Провадження № 2/344/352/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої судді: Домбровської Г.В.

при секретарі c/з ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 (надалі також «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_3 (надалі також «Відповідач 1»), ОСОБА_4 (надалі також «Відповідач 2»), ОСОБА_5 (надалі також «Відповідач 3») про поділ майна подружжя, в якому просив визнати за ним ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_1, право власності на 1/8 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1 загальною площею 50,23 кв.м.

Позовні вимоги мотивовано тим, що двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 50,23 кв.м. було придбано спільно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 під час перебування у зареєстрованому шлюбі та за взаємною згодою оформлено на сина ОСОБА_3 від першого шлюбу ОСОБА_4 (1/2) та ОСОБА_3 (1/2).

В подальшому, як зазначено в позовній заяві, 13.02.2002 року ОСОБА_3 згідно договору дарування частини квартири, за згодою Позивача, подарувала їхній спільній доньці ОСОБА_5 1/4 частину квартири АДРЕСА_1.

Відтак, станом на даний час у спільній власності подружжя перебуває 1/4 квартири АДРЕСА_1, які Позивач просить поділити як спільну власність подружжя шляхом визнання за ним права власності на 1/8 даної квартири.

Представником Позивача подано до суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій він просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник Відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи без його участі та закриття провадження у справі.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 11 квітня 2019 року відмовлено в задоволенні заяви представника відповідачів про закриття провадження у справі.

Крім того, представником відповідачів в ході судового розгляду даної справи подано заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності та відмови в задоволенні позову з цієї підстави.

Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Проаналізувавши доводи представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 1996 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 24 січня 2011 року (Свідоцтво про розірвання шлюбу І-НМ №043615 від 24 січня 2001 року (а.с.4).

Від шлюбу у сторін народилася донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (Свідоцтво про народження І-НМ №081617 (а.с. 5).

Згідно Договору купівлі-продажу квартири від 05.02.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 (а.с.6) продавець ОСОБА_7, яка діяла від імені ОСОБА_8, продала, а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 купили в рівних долях квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до Договору дарування частини квартири від 13.02.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 (а.с.7) ОСОБА_3 (Даритель) та ОСОБА_2, який діє від імені неповнолітньої доньки ОСОБА_5 (Обдарована) уклали договір про таке: ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_5 прийняла в дар 1/4 частину квартири АДРЕСА_1.

Таким чином, станом на даний час співвласниками квартири АДРЕСА_1 є: ОСОБА_4 1/2 частина, ОСОБА_5 1/4 частина ОСОБА_3 1/4 частина.

Посилаючись на те, що належна ОСОБА_3 на праві власності 1/4 частина квартири АДРЕСА_1 є обєктом спільної сумісної власності подружжя, Позивач звернувся до суду з даним позовом про поділ майна подружжя шляхом визнання за ним права власності на 1/8 даної квартири.

До правовідносин Позивача та Відповідача 1 щодо визначення режиму власності (особиста чи спільна сумісна) застосовуються норми Кодексу про шлюб та сімю України від 20.06.1969 року, оскільки спірне майно (квартиру АДРЕСА_1) було набуто до 01 січня 2004 року.

Відповідно до частини 1 статті 22 Кодексу про шлюб та сімю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Згідно зі статтею 24 Кодексу про шлюб та сімю України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Розмір часток кожного з подружжя при поділі спільного майна визначено статтею 28 Кодексу про шлюб та сімю України.

Так, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що

заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Як встановлено Судом, 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_3 15.02.2000 року, тобто на час перебування у шлюбі, а тому є обєктом спільної сумісної власності подружжя.

Доказів, які б спростовували вищевказану обставину представником Відповідача 1 суду не надано, а Судом таких обставин не встановлено.

В подальшому ОСОБА_3 за згодою ОСОБА_9М, розпорядилася спільною сумісною власністю подружжя шляхом дарування 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 їхній спільній з Позивачем доньці ОСОБА_5.

Правовою позицією Верховного суду України від 07.10.2015 р. у справі № 6-1622цс15 та постановами від 07.09.2016 р. у справі № 6-727цс16 та від 12.09.2012 р. у справі за № 6-88цс12 передбачено, що відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Відтак, станом на час розгляду справи у спільній сумісній власності подружжя Позивача та Відповідача 1 залишається 1/4 частини квартири АДРЕСА_1.

Згідно з частиною 1 статті 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначено статтею 70 Сімейного кодексу України.

Так, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина 1 статті 70 Сімейного кодексу України).

Відповідно до статті 71 Сімейного кодексу України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України (частини 1, 2, 4 статті 71 Сімейного кодексу України).

Згідно з пунктами 22-25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Враховуючи вищевикладене, зважаючи на відсутність в матеріалах справи належних доказів, які б спростовували висновок суду щодо режиму спільної сумісної власності подружжя на належну ОСОБА_3 1/4 частину квартири АДРЕСА_1, Суд враховуючи закріплений сімейним законодавством принцип рівності часток подружжя, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на 1/8 частину даної квартири в порядку поділу спільного майна подружжя.

Заява представника Відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності як підстави для відмови в позові Позивача, за висновком суду, є необґрунтованою, оскільки у спорах щодо поділу майна позовна давність застосовується з моменту порушення права особи на спільне володіння, користування та розпорядження майном.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 72 Сімейного кодексу України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 21, 22, 28 Кодексу законів ппро шлюб та сімю України, ст. ст. 60, 70, 71 Сімейного кодексу України, п.п. 22-25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», керуючись ст.ст. 2, 4, 76-81, 89, 133, 141, 210, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

1. Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, задовольнити.

2. Визнати за ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_1, право власності на 1/8 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1 загальною площею 50,23 кв.м.

3. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору в сумі 275,60 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 22.04.2019 року.

Суддя Домбровська Г.В.