Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" квітня 2019 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарі - Кравченко А.С.

за участю: представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Дніпровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві, Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб про визнання фізичної особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_3, звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1; зобов'язати Дніпровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Дніпровську районну в м. Києві державну адміністрацію Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб зняти ОСОБА_4 з реєстрації місця проживання у квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору довічного утримання від 14 листопада 2016 року, що було укладено між ОСОБА_5 та ним. ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року у вказаній квартирі. ОСОБА_4 наразі проживає та зареєстрований у зазначеній квартирі без його згоди та всупереч його волі. ОСОБА_4 не є членом його сім'ї, а був членом сім'ї ОСОБА_5, котра вже з 14 листопада 2016 року не була власником квартири. Із припиненням з 14 листопада 2016 року права власності на вказану квартиру ОСОБА_5 втрачається й право користування жилим приміщенням у членів її сім'ї, а саме: ОСОБА_4, а у зв'язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_5 проживання ОСОБА_4 у квартирі взагалі незрозуміле. Він, власник квартири не має можливості належним чином володіти, користуватися та розпоряджатися вказаною квартирою НОМЕР_3 у т.ч. перейти проживати у вказану квартиру та зареєструвати своє нове місце проживання за вказаною адресою у м. Києві відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити позов з тих підстав, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору довічного утримання від 14 листопада 2016 року, що було укладено між ним та ОСОБА_5 ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року у вказаній квартирі. Відповідач наразі проживає та зареєстрований у зазначеній квартирі без його згоди та всупереч його волі, не є членом його сім'ї, а був членом сім'ї ОСОБА_5 Документів, які підтверджують факт смерті ОСОБА_5, позивач не має, оскільки свідоцтво про смерть особи видається виключно родичам померлої, а не особі, яка за договором довічного утримання здійснювала догляд за померлою. У позивача були ключі від квартири НОМЕР_3 однак приблизно через 3-4 місяці, після смерті ОСОБА_5 ключ до вхідних дверей квартири № НОМЕР_3 вже не підходив.

В судовому засіданні представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 заперечив проти задоволення позову та пояснив, що з формальної точки зору позивач є власником квартири згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідач все своє життя проживав разом у квартирі № НОМЕР_3 зі своєю матір'ю ОСОБА_5 і не знав про існування договору довічного утримання і про особу позивача. ОСОБА_5 хворіла на шизофренію, у зв'язку з чим з 1998 р. відповідач наглядав за нею. Крім того, відповідач звернувся до правоохоронних органів із заявою про порушення кримінального провадження по факту шахрайства, на разі призначена експертиза щодо встановлення можливості ОСОБА_5 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час укладання договору довічного утримання. Крім того, відповідач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору довічного утримання. Якщо позивач доведе факт смерті, то майно, що знаходиться у квартирі № НОМЕР_3 та сама квартира може входити до спадщини і спадкоємцем може бути не тільки відповідач, а й інші особи. Відповідач не є співвласником квартири НОМЕР_3 а лише зареєстрований та проживає у ній, подав заяву про прийняття спадщини після смерті своєї матері, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Уповноважений представник третьої особи Дніпровського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив.

Уповноважений представник третьої особи Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, 14 листопада 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір довічного утримання, за яким ОСОБА_4, передала у власність, а ОСОБА_3 отримав у власність квартиру АДРЕСА_1, взамін чого ОСОБА_3 зобов'язався забезпечити ОСОБА_5 утримання довічно на умовах цього договору.

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі договору довічного утримання від 14 листопада 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбуновою Л.В.

За змістом довідки № 1 від 14 листопада 2016 року ОСОБА_5 зареєстрована та проживає в квартирі АДРЕСА_1 та є власником особового рахунку. Членом її сім'ї є її син ОСОБА_4, який зареєстрований у цій квартирі з 14 січня 1993 року.

Згідно повідомлення № 002939820 від 12 червня 2018 року Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, у квартирі АДРЕСА_2 зареєстрована одна особа.

Згідно відповіді № 6445/125/50-06-2018 від 21 червня 2018 року Дніпровського РУ ГУНП в м. Києві на звернення ОСОБА_3 з приводу неправомірних дій громадян, що проживають у квартирі АДРЕСА_1, для вирішення спірних питань щодо відшкодування матеріальних та моральних збитків ОСОБА_3 рекомендовано звернутись до суду за захистом своїх порушених прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 2 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.2 ст. 64 Житлового кодексу України до членів сім'ї власника будинку належать дружина (чоловік) власника, їх діти і батьки.

Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України - члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Правову позицію з цього питання з аналогічними висновками висловлено Верховним Судом у Постанові від 15.08.2018 року у справі № 595/1271/16-ц, яка в силу Закону є обов'язковою до застосування цій справі, оскільки мають місце аналогічні по своїй суті фактичні обставини справи та відповідно правовідносини.

Як встановлено судом, ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року. Зазначені обставини підтвердив в судовому засіданні уповноважений представник відповідача ОСОБА_4 який являється сином ОСОБА_5, та який звернувся до відповідної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За вимог ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

За вказаних обставин, суд вважає доведеним факт смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх

сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За вказаних обставин, враховуючи, що відповідач був членом сім'ї попереднього власника квартири АДРЕСА_2, беручи до уваги те, що після зміни власника будинку, відповідач самостійного права на житло, з підстав передбачених законом (найм, оренда тощо) не набув, його право користування вказаною квартирою було похідним від прав колишнього власника квартири, членом сім'ї якої він був, позивач, володіючи на праві власності квартирою АДРЕСА_1 на підставі договору довічного утримання від 14 листопада 2016 року, у вказаній квартирі проживати не має змоги внаслідок реєстрації та проживання у цій квартирі відповідача, що призводить до порушення права володіння та користування квартири, яка належить позивачу, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги про визнання фізичної особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, порядок зняття з реєстраційного обліку визначений Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Відповідно до вимог статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється (серед іншого) на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстраційного обліку проводиться компетентними органами на підставі рішення суду про виселення.

Таким чином, відповідно до зазначеної норми зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статей 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; статті 405 ЦК України).

При визнанні судом осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, юридичним наслідком є зняття таких осіб з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла.

Правову позицію з цього питання з аналогічними висновками висловлено Верховним Судом у Постанові від 06.02.2019 року у справі № 465/2559/14-ц, яка в силу Закону є обов'язковою до застосування цій справі, оскільки мають місце аналогічні по своїй суті фактичні обставини справи та відповідно правовідносини.

Таким чином підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов'язання Дніпровського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Дніпровську районну в м. Києві державну адміністрацію Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб зняття ОСОБА_4 з реєстрації місця проживання у квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, судом не вбачається, оскільки порядок зняття з реєстрації визначений законом, а за наявності відповідного спору з органами, які уповноважені здійснювати дії пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, як відповідними суб'єктами владних повноважень, останній має вирішуватись за правилами адміністративного судочинства.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Дніпровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві, Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб про визнання фізичної особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 319, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 76, 77-81, 89, 209, 210, 223, 247, 265, 274, 279, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1, АДРЕСА_3) до ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2, АДРЕСА_1), треті особи: Дніпровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві (02094, м. Київ, вул.М. Лебєдєва, буд. 14-а), Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб про визнання фізичної особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1

В решті позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме Дніпровський районний суд м. Києва.

Повне судове рішення складено 23 квітня 2019 року.

Суддя: