Постанова

Іменем України

24 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 404/3924/13-ц

провадження № 61-13427св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

треті особи: Кіровоградська міська рада, Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк», ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26 лютого 2015 року в складі судді Кулінка Л. Д. та постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 15 січня 2018 року в складі колегії суддів: Черненко В. В., Кіселика С. А., Гайсюка О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У квітні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, треті особи: Кіровоградська міська рада, Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк» (далі - ПАТ «Альфа Банк»), ОСОБА_6 про вселення, зобов'язання передати квартиру, не чинити перешкоди у її користуванні, виселення.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що в 2006 році на підставі підробленого рішення суду його знято з реєстрації за постійним місцем проживання у квартирі АДРЕСА_1 У подальшому, без його відома, квартира приватизована його матір'ю ОСОБА_8 та братом ОСОБА_6 та за договором купівлі-продажу від 12 вересня 2006 року відчужена ОСОБА_5 Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 22 березня 2013 року визнано недійсними та скасовано розпорядження Кіровоградської міської ради від 21 серпня 2006 року № 41505 про передачу спірної квартири у власність ОСОБА_8 та ОСОБА_6, а також свідоцтво про право власності на вказану квартиру.

Позивач зазначив, що незаконним зняттям його з реєстрації та приватизацією квартири порушене його право користування спірною квартирою, як житлом, при цьому всі наступні правочини щодо її відчуження є незаконними.

Враховуючи наведене ОСОБА_4 просив вселити його в квартиру АДРЕСА_1 виселити з вказаної квартири ОСОБА_5 та зобов'язати її передати йому спірну квартиру.

У травні 2013 року ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4, третя особа - Кіровоградська міська рада про усунення перешкод в користуванні власністю та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування заявленого зустрічного позову зазначила, що ОСОБА_4 не був і не є членом її сім'ї, а тому після набуття нею права власності на спірну квартиру він втратив право користування належною їй власністю.

Враховуючи наведене, ОСОБА_5 просила усунути їй перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування нею.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29 жовтня 2013 року у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 26 грудня 2013 року рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову ОСОБА_4 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов задоволено частково. Витребувано із володіння ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 та передано її ОСОБА_4 Виселено ОСОБА_5 із зазначеної квартири. У задоволенні вимог ОСОБА_4 про його вселення в спірну квартиру відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 червня 2014 року судові рішення скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 28 травня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено. Визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 грудня 2015 року судові рішення скасовані та справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 09 березня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_4 про вселення та зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні квартирою та ухвалено в цій частині нове рішення, яким ОСОБА_4 вселено в квартиру АДРЕСА_1 та зобов'язано ОСОБА_5 не чинити йому перешкоди у користуванні квартирою; в частині відмови у задоволенні вимог про зобов'язання ОСОБА_5 передати квартиру позивачу та її виселення із квартири залишено без змін; у частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа: Кіровоградська міська рада, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням рішення суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_5 у задоволенні цих вимог. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року, за наслідками розгляду касаційних скарг сторін у справі, рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 09 березня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про виселення та зобов'язання передати квартиру скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В решті рішення Апеляційного суду Кіровоградської області залишено без змін.

Тобто предметом розгляду в апеляційному проваджені було оскарження ОСОБА_4 рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26 лютого 2015 року в частині відмови у задоволенні його позовних вимог до ОСОБА_5 про виселення та зобов'язання передати квартиру. В іншій частині позовних вимог за первісним та зустрічним позовами ухвалено судове рішення, яке набрало законної сили.

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 15 січня 2018 року рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про зобов'язання ОСОБА_5 передати квартиру позивачу та її виселення з квартири скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: Кіровоградська міська рада, ПАТ «Альфа Банк», ОСОБА_6, про виселення та зобов'язання передати квартиру відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про зобов'язання ОСОБА_5 передати квартиру позивачу та її виселення з квартири та ухвалюючи у цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаним вимог, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, а саме не в повному обсязі встановив дійсні обставини у справі, що є підставою для скасування судового рішення. В обґрунтування підстав для прийняття оскаржуваного рішення апеляційний суд зазначив, що позивачем неправильно обраний спосіб захисту своїх прав, оскільки вимога про зобов'язання ОСОБА_5 передати спірну квартиру не ґрунтується на нормах матеріального права. При цьому посилання ОСОБА_4 на статтю 388 ЦК України, як на підставу для повернення йому квартири є безпідставним, оскільки вказана стаття визначає право власника на витребування майна від добросовісного набувача, проте як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_4 участі в приватизації спірної квартири не приймав, тобто не був її співвласником. У частині виселення ОСОБА_5 із спірної квартири, вимоги ОСОБА_4 не ґрунтуються на законі, оскільки ОСОБА_5 вселилась у спірну квартиру на законних підставах і зазначені обставини на час розгляду справи є чинними, а доводи позивача, що вселення його до спірної квартири є підставою для виселення ОСОБА_11 є необґрунтованими.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У лютому 2018 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 подав до Верховного Судукасаційну скаргу на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26 лютого 2015 року та постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 15 січня 2018 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про витребування з чужого незаконного володіння у ОСОБА_5 та передачі ОСОБА_4 спірної квартири та виселення ОСОБА_5 з квартири та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про витребування з чужого незаконного володіння у ОСОБА_5 і передання ОСОБА_4 спірної квартири та виселення ОСОБА_5 з квартири, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 22 березня 2013 року визнано недійсними та скасовано розпорядження Кіровоградської міської ради від 21 серпня 2006 року № 41505 про передачу спірної квартири у власність ОСОБА_8 та ОСОБА_6, а також свідоцтво про право власності на вказану квартиру, виданих на їх ім'я, а тому, угода укладена між ними та ОСОБА_5 щодо продажу останній спірної квартири є нікчемною в силу закону. Враховуючи наведене, відповідач безпідставно проживає в спірній квартирі та перешкоджає позивачу користуватися нею, а тому заявник вважає, що є всі підстави для витребування вказаної квартири від ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 У постанові апеляційного суду не зазначені мотиви відхилення аргументів позивача про нікчемність правочину та застосування наслідків його нікчемності. Неправильне застосування положень статей 236, 396 ЦК України потягло за собою винесення незаконного та необґрунтованого рішення. Єдиними ефективним способом захисту прав позивача є саме виселення ОСОБА_5 зі спірної квартири, саме такий спосіб захисту обрав позивач і суд відповідно до статті 5 ЦПК України зобов'язаний використати такий спосіб захисту, а не безпідставно відмовляти особі в захисті його прав.

У червні 2018 року ОСОБА_5 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просила касаційну скаргу відхилити, рішення судів в оскаржуваній частині залишити без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2018 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подання відзиву на неї.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення апеляційного суду, яким скасовано рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ЦПК України (у редакції на час його ухвалення) щодо законності та обґрунтованості.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 та членам її сім'ї: чоловіку ОСОБА_7 та дітям - ОСОБА_4, ОСОБА_6, на підставі ордера від 25 березня 1983 року надано в користування квартиру АДРЕСА_1, якій рішенням Виконавчого комітету Кіровоградської міської ради від 21 січня 1985 року № 85 присвоєно нову адресу - АДРЕСА_1

Розпорядженням Виконавчого комітету Кіровоградської міської ради від 21 серпня 2006 року № 41505 зазначена квартира безоплатно передана у спільну часткову власність ОСОБА_8 та ОСОБА_6, на їх ім'я Кіровоградською міською радою видане свідоцтво про право власності від 21 серпня 2006 року № 41505, яке зареєстроване обласним комунальним підприємством «Кіровоградське обласне бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» 23 серпня 2006 року за № 15829060.

12 вересня 2006 року між ОСОБА_6, який діяв від свого імені та за довіреністю від імені ОСОБА_8, та ОСОБА_5 укладений договір купівлі-продажу, за яким остання набула право власності на квартиру АДРЕСА_1

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 22 березня 2013 року, яке набрало законної сили, зазначене вище розпорядження міської ради та свідоцтво про право власності на квартиру визнано недійсним. У визнанні недійсним договору купівлі-продажу квартири від 12 вересня 2006 року відмовлено. Цим рішенням також встановлено, що члена сім'ї наймача - ОСОБА_4 було незаконно, з використанням підробленого рішення суду, знято з реєстраційного обліку за місцем проживання та, приватизацією квартири АДРЕСА_1 позбавлено права на житло.

Нормативно-правове обґрунтування

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Крім того, відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обв'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків можуть бути як правочини (пункт 1), так і інші юридичні факти (пункт 4).

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб'єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб'єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов'язань).

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тобто, згідно із вимогами зазначених статей особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Стаття 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно, до яких належить право володіння.

Відповідно до статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто саме на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

Враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про виселення та зобов'язання передати квартиру з тих підстав, що порушене право ОСОБА_4 щодо користування спірним житловим приміщенням відновлене на підставі рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 09 березня 2016 року, яким ОСОБА_4 вселено в квартиру АДРЕСА_1 та зобов'язано ОСОБА_5 не чинити йому перешкод у користуванні нею. Встановленні обставини свідчать, що ОСОБА_4 після зазначених дій набув право користування спірною квартирою, оскільки його право на користування квартирою відновлене , проте не набув право власності на спірну квартиру, відповідно вимоги про повернення йому квартири як власнику майна є безпідставними, оскільки не підтверджуються належними доказами та не ґрунтуються на нормах діючого законодавства, у зв'язку з тим, що положення статті 388 ЦК Українивизначають право власника на витребування майна від добросовісного набувача, а не користувача, яким в цьому випадку є позивач. Вимоги про виселення ОСОБА_5 із спірної квартири не ґрунтуються на законі, оскільки вона є власником цієї квартири та вселилась в неї на законних підставах.

Доводи касаційної скарги про те, що угода укладена між ними та ОСОБА_5 щодо продажу останній спірної квартири є нікчемною в силу закону, а тому квартира має бути повернута йому, не заслуговують на увагу, оскільки порушене право ОСОБА_4 щодо користування спірним житловим приміщенням відновлено, а питання щодо повернення квартири має ставитися власником цього майна, а не його користувачем.

Інші доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Суд апеляційної інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про виселення та зобов'язання передати квартиру на основі наданих доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права. Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального чи процесуального права, що може бути підставою для скасування судового рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необгрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 15 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик