ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 753/20878/14-ц

провадження № 61-12479св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., ОлійникА. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 8 лютого 2017 року, ухвалене колегією у складі суддів Мараєвої Н. Є., Андрієнко А. М., Заришняк Г. М.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2014 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»

(далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулось із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування позову зазначало, що 13 серпня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Астра Банк» (далі - ПАТ «Астра Банк») та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 79023

(далі - кредитний договір), за умовами якого банк відкрив позичальнику відновлювальну кредитну лінію та встановив кредитний ліміт у розмірі 300 000 грн строком до 13 серпня 2018 року зі сплатою 19,49% річних.

На забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором цього ж дня ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_5 укладено договір поруки № 79023 (далі - договір поруки), за яким поручитель зобов'язалась у повному обсязі відповідати перед кредитором за своєчасне і повне виконання зобов'язань ОСОБА_4 за кредитним договором.

Крім того, з метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором 13 серпня 2013 року між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_6 укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Власенко І. В. за реєстровим № 745

(далі - іпотечний договір), згідно з яким останній передав в іпотеку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Вказувало, що 2 грудня 2013 року ПАТ «Астра Банк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених цим договором, ПАТ «Астра Банк» передав (відступив) ПАТ «Дельта Банк» право вимоги за вказаним кредитним та забезпечувальними договорами.

Зазначало, що умови кредитного договору позичальник не виконав, внаслідок чого станом на 20 жовтня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 357 869,95 грн.

За таких обставин просило стягнути солідарно з ОСОБА_4 і ОСОБА_5 заборгованість за кредитним договором у сумі 357 869,95 грн; у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу предмета іпотеки з публічних торгів у межах процедури виконавчого провадження.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 4 лютого 2015 року позов задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 на користь ПАТ «Дельта Банк» 357 869,95 грн заборгованості за кредитним договором, 3 578,70 грн судового збору, всього 361 448,65 грн.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності порушення позичальником умов кредитного договору та вважав, що з нього та поручителя підлягає стягненню заборгованість, яка виникла внаслідок неналежного виконання зобов'язань за цим договором.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанцій вважав необґрунтованими позовні вимоги в цій частині. Зазначив, що у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки матиме місце подвійне задоволення вимог кредитора.

Справа переглядалась апеляційним судом неодноразово.

Останнім рішенням Апеляційного суду міста Києва від 8 лютого 2017 року заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 4 лютого 2015 року скасовано і ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Стягнено солідарно з ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 357 869,95 грн.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 357 869,95 грн звернено стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором, а саме на квартиру АДРЕСА_1.

Визначено способом реалізації предмета іпотеки його продаж на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», визначивши початкову ціну продажу предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позичальник не виконує зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню солідарно з позичальника та поручителя.

Переглядаючи справу в частині вирішення позовних вимог до поручителя, апеляційний суд зазначив, що з 11 вересня 2013 року позичальник не виконує зобов'язання за кредитним договором, тому строк пред'явлення вимог до поручителя настав з цієї дати. 10 жовтня 2013 року банком направлені боржнику та поручителю вимоги про дострокове погашення заборгованості. За таких обставин вважав, що вимога до поручителя пред'явлена банком протягом строку, встановленого частиною четвертою статті 559 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Задовольняючи позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, апеляційний суд не погодився із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки. Зазначив, що задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим кредитним договором у разі, якщо заборгованість за кредитом не погашена. Тому апеляційний суд дійшов висновку, що задоволення вимог за основним зобов'язанням одночасно чи за наявності рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не може бути наслідком подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня.

Короткий зміст вимог і доводів касаційної скарги

У лютому 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просив скасувати рішення Апеляційного суду міста Києва від 8 лютого 2017 року та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судове рішення апеляційного суду ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

В обґрунтування касаційної скарги зазначив, що матеріали справи не містять доказів направлення позичальнику та поручителю листів від 10 жовтня 2013 року, у зв'язку з чим апеляційний суд дійшов помилкового висновку про належне пред'явлення вимог до поручителя у строк, визначений частиною четвертою статті 559 ЦК України. Вважав, що банком не пред'явлено вимогу до поручителя протягом шести місяців з моменту невиконання боржником основного зобов'язання, у зв'язку з чим порука є припиненою.

Вказував, що ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 24 березня 2015 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк», подану його представником Жданюк Д. В. на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 4 лютого 2015 року, повернуто заявнику апеляційної скарги. 24 квітня 2015 року ПАТ «Дельта Банк» повторно подано апеляційну скаргу на вказане судове рішення. Вважає, що повторна апеляційна скарга прийнята до розгляду з порушенням норм процесуального права, оскільки, пропустивши строк на апеляційне оскарження судового рішення, заявник не заявляв клопотання про поновлення такого строку і таке питання суд апеляційної інстанції не вирішував.

Зазначив, що апеляційним судом неправильно застосовано положення частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку», а саме не визначено ціну предмета іпотеки у грошовому вираженні.

Заперечення на касаційну скаргу

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 24 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього ж суду від 6 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року вказана справа передана до Верховного Суду.

Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами встановлено, що 13 серпня 2013 року між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого банк відкрив позичальнику відновлювальну кредитну лінію та встановив кредитний ліміт у розмірі 300 000 грн строком до 13 серпня 2018 року зі сплатою 19,49 % річних.

На забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором 13 серпня 2013 року ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_5 укладено договір поруки, згідно з яким поручитель зобов'язалася відповідати перед кредитором в повному обсязі за своєчасне і повне виконання ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором.

Крім того, на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 13 серпня 2013 року між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_6 укладено іпотечний договір, згідно з умовами якого останній передав у іпотеку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1

Апеляційний суд встановив, що з 11 березня 2013 року боржник ОСОБА_4 не виконує зобов'язання за кредитним договором. 10 жовтня 2013 року банк направив позичальнику та поручителю листи-вимоги, в яких запропонував вжити заходів щодо погашення заборгованості.

Також суди встановили, що 2 грудня 2013 року між ПАТ «Астра Банк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених цим договором, ПАТ «Астра Банк» передав (відступив) ПАТ «Дельта Банк» право вимоги за вказаним кредитним договором та забезпечувальними договорами.

Разом з тим апеляційний суд встановив, що 15 серпня 2014 року ПАТ «Дельта Банк» пред'явив повторну вимогу до позичальника та поручителя щодо погашення заборгованості.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію вказаного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

З огляду на викладені приписи порука є строковим зобов'язанням, і незалежно від того, встановлений її строк договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб'єктивне право кредитора.

Задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що строк пред'явлення вимоги до поручителя повинен обраховуватися з дня невиконання позичальником зобов'язання зі сплати чергового платежу.

Встановивши, що позичальник не виконував зобов'язання за кредитним договором з 11 вересня 2013 року, а ПАТ «Астра Банк» 10 жовтня 2013 року направив лист-вимогу поручителю про повне дострокове виконання зобов'язання за кредитним договором, апеляційний суд вважав, що такий лист є вимогою у розумінні частини четвертої статті 559 ЦК України, тому порука за всіма черговими платежами не припинена.

З таким висновком апеляційного суду повністю погодитись не можна.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Згідно з пунктом 5.2 договору поруки порука припиняється також у випадку, якщо банк протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобов'язання за кредитним договором не пред'явить вимоги до поручителя та в інших випадках, передбачених законодавством.

Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців від дня настання строку погашення відповідної частини основного зобов'язання, в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів.

Такий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року № 6-53цс14

Проте суд апеляційної інстанції не врахував, що кредитним договором передбачено виконання грошових зобов'язань шляхом здійснення щомісячних платежів, у зв'язку з чим не з'ясував, чи припинилась порука ОСОБА_4 за окремими платежами.

Апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що направлення

листа-вимоги про дострокове виконання зобов'язання до поручителя є належним пред'явленням вимоги в розумінні частини четвертої статті 559 ЦК України, оскільки «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, як умови чинності поруки, необхідно розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Згідно з частинами першою та другою статті 303 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи апеляційним судом, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

З урахуванням вказаних обставин апеляційний суд не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги та дійшов передчасного висновку про відсутність підстав вважати припиненою поруку ОСОБА_9 щодо частини чергових платежів.

Частиною третьою статті 400 ЦПК України визначено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційним судом виявлено неправильне застосування апеляційним судом положень статей 1048 та 1050 ЦК України, оскільки не можна погодитись із висновками апеляційного суду про наявність підстав для нарахування банком процентів за користування кредитними коштами після закінчення строку кредитного договору.

Так, згідно розрахунку, наданого позивачем, нарахування банком процентів за користування кредитними коштами здійснено до 20 жовтня 2014 року.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина перша статті 1048 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18 зроблено висновок про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Апеляційним судом не встановлено строку повернення кредиту, не перевірено право кредитора нараховувати проценти за користування кредитними коштами після настання цього строку, у зв'язку з чим зроблено передчасний висновок про стягнення заборгованості з урахуванням процентів за користування кредитом, нарахованих до 20 жовтня 2014 року.

За змістом статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій.

Доводи касаційної скарги про невизначення апеляційним судом ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні відхиляються касаційним судом.

За вимогами частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Виходячи зі змісту поняття «ціна» як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

За змістом частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Разом з тим відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася.

Велика Палата Верхового Суду у своїй постанові від 21 березня 2018 року

№ 14-11цс18 дійшла висновку про те, що у спорах цієї категорії лише незазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень.

Доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування апеляційним судом положень частини четвертої статті 559 ЦК України дають підстави для висновку, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Доводи заявника про розгляд апеляційної скарги ПАТ «Дельта Банк» без вирішення питання щодо поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення касаційним судом відхиляються. Під час касаційного оскарження рішення апеляційного суду від 22 грудня 2015 року заявник, маючи об'єктивну можливість, не зазначив про вказане порушення процесуального права, яке існувало на час касаційного перегляду. Після скасування вказаного судового рішення та направлення справи на новий апеляційний розгляд, заявник не заперечував проти розгляду цієї ж апеляційної скарги, поданої позивачем, і вирішення справи по суті. Сукупність таких обставин дає касаційному суду підстави для висновку, що посилання заявника на зазначене процесуальне порушення не має на меті його усунення, а направлене на винайдення додаткових підстав для скасування судового рішення.

Враховуючи конкретні обставини справи касаційний суд не вбачає підстав для направлення справи на новий розгляд для вирішення питання відкриття апеляційного провадження, оскільки підставою для скасування рішення апеляційного суду є неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин оскаржуване у касаційному порядку рішення апеляційного суду вважати законним і обґрунтованим не можна.

Згідно з частиною третьою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, або необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, або встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Оскільки апеляційною інстанцією не надано оцінки наявним у справі доказам та не встановлено фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене у справі судове рішення не можна вважати законними і обґрунтованими, тому відповідно до статті 411 ЦПК України таке судове рішення підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції належить врахувати, що виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором визначено черговими платежами, встановити строк дії поруки ОСОБА_5 за кожним черговим платежем, встановити дійсний розмір заборгованості ОСОБА_4 з урахуванням відсутності у кредитора права на отримання передбачених договором процентів після спливу визначеного договором строку кредитування, надати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так як касаційний суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до апеляційного суду підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 8 лютого 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов А. С. Олійник С. О. Погрібний