Справа № 482/2204/18
Номер провадження 2/482/216/2019
03 травня 2019 року м. Нова Одеса
Новоодеський районний суд Миколаївської області у складі: головуючого судді - Баранкевич В.О., за участю секретаря судового засідання - Андрусенко В.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Нова Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, -
У листопаді 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням - житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є вона.
На обґрунтування позову вказала, що відповідачі ОСОБА_2 , який є її сином та ОСОБА_3 , який є її братом, мають зареєстроване місце проживання за вказаною адресою, проте, ОСОБА_2 , з 2006 р., а ОСОБА_3 , з 2000 року, тобто, понад один рік, в цьому будинку не проживають та ним не користуються, забрали свої речі, виїхавши з будинку, припинивши користування та проживання в будинку позивача.
В судове засідання позивач не з`явилася, подала заяву, якою свої позовні вимоги підтримала, просила про їх задоволення, та про розгляд справу в її відсутність, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала.
У судове засідання, призначене на 15.04.2019 р., як і в попередні призначені судові засідання, відповідачі не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи судом повідомлялися належним чином, у відповідності до вимог ст.. 28, ст. 128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомили, відзиву не подали.
У відповідності з вимогами ст.ст. 223, 280 ЦПК України, справу розглянуто у відсутність сторін, в порядку заочного розгляду, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, відповідаі належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, у відповідності до ст..ст. 28, 128 ЦПК України, позивач не заперечує проти такого порядку вирішення справи.
Вивчивши доводи позовної заяви, матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Позивач є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 16.12.2008 р. та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 21289086 від 16.12.2008 р.
Довідкою вих.. № 753 від 17.10.2018 р. Сухоєланецької сільської ради встановлено, що по АДРЕСА_1 зареєстрованими окрім позивача, є відповідачі по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які позивачу є брат та син відповідно, проте, ОСОБА_3 з 2000 року, а ОСОБА_2 2006 року по теперішній час, за вказаною адресою, не проживають.
Відповідно до акту обстеження по факту проживання, складеного комісією у складі секретаря Сухоєланецької сільської ради від 17.10.2018 року, в присутності власника домоволодіння ОСОБА_1 , сусідів - мешканців с. Сухий Єланець, брат позивача - відповідач по справі ОСОБА_3 , та син позивача - відповідач по справі ОСОБА_2 , дійсно зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично не проживають в ньому з 2000 року та 2006 року по теперішній час відповідно.
Як встановлено з матеріалів справи, відповідачі у належному позивачу житловому будинку не проживають понад один рік, зокрема, відповідача ОСОБА_3 на протязі 19 років з 2000 року, відповідач ОСОБА_2 на протязі 13 років з 2006 року, забрали свої речі, виїхавши з будинку, припинивши користування та проживання у належному позивачу будинку, не знявшись з реєстраційного обліку.
Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним.
За приписами ст. ст. 12 ,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Положеннями ст.. 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.
Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
За змістом ч. 2 ст. 405 ЦК України, визнання члена сім`ї власника житла таким, що втратив право користування цим жилим приміщенням, можливе внаслідок відсутності цієї особи в цьому приміщені понад один рік без поважних причин, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла.
Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ч.1 ст. 29 ЦК України).
Згідно із Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце фактичного проживання особи не залежить від місця її реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке житлове приміщення, в якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.
Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.п. 34,39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із знаттям останнього з реєстрації.
Члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.
З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.
Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом.
Викладені в позові обставини щодо не проживання відповідачів у належному позивачу будинку з 2000 та 2006 року, тобто, більше 1 року до моменту звернення до суду із позовом, суд вважає доведеним.
Обґрунтовуючи підставність позову, позивач зазначає, щофакт реєстрації відповідачів, які є членами її сім`ї, в житловому будинку порушує її право власності на житло, оскільки позбавляє можливості в повній мірі використовувати його як власник.
За таких обставин суд вважає, що право власності позивача на спірний житловий будинок підлягає захисту шляхом визнання відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим будинком, що розташований за адресою: за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно зі ст.141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сплачений при подачі позову судовий збір у розмірі 704, 80 грн., тобто, по 352,40 грн. з кожного.
Керуючись ст.ст. 12, 76, 141, 259, 264, 265, 273, 285 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП невідомий, таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , судовий збір в розмірі 352,40 грн.
Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП невідомий, на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , судовий збір в розмірі 352,40 грн..
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст. 358 цього Кодексу.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Головуючий: