Постанова

Іменем України

17 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 766/8638/16-ц

провадження № 61-28444св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Крата В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - комунальний заклад «Херсонська міська клінічна лікарня ім. Є. Є. Карабелеша»,

представники відповідача: Кучерява ЮліяПетрівна, Беженар Євгенія Олександрівна, Сначов Юрій Миколайович, СлєпченкоЮлія Петрівна, Циганій Сергій Ілларіонович,

третя особа - головний лікар комунального закладу «Херсонська міська клінічна лікарня ім. Є. Є. Карабелеша» Малицька АллаПавлівна,

представник третьої особи - Сухенко Лариса Василівна,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу комунального закладу «Херсонська міська клінічна лікарня ім. Є.Є. Карабелеша» на постанову апеляційного суду Херсонської області у складі колегії суддів: Пузанової Л. В., Базіль Л. В., Чорної Т. Г. від 06 березня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, який був уточнений в ході розгляду справи, та остаточно просив визнати незаконним наказ комунального закладу «Херсонська міська клінічна лікарня ім. Є. Є. Карабелеша» (далі - КЗ «Херсонська міська клінічна лікарня ім. Є. Є. Карабелеша») від 15 липня 2016 року № 184-к про його звільнення з посади лікаря-нейрохірурга міського інсультного центру згідно з пунктом 3 статті 40 КЗпП України; поновити його на посаді лікаря-нейрохірурга та на посаді лікаря-нейрохірурга екстренної допомоги міського інсультного центру КЗ «Херсонська міська клінічна лікарня ім. Є. Є. Карабелеша»; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15 липня 2016 року до дня ухваленого рішення.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що він з 30 вересня 2009 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посадах лікаря-нейрохірурга та лікаря-нейрохірурга міського інсультного центру клінічної лікарні Суворовського району (найменування змінено на КЗ «Херсонська міська клінічна лікарня ім. Є. Є. Карабелеша»). Наказом від 15 липня 2016 року № 148-к його було звільнено із займаної посади за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором і правилами внутрішнього розпорядку, згідно з пунктом 3 статті 40 КЗпП України. ОСОБА_1 вважав своє звільнення незаконним, оскільки було порушено порядок проведення засідання профспілкового комітету, яке провели без попереднього запрошення та за відсутності головного лікаря; в день звільнення відповідачем порушені норми статей 47, 49, 116 КЗпП України, не надано копію наказу про звільнення, довідку про роботу та заробітну плату, не повідомлено про нараховані суми, належні при звільненні; не враховано норми пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України щодо систематичного невиконання без поважних причин обов'язків покладених трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Зазначав, що раніше накладені дисциплінарні стягнення мали штучний характер, викликані необ'єктивним ставленням до нього, керівництво закладу у такий спосіб намагається позбавитися його як працівника; при застосуванні такого крайнього заходу, як звільнення, не враховано положення частини третьої статті 149 КЗпП України, ступінь тяжкості вчиненого проступку, заподіяну шкоду, обставини, за якими вчинено проступок, попередню роботу працівника.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 19 січня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи в позові, виходив із того, що відповідач довів систематичне невиконання позивачем обов'язків, покладених на нього трудовим договором, та в порядку статті 43 КЗпП України виборним органом профспілкової організації надано згоду на звільнення, що свідчить про законність дій відповідача у спірних правовідносинах.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою апеляційного суду Херсонської області від 06 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 19 січня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення. Наказ КЗ «Херсонська міська клінічна лікарня ім. Є. Є. Карабелеша» № 148-к від 15 липня 2016 року визнано незаконним. Поновлено ОСОБА_1 на посаді лікаря-нейрохірурга (лікаря нейрохірурга екстреної допомоги) міського інсультного центру КЗ «Херсонська міська клінічна лікарня ім. Є. Є. Карабелеша» з 15 липня 2016 року. Стягнуто з КЗ «Херсонська міська клінічна лікарня ім. Є. Є. Карабелеша» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 15 липня 2016 року по 06 березня 2018 року у розмірі 108 676,82 грн. Вирішено питання про судовий збір.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що у діях позивача відсутнє систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами трудового розпорядку, що є обов'язковою складовою для звільнення особи за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2018 року КЗ «Херсонська міська клінічна лікарня ім. Є. Є. Карабелеша» подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову апеляційного суд Херсонської області від 06 березня 2018 року, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У червні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу року КЗ «Херсонська міська клінічна лікарня ім. Є. Є. Карабелеша», у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 травня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано цивільну справу з Херсонського міського суду Херсонської області № 766/8638/16-ц.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 квітня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до КЗ «Херсонська міська клінічна лікарня ім. Є. Є. Карабелеша», третя особа головний лікар КЗ «Херсонська міська клінічна лікарня ім. Є. Є. Карабелеша» Малицька А. П., призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не враховано, що наказом від 15 липня 2016 року № 154 ОСОБА_1 І звільнений із займаної посади лікаря-нейрохірурга та з посади лікаря нейрохірурга екстреної допомоги міського інсультного центру за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку (пункт 3 статті 40 КЗпП України) з 15 липня 2016 року. Відповідно до наказу підставою для звільнення є систематичне порушення посадової інструкції лікаря в частині невчасного надання допомоги пацієнту, неякісного ведення записів в історії хворого, недотримання норм медичної етики та деонтології при спілкуванні з пацієнтами і як наслідок- завдання шкоди діловій репутації закладу, враховуючи, що до лікаря вже мало місце застосування дисциплінарного стягнення за аналогічні порушення (наказ № 154 від 13 червня 2016 року). При вирішенні питання про звільнення ОСОБА_1 головний лікар Малицька А. П. керувалася актом службового розслідування від 01 липня 2016 року та згодою профспілкового комітету первинної профспілкової організації КЗ «Херсонська міська клінічна лікарня ім. Є. Є. Карабелеша» на звільнення від 15 липня 2016 року.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

Заперечуючи проти доводів касаційної скарги, ОСОБА_1 зазначив про те, що доводи касаційної скарги КЗ «Херсонська міська клінічна лікарня ім. Є. Є. Карабелеша» фактично зводяться до переоцінки доказів, яким апеляційним судом надана належна правова оцінка, на правильність висновку суду не впливають та їх не спростовують.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що ОСОБА_1 з 01 жовтня 2009 року з іспитовим терміном 6 місяців прийнятий на посаду лікаря-нейрохірурга стажера міського інсультного центру на 0,5 ставки та на 0,5 ставки на посаду лікаря-невропатолога стажера екстреної допомоги міського інсультного центру на час відпуски по догляду за дитиною до 3-х років ОСОБА_11

Відповідно до наказу від 12 квітня 2013 року № 92-к, на підставі заяви ОСОБА_1, зазначено: вважати ОСОБА_1 працюючим на 0,5 ставки лікаря-нейрохірурга та на 0.5 ставки лікаря-нейрохірурга екстреної допомоги міського інсультного центру з 12 квітня 2013 року. Всього - 1 ставка.

Відповідно до посадової інструкції лікаря-нейрохірурга екстреної допомоги міського інсультного центру та посадової інструкції лікаря-нейрохірурга міського інсультного центру, які є однаковими за своїм змістом, до функцій ОСОБА_1, серед іншого, також входить: ведення історії хвороби хворого, в якій слід записувати дані огляду хворого із зазначенням часу огляду в історії хворого, надання необхідної швидкої і невідкладної медичної допомоги; дотримання принципів медичної деонтології, ведення лікарської документації.

Також суд установив, що наказом від 13 червня 2016 року ОСОБА_1 була оголошена догана за неналежне виконання функціональних обов'язків, що полягало у допущенні діагностичної помилки, яка ґрунтується на неповноті збору анемнеза, поверхневому огляді пацієнта, недооцінці об'єктивного стану здоров'я. Також вказувалося на існування аналогічних випадків під час його трудової діяльності в лікарні.

Наказом від 15 липня 2016 рок № 148-к ОСОБА_1 звільнений із займаної посади лікаря-нейрохірурга та з посади лікаря-нейрохірурга екстреної допомоги міського інсультного центру на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України.

Підставою для звільнення за оспорюваним наказом від 15 липня 2016 року зазначено систематичне порушення посадової інструкції лікаря в частині невчасного надання допомоги пацієнту, неякісного ведення записів в історії хвороби, недотримання норм медичної етики та деонтології при спілкуванні з пацієнтами та, як наслідок - завдання шкоди діловій репутації закладу, враховуючи, що до лікаря вже мало місце застосування дисциплінарного стягнення у вигляді догани за аналогічні порушення (наказ від 13 червня 2016 року № 154).

При вирішенні питання про звільнення ОСОБА_1 головний лікар Малицька А. П. керувалася актом службового розслідування від 01 липня 2016 року та згодою профспілкового комітету первинної профспілкової організації КЗ «Херсонська міська клінічна лікарня ім. Є. Є. Карабелеша» на звільнення від 15 липня 2016 року.

Із змісту акта службового розслідування від 01 липня 2016 року вбачається, що предметом дослідження створеної на виконання наказу головного лікаря № 161 від 27 червня 2016 року комісії були два випадки, що мали місце в лікарні за участю позивача, а саме: за зверненнями хворих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 від 20 червня 2016 року про нібито перебування позивача під час виконання обов'язків лікаря у стані алкогольного сп'яніння, спонукання ним хворих до додаткових витрат або спонсорської допомоги та порушення правил деонтології у спілкуванні з ними і рапорт завідуючої приймального відділення Побер О. Л. про те, що ОСОБА_1 23 червня 2016 року відмовився надати медичну допомогу пацієнтці неврологічного відділення ОСОБА_15

Після вивчення медичної документації комісія, головою якої була призначена Побер О. Л. не спростувала і не підтвердила факт можливого перебування ОСОБА_1 в алкогольному сп'янінні та/або отримання чи спонукання заявниці зі сторони лікаря до додаткових витрат або спонсорської допомоги, однак вважала достовірними твердження хворих про порушення позивачем при спілкуванні з пацієнтами правил лікарської етики та деонтології.

Що стосується лікування ОСОБА_12 та ОСОБА_15, то комісія зробила висновок про те, що лікування та обстеження цих пацієнток проводилося згідно локальних протоколів надання медичної допомоги з врахуванням стану захворювання, індивідуальних особливостей організму.

Про лікаря-нейрохірурга ОСОБА_1 в акті зазначено, що він, будучи черговим лікарем екстреної допомоги, відмовився оглянути пацієнта неврологічного відділення ОСОБА_15, якій завідуючою приймального відділення рекомендована консультація невропатолога; вів себе некоректно із колегами та середнім медичним персоналом і оглянув хвору лише після втручання адміністрації лікарні.

Такі дії позивача комісія кваліфікувала як порушення пунктів посадової інструкції, а саме: ненадання вчасно допомоги хворому, що її потребує (ОСОБА_15, стан якої різко погіршився о 18:20, була проконсультована нейрохірургом о 19:10), неякісне ведення записів історії хвороби на хворих (запис про огляд ОСОБА_15 датований 19:00 23 червня 2016 року), порушення принципів лікарської етики та деонтології, правил взаємовідносин з колегами лікарні.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до положень статті 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Згідно пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного та громадського стягнення.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами та доповненнями), за передбаченими пунктом 3 статті 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або не зняті достроково (стаття 151 КЗпП України).

У пункті 22 вищевказаної постанови роз'яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясовувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40, пункту 1 статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов'язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов'язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності; невиконання або неналежне виконання трудових обов'язків повинно бути систематичним; враховуються тільки дисциплінарні й громадські стягнення, які накладаються трудовими колективами і громадськими організаціями відповідно до їх статутів; з моменту виявлення порушення до звільнення може минути не більше місяця.

Місцевий суд установив, що позивач 13 червня 2016 року був притягнутий до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани за неналежне виконання функціональних обов'язків, що полягало у допущенні діагностичної помилки, яка ґрунтується на неповноті збору анемнеза, поверхневому огляді пацієнта, недооцінці об'єктивного стану здоров'я.

Позивач після оголошення догани вчинив новий дисциплінарний проступок, що зафіксовано в акті службового розслідування від 01 липня 2016 року та полягав у порушенні пунктів посадової інструкції, а саме: неподання вчасно допомоги хворому, що її потребує (ОСОБА_15, стан якої різко погіршився о 18:20, була проконсультована нейрохірургом о 19:10), неякісне ведення записів історії хвороби на хворих (запис про огляд ОСОБА_15 датований 19:00 23 червня 2016 року), порушення принципів лікарської етики та деонтології, правил взаємовідносин з колегами лікарні.

Наказом від 15 липня 2016 року, враховуючи порушення трудової дисципліни, які були допущені ОСОБА_1, а також застосування за попередній проступок догани, позивача було звільнено з посади на підставі частини третьої статті 40 КЗпП України.

З посадової інструкції лікаря вбачається, що до повноважень ОСОБА_1 серед іншого, також входить: ведення історії хвороби хворого, в якій слід записувати дані огляду хворого із зазначенням часу огляду в історії хворого, надання необхідної швидкої і невідкладної медичної допомоги; дотримання принципів медичної деонтології, ведення лікарської документації

Оскільки на позивача посадовою інструкцією покладені зазначені обов'язки, їх порушення підтверджується доказами по справі, у тому числі, актом службового розслідування від 01 липня 2016 року, то висновок суду першої інстанції, що відповідач мав підстави для застосування видів дисциплінарного стягнення у вигляді догани й звільнення, та розірвання трудового договору за пунктом 3 частини 1 статті 40 КЗпП України є правильним.

Таким чином висновки суду першої інстанції про систематичність невиконання або неналежне виконання ОСОБА_1 трудових обов'язків та правомірність застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення є обґрунтованими.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду є законним і обґрунтованим.

Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу комунального закладу «Херсонська міська клінічна лікарня ім. Є.Є. Карабелеша» задовольнити.

Постанову апеляційного суду Херсонської області від 06 березня 2018 року скасувати та залишити в силі рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 19 січня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване рішення апеляційного суду втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:Н. О. Антоненко
В. І. Крат
В. М. Коротун
В. П. Курило