єднаної територіальної громади, третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно, на наступних умовах:

1. Сторони визнають, що нерухоме майно - житловий будинок та господарські і побутові споруди, що розташовані по АДРЕСА_1, що складається з житлового будинку літ. «А» загальною площею 92,40 кв.м. та житловою площею 46,10 кв.м. забудови 1981 року вартістю в 369305 гривень, літніх кухонь літ. «Б», «В», сараїв літ. «Г», «Е», гаража літ. «Д», вбиральні літ. »Є», колодязя № 1, огорожа № 2-5, а всього інвентарною вартістю від 08 лютого 2018 року в сумі 795333 гривень є таким, що спільно набуте спадкодавцями - ОСОБА_6 і ОСОБА_7 та подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_3 і частки таких в даному нерухомому майні є рівними, відповідно по 1/4 частці за кожним.

2. Сторони погодилися визнати за ОСОБА_1 право власності на 3/4 частини житлового будинку та господарських і побутових споруд, що знаходяться по АДРЕСА_1, а саме: житлового будинку літ. «А» загальною площею 92,40 кв.м. та житловою площею 46,10 кв.м. забудови 1981 року вартістю в 369305 гривень, літніх кухонь літ. «Б», «В», сараїв літ. «Г», «Е», гаража літ. «Д», вбиральні літ. »Є», колодязя № 1, огорожа № 2-5, зокрема 1/2 частка такого успадковується ОСОБА_1, як спадкоємцем після смерті його батьків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та на 1/4 частку, як набуту ОСОБА_1 особисто як співзабудовником в даному нерухомому майні.

3. Сторони погодилися визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частину житлового будинку та господарських споруд, що знаходяться по АДРЕСА_1, а саме: житлового будинку літ. «А» загальною площею 92,40 кв.м. та житловою площею 46,10 кв.м. забудови 1981 року вартістю в 369305 гривень, літніх кухонь літ. «Б», «В», сараїв літ. «Г», «Е», гаража літ. «Д», вбиральні літ. »Є», колодязя № 1, огорожа № 2-5, як за співзабудовником в даному нерухомому майні .

3. Враховуючи досягнення даної мирової угоди сторони претензій щодо понесених судових витрат по сплаті судового збору та витрат на правову допомогу один до одного не мають.

4. Сторонам відомі наслідки закриття провадження у справі, передбачені частиною другої статті 256 Цивільного процесуального кодексу України, а саме, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

5. Дана Мирова угода набирає чинності з моменту набрання законної сили ухвали Новоселицького районного суду Чернівецької області про її затвердження.

6. Відповідно до ст. ст. 207, 208 ЦПК України сторони за взаємною згодою просять Новоселицький райсуд Чернівецької області постановити судову ухвалу про затвердження даної мирової угоди сторін, а провадження у даній цивільній справі закрити.

7. Дана Мирова угода складена в трьох примірниках.

Провадження по справі закрити.

Ухвала може бути оскаржена до Чернівецького апеляційного суду протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Ляху Г.О.