Постанова

Іменем України

10 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 522/9066/16

провадження № 61-1746св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), КоротунаВ. М., Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - адвокат БілозорОлеся Олександрівна,

відповідачі: ОСОБА_6, товариство з обмеженою відповідальністю «Альянс Фінанс»,

представники відповідачів - ОСОБА_7, ОСОБА_8,

треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк Вікторія Костянтинівна, ОСОБА_10,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу скаргу ОСОБА_4, подану адвокатом Білозор Олесею Олександрівною, на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 березня 2017 року в складі судді Нікітіної С. Й. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 15 листопада 2017 року та на ухвалу апеляційного суду в складі колегії суддів Комлевої О. С., Журавльова О. Г., Кравця Ю. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовомдо ОСОБА_6, ТОВ «Альянс Фінанс», треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В. К., ОСОБА_10 про визнання недійсним договору відступлення права вимоги за іпотечними договорами та договорами застави, застосування наслідків недійсності договору.

В обґрунтування позову вказував, що 26 січня 2016 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Альянс Фінанс» (далі - ТОВ «Альянс Фінанс») та ОСОБА_6 був укладений договір про відступлення права вимоги № 0126, згідно з яким до ОСОБА_6 перейшло право вимоги за кредитним договором від 14 березня 2014 року № 166/1-14, укладеним ОСОБА_4 та ПАТ АБ «Порто-Франко». Цього ж дня ТОВ «Альянс Фінанс» та ОСОБА_6 уклали договір про відступлення права вимоги за договором застави транспортного засобу та договору іпотеки, укладених в забезпечення виконання умов кредитного договору від 23 вересня 2011 року № 440/6-11.

Посилаючись на те, що договір про відступлення права вимоги порушує його права, оскільки укладення між ТОВ «Альянс Фінанс» та ОСОБА_6 фактично оплатного договору факторингу здійснено без наявності у ОСОБА_6 ліцензії на здійснення фінансових послуг, просив визнати недійсним договори про відступлення права вимоги від 26 січня 2016 року за кредитним договором, за іпотечним договором та договорами застави та застосувати наслідки недійсності договору і повернути сторони в попередній стан.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 березня 2017 року в задоволені позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довів порушення його прав внаслідок укладення відповідачами спірного договору.

Короткий зміст судового рішення апеляційного суду

Ухвалою апеляційного суду області від 15 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, встановив фактичні обставини у справі, зміст оскаржуваних договорів та їх правову природу й дійшов обґрунтованого висновку про те, що договір від № 0126 від 26 січня 2016 року є договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2017 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 05 січня 2018 року відкрито касаційне провадження в даній справі.

21 лютого 2018 року справа надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 15 березня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, неправильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, не звернув уваги на те, що зазначений договір містить ознаки договору факторингу та неправомірно не встановив порушень прав позивача внаслідок укладення відповідачами оспорених договорів.

Відзив/заперечення на касаційну скаргу

Відзив на касаційну скаргу не надійшов

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 14 березня 2014 року публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Порто-Франко» (далі - ПАТ АБ «Порто-Франко», Банк) та ОСОБА_4 уклали кредитний договір № 166/1-14, відповідно до умов якого Банк відкрив позивачу відкличну реверсивну кредитну лінію з лімітом 720 тис. грн строком до 11 березня 2016 року.

14 березня 2014 року ПАТ АБ «Порто-Франко» та ОСОБА_10 уклали нотаріально посвідчений договір застави транспортного засобу, відповідно до якого на забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 за кредитним договором ОСОБА_10 передала у заставу Банку транспортний засіб марки INFINITI, модель FX 35, номерний знак НОМЕР_1. 14 березня 2014 року ПАТ АБ «Порто-Франко» та ОСОБА_11 уклали договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_11 на забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 за кредитним договором передав Банку квартиру АДРЕСА_1.

17 листопада 2015 року ПАТ АБ «Порто-Франко» та товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Плюс» (далі - ТОВ «ФК «Фактор Плюс») уклали договір про відступлення права вимоги за кредитним договором від 14 березня 2014 року № 166/1-14, договорами застави та іпотеки від 14 березня 2014 року.

25 листопада 2015 року ТОВ «ФК «Фактор Плюс» та ТОВ «Альянс Фінанс» уклали договір про відступлення права вимоги за вказаними кредитним договором, договорами застави та іпотеки.

26 січня 2016 року ТОВ «Альянс Фінанс» та ОСОБА_6 уклали договір про відступлення права вимоги № 0126, згідно з яким до ОСОБА_6 перейшло право вимоги за кредитним договором від 14 березня 2014 року№ 166/1-14. Цього ж дня ТОВ «Альянс Фінанс» та ОСОБА_6 уклали нотаріально посвідчений договір відступлення прав вимоги за договорами застави та іпотеки.

Відповідно до пункту 1.1 цього договору ТОВ «Альянс Фінанс» передало ОСОБА_6: право грошової вимоги до боржника ОСОБА_4 за кредитним договором від 14 березня 2014 року № 166/1-14, укладеним між ПАТ АБ «Порто-Франко» та ОСОБА_4, право вимоги виконання боржником боргових зобов'язань за кредитним договором в сумі 870 783,61 грн станом на 17 листопада 2015 року та зі збереженням подальших нарахувань згідно умов Кредитного договору на дату підписання цього договору, яка складається з 719 998,23 грн заборгованості за кредитом та 150 785,38 грн заборгованості за відсотками.

За змістом пунктів 1.1.,1.3, 4.3 договору про відступлення права вимоги № 0126 від 26 січня 2016 року кредитор передає, а новий кредитор приймає на себе право вимоги, що належить кредиторові, і стає кредитором за кредитним договором від 14 березня 2014 року № 166/1-14, за договорами застави та іпотеки від 14 березня 2014 року. Вартість відступлених прав вимоги за цим договором становить 315 000 грн; відступлення вимоги згідно з цим договором не тягне за собою ніяких змін умов основних договорів.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 06 липня 2015 року у справі № 6-301цс15.

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб'єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуги товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб'єктного складу договору факторингу відповідно до статті 203 ЦК України зумовлює його недійсність.

За договором факторингу фактор передає грошові кошти клієнту, за що отримує право вимоги за грошовим зобов'язанням боржника та плату за надані грошові кошти, а клієнт - отримує грошові кошти, за що передає право вимоги до боржника та сплачує плату за отримані кошти.

Суди встановили, щопід час укладення договору про відступлення права вимоги від 26 січня 2016 року № 0126 сторони керувалися положеннями статей 512-519 ЦК України. За цим договором право вимоги до боржника передано від ТОВ «Альянс Фінанс» до ОСОБА_6 за 315 000 грн, тобто у правовідносинах сторін відсутні елементи договору факторингу, оскільки не встановлено факту фінансування фінансовою установою фізичної особи (клієнта) під відступлення права грошової вимоги, а встановлено факт набуття права вимоги фізичною особою на підставі компенсації частини отриманого від права вимоги.

Ураховуючи зміст оскаржуваних договорів та їх правову природу, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що договір, укладений ТОВ «Альянс Фінанс» та ОСОБА_6 є договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, що зумовлює відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання його недійсним та визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги за договором іпотеки та застави за обставин, на які посилається позивач.

Доводи касаціної скарги про те, що фактор для надання фінансової послуги повинен бути включений до державного реєстру фінансових установ, а ОСОБА_6 не є фінансовою установою та не має відповідної ліцензії для надання фінансових послуг, не заслуговують на увагу, оскільки спірний договір установлює зобов'язання нового кредитора щодо самостійного стягнення боргу за кредитним договором і не передбачає надання фінансових послуг під відступлення права грошової вимоги.

За змістом статей 15, 16 ЦК України, статті 3 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи) кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства.

Порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права. Звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес. Відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Установивши фактичні обставини у справі, на підставі наданих сторонами доказів, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_4, оскільки позивач не довів, що укладення відповідачами договору про відступлення права вимоги відбулося з порушенням його прав та законних інтересів.

За таких обставин, не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що спірним договором порушуються права та законні інтереси позивача, оскільки спростовуються наявними матеріалами справи та встановленими судами фактичними обставинами.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді даної справи неправильно застосовані норми матеріального права чи порушені норми процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 15 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В. М.Коротун

В.І. Крат

В.П. Курило