Справа № 627/213/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2019 року смт. Краснокутськ

Краснокутський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді - Каліберди В.А.,

з участю секретаря - Вюнник В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засідання в залі суду в смт. Краснокутськ Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів,

ВСТАНОВИВ :

До Краснокутського районного суду Харківської області звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, зазначаючи, що заочним рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 29 жовтня 2009 року з нього було стягнуто аліменти на користь відповідача на утримання доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 у вигляді ј частини всіх доходів, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 2 липня 2009 року.

Однак з моменту винесення рішення в 2009 році минуло багато років та станом на сьогоднішній день позивач проживає в цивільному шлюбі з ОСОБА_4, з якою в них є спільна дитина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Його цивільна дружина ніде не працює, є домогосподаркою та займається вихованням доньки, а позивач відповідно є єдиним годувальником сім'ї. Окрім того, позивач на підтвердження заявлених вимог вказав, що на його утриманні знаходиться мати ОСОБА_6, яка з 2014 року є пенсіонером та бабуся ОСОБА_7, яка також є пенсіонером. Окрім цього вказав, що на даний час він офіційно не працевлаштований, в звязку з чим має невисокий періодичний заробіток, а тому враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 192 СК України позивач звернувся до суду з даним позовом про зменшення розмірі аліментів на користь ОСОБА_8 з ј частини до 1/6 частини всіх видів заробітку позивача.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги ОСОБА_1 підтримала, прохала їх задовольнити. Також вказала, що позивач дійсно має сестру, яка проживає за кордоном.

В судове засідання відповідач не зявилася, однак надала відзив на позовну заяву, де позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала та заяву про розгляд справи у її відсутність.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивавача, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як встановлено у ході розгляду справи, заочним рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 29 жовтня 2009 року позовні вимоги ОСОБА_8 були задоволені та з позивача було стягнуто аліменти на користь ОСОБА_8 на утримання дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 у вигляді ј частини всіх доходів, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 02.07.2009 року.

Згідно свідоцтва про шлюб серії І ВЛ №272864, копія якого мається в матеріалах справи, відповідач ОСОБА_8 після одруження змінила прізвище на ОСОБА_2.

Як вбачається з довідки розрахунку Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Барвінківському, Борівському, Ізюмському районах та місту ОСОБА_9 територіального управління юстиції у Харківській області від 15.04.2019 року, розмір заборгованості ОСОБА_1 по аліментам на користь ОСОБА_8 на утримання дитини ОСОБА_3 за період з 15.11.2015 по 12.04.2019 становить 10 301, 87 грн. та за вказаний період позивачем лише періодично сплачувалися аліменти.

Відповідно до п.п.4, 5 ст. 70 Закону України Про виконавче провадження загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати не може перевищувати п'ятдесят відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі в разі відрахування за кількома виконавчими документами.

Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати в разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати сімдесяти відсотків. Положення цієї статті застосовуються також у разі звернення стягнення на належні боржникові стипендію та інші доходи.

Відповідно до ст. 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Однак, як вбачається з вищевказаної довідки розрахунку Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Барвінківському, Борівському, Ізюмському районах та місту ОСОБА_9 територіального управління юстиції у Харківській області від 15.04.2019 року, то позивачем за період з листопада 2015 року по січень 2019 року було сплачено аліментів лише на суму 7200 грн., натомість як в період з січня 2019 року по 12 квітня 2019 року позивачем було сплачено аліментів на суму 20200 грн., що навпаки підтверджує поліпшення його матеріального стану.

Також позивач на підтвердження заявлених вимог позивач вказав, що в нього на утриманні перебувають його мати ОСОБА_6 та бабуся ОСОБА_7, однак матеріали справи не містять доказів на підтвердження ступеня споріднення позивача з зазначеними особами та доказів перебування їх на утриманні позивача.

Натомість, як із змісту позовної заяви ОСОБА_1, так із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 являються пенсіонерами, тобто мають свій власний та стабільний дохід забезпечений державною.

Окрім цього, представник позивача в судовому засідання підтвердила той факт, що у позивача є також сестра, яка проживає за кордоном, що свідчить про її можливість надавати матеріальну допомогу своїм рідним.

Також, як вбачається з матеріалів справи, а саме медичної документації, спільна дитина сторін ОСОБА_3 хворіє та на даний час перебуває на стаціонарному лікуванню, в звязку з чим відповідачем здійснюються додаткові витрати на її лікування.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Радою України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Окрім цього, при прийнятті рішення, суд враховує, що дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та інтересами батьків, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 року по справі «Хант проти України»).

Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно із ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України»,статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обовязкова до застосування судами як джерело права.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважені оцінювати надані їм докази (п.34 рішення у справі «Тейксейра де Кастор проти Португалії» від 09.06.1998 року, п.54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19.02.2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав і основоположних свобод.

Оцінюючи надані суду докази в їх сукупності, суд керується основними конституційними засадами судочинства, визначеними статтею 129 Конституції України, до яких відноситься забезпечення доведеності вини і змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень пункту 25 рішення Європейського суду з прав людини у справі Проніна проти України (№ 63566/00), пункту 13 рішення Європейського суду з прав людини у справі Петриченко проти України (№ 2586/07) та пункту 280 рішення Європейського суду з прав людини у справі Нечипорук і Йонкало проти України (№42310/04), суд зобов'язаний оцінити кожен специфічний, доречний та важливий аргумент, а інакше він не виконує свої зобов'язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції.

Крім цього, у пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини від 15 листопада 2007 року по справі Бендерський проти України(№ 22750/02) вказано, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи (…). Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (…). Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, оскільки останнім не надано належних та допустимих доказів, які б слугувати підставою для задоволення його позовних вимог відповідно до ст. 192 СК України.

На підставі вищевказаного та керуючись ст.ст. 4,5,13,76-83,265 ЦПК України, ст.192 СК України, п.4,5 ст.70 ЗУ Про виконавче провадження , суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

ОСОБА_1 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1).

ОСОБА_2 ( місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_5, ідентифікаційний номер: НОМЕР_2).

Суддя В.А.Каліберда