Справа №461/664/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2019 року Галицький районний суд м.Львова

у складі: головуючого судді Волоско І.Р.,

секретар судового засідання Мисько С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії ОСОБА_2 управління МВС України у Львівській області, ОСОБА_2 територіального управління юстиції у Львівській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, визнання дій та бездіяльності протиправними,

в с т а н о в и в:

позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Ліквідаційної комісії ОСОБА_2 управління МВС України у Львівській області, ОСОБА_2 територіального управління юстиції у Львівській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, визнання дій та бездіяльності протиправними. В обґрунтування вимог покликається на те, що впродовж тривалого часу, а саме, з 01.05.2008 року по 30.12.2014 року органами МВС проявлена бездіяльність, яка виразилась у невчиненні дій, повязаних із виконанням рішення суду, яке набрало законної сили та є обов'язковим до виконання, чим порушили його права та інтереси. Зокрема, постановою Львівського окружного адміністративного суду від 24.05.2013 року Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зобов'язано ОСОБА_1 провести перерахунок і виплату пенсії з врахуванням до неї доплати за роботу в нічний час з моменту призначення пенсії з 01.05.2008 року. На виконання даної постанови видано виконавчий лист від 27.03.2014 року №2а-10798/12/1370. Окрім того, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 06 березня 2018 року у справі №813/791/17 задоволено вимоги ОСОБА_1 та визнано протиправною бездіяльність ОСОБА_2 управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області та ОСОБА_2 територіального управління юстиції у Львівській області при примусовому виконанні рішення Львівського окружного адміністративного суду за виконавчим листом від 27.03.2014 року №2а-10798/12/1370.

ОСОБА_1 вважає, що такі дії відповідачів призвели до моральних страждань. Він тривалий час не міг отримати належних йому коштів та перерахунку пенсії; змушений був звертатись з неодноразовими заявами та скаргами до органу виконавчої служби, ОСОБА_2 управління міліції у Львівській області, не був вислуханий; його звернення проігноровані; він є інвалідом 3 групи, часто перебуває на лікуванні, і таке відношення до нього, як до людини, громадянина, пенсіонера завдало йому душевних страждань та моральних переживань; відтак, моральну шкоду оцінив в 10 000,00 грн.; також завдана матеріальна шкода, яка полягала у витратах на лікування в сумі 5 695,76 грн.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги з мотивів викладених у позовній заяві.

Представник відповідача Ліквідаційної комісії ОСОБА_2 управління МВС України у Львівській області у судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про дату та час розгляду справи.

Представник відповідача ОСОБА_2 територіального управління юстиції у Львівській області проти позову заперечив, покликаючись на необґрунтованість та недоведеність заявлених вимог; не доведено, зокрема, факту заподіяння ОСОБА_1 моральних чи фізичних страждань, спричинених відповідачем, наявності причинно-наслідкового звязку між діями ОСОБА_2 територіального управління юстиції у Львівській області та наслідками, зазначеними позивачем у позові.

Суд, заслухавши виступ позивача, повно та всебічно зясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженими в судовому засіданні, вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 24.05.2013 року, було зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області провести перерахунок і виплату пенсії ОСОБА_1 з врахуванням до неї доплати за роботу в нічний час з моменту призначення пенсії з 01.05.2008 року та яка набрала законної сили 18.02.2014 року, було видано виконавчий лист від 27.03.2014 року №2а-10798/12/1370.

За виконавчим листом від 27.03.2014 року №2а-10798/12/1370 державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ОСОБА_2 територіального управління юстиції у Львівській області відкрито виконавче провадження в справі ВП №43004095. Відповідно до постанови державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ОСОБА_2 територіального управління юстиції у Львівській області від 10.07.2014 року, таке виконавче провадження ВП №43004095 було закінчене на підставі п.11 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження».

У подальшому, як зазначає позивач, ним було повторно скеровано виконавчий лист від 27.03.2014 року №2а-10798/12/1370 до виконання. У зв'язку з чим, відповідно до заяви про примусове виконання рішення від 11.08.2014 року, постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ОСОБА_2 територіального управління юстиції у Львівській області за постановою від 12.08.2014 року було відкрито виконавче провадження ВП №4436302 з виконання виконавчого листа від 27.03.2014 року №2а-10798/12/1370.

Зі змісту постанови про відкриття виконавчого провадження від 12.08.2014 року ВП №4436302 встановлено, що, боржнику ПФУ було надано строк для самостійного виконання рішення до 19.08.2014 року.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 06 березня 2018 року у справі №813/791/17 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ОСОБА_2 управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області; ОСОБА_2 територіального управління юстиції у Львівській області при примусовому виконанні рішення Львівського окружного адміністративного суду за виконавчим листом від 27.03.2014 року №2а-10798/12/1370. Рішенням суду встановлено обґрунтованість доводів позивача щодо тривалої бездіяльності компетентних органів, яка полягала у тривалому невиконанні судового рішення (а.с. 149-150).

Позивач стверджує, що рішення судів вказані вище досі не виконані. Відтак, він вважає, що йому завдано значних моральних та матеріальних витрат, які просить стягнути із відповідачів. Моральну та матеріальну шкоду обґрунтовує тим, що внаслідок незаконних дій відповідачів він змушений звертатися до судів різних інстанції з метою захисту свого права. У звязку із цим у нього значно погіршилося здоровя і він змушений звертатися по медичну допомогу, проходити амбулаторне і курортне стаціонарне лікування.

Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлені гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», а також особливості їх виконання.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

До загальних умов виникнення зобов'язань з відшкодування шкоди належать: а) шкода; б) протиправність поведінки завдавача шкоди; в) наявність причинного зв'язку між протиправною поведінкою правопорушника та її результатом - шкодою; г) вина завдавача шкоди.

Зазначені умови визнаються загальними тому, що їх наявність необхідна в усіх випадках завдання шкоди для позитивного вирішення питання щодо її відшкодування, за винятком тих, стосовно яких закон встановлює спеціальні вимоги, розширюючи чи обмежуючи перелік зазначених умов.

Отже, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди на підставах, передбачених ст.ст. 1173, 1174 ЦК України, потрібна наявність наступних елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) шкоди; 3) причинного звязку між протиправною поведінкою правопорушника та шкоди; 4) вини завдавача шкоди. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На переконання суду, позивачем не доведено, що внаслідок неправомірних дій відповідачів йому спричинено матеріальну шкоду в розмірі 5 695,76 грн. Копії чеків на ліки не підтверджують та не доводять вину відповідачів у завданні такої шкоди; не доведено, зокрема, факту заподіяння ОСОБА_1 моральних чи фізичних страждань, спричинених відповідачем, наявності причинно-наслідкового звязку між діями ОСОБА_2 територіального управління юстиції у Львівській області та наслідками, зазначеними позивачем у позові в частині відшкодування матеріальної шкоди.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди в сумі 10 000,00 грн., суд зазначає наступне.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Про питання практики застосування положень щодо відшкодування моральної шкоди йдеться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно з п. 4 якої позивач повинен зазначити у чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з яких міркувань він виходить, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку із ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (пункт 3 Постанови).

Пунктом 5 цієї Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

За положеннями ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, що її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

При цьому, моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Суд виходить з природно-правового уявлення про право людини на відшкодування моральної шкоди. Це виявляється, головним чином, у посиланні на міркування справедливості, як головного мотиву присудження відповідної компенсації.

Усвідомлення взаємозв'язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин.

У цьому контексті, суд враховує визнання ЄСПЛ існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди у разі порушення окремих прав і свобод людини.

Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985 р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства», зазначається, що, «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами... можуть зазнати страждань і тривоги».

Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути, як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.

Аналізуючи наведене, суд вважає, що ОСОБА_1, зіткнувшись із проблемами, повязаними із невиконанням судового рішення про перерахунок пенсії та виплату належних йому коштів, зазнав моральних страждань, душевних переживань та тривог, повязаних із певною зневірою до державних інституцій, які не забезпечували йому гарантованих конституційних прав і свобод.

З врахуванням обставин справи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідачів моральної шкоди в розмірі 5 000,00 грн.

Відповідно до ст.1189 ЦК України, особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

З огляду на означену правову норму та рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 березня 2018 року, яким за позовом ОСОБА_1 визнано протиправною бездіяльність ОСОБА_2 управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області та ОСОБА_2 територіального управління юстиції у Львівській області при примусовому виконанні судового рішення, суд вважає, що на відповідачів слід покласти солідарну відповідальність за відшкодування позивачу моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 6, 11, 13, 23, 76, 77, 81, 263-265 ЦПК України, на підставі ст.ст. 16, 19, 1166, 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в:

позов задовольнити частково.

Стягнути солідарно з Ліквідаційної комісії ОСОБА_2 управління МВС України у Львівській області та ОСОБА_2 територіального управління юстиції у Львівській області на користь ОСОБА_1 5 000,00 грн. моральної шкоди.

У задоволені позову в частині вимог про солідарне стягнення з Ліквідаційної комісії ОСОБА_2 управління МВС України у Львівській області, ОСОБА_2 територіального управління юстиції у Львівській області на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди в сумі 5 695,76 грн.; визнання дій та бездіяльності Ліквідаційної комісії ОСОБА_2 управління Національної поліції у Львівській області, ОСОБА_2 територіального управління юстиції у Львівській області протиправними відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повне рішення складено 25 квітня 2019 року.

Суддя І.Р.Волоско.