Справа № 487/950/18 Суддя суду першої інстанції Біцюк А.В.
Провадження № 22-ц/812/711/19 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк .М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Прокопчук Л.М., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання - Лептугою С.С.,

за участю позивача -ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_3,

представника відповідача - Варфоломєєвої Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 лютого 2019 року, ухвалене під головуванням судді Біцюка А.В., в залі судового засідання в м. Миколаїв, о 14 год. 17 хв., повний текст якого складений 28 лютого 2019 року, за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

22 лютого 2018 року ОСОБА_2 в особі представника його інтересів ОСОБА_3, звернувся до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (надалі - ДП «АМПУ»), з позовною заявою про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Доводи позовної заяви обґрунтовував тим, що з квітня 2014 року обіймав посаду головного диспетчера головної диспетчерської Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (надалі - Миколаївська філія ДП «АМПУ»).

8 серпня 2017 року він отримав попередження про скорочення посади головного диспетчера диспетчерської порту згідно з наказом від 17 лютого 2017 року № 159 та про наступне вивільнення з 20 листопада 2017 року. При цьому, з наказом від 17 лютого 2017 року № 159 його ознайомлено не було.

Одночасно, 18 серпня 2017 року його було ознайомлено з переліком вакантних посад у Миколаївській філії ДП «АМПУ», які не підходили йому за фахом, досвідом та кваліфікацією. Вакансії по іншим структурним підрозділам ДП «АМПУ» йому не пропонувались. В період з 09 жовтня 2017 року по 31 січня 2018 року він перебував у навчальній відпустці.

01 лютого 2018 року о 15 год. він отримав пропозицію з вакантними посадами у Миколаївській філії ДП «АМПУ», з яким не мав часу ознайомитись, оскільки в той же день наказом № 41/о його було звільнено з посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України - за скороченням штату. Вакансії по іншим структурним підрозділам ДП «АМПУ» йому знову не пропонувались.

У зв'язку з викладеним, посилаючись на те, що його звільнення є незаконним, ОСОБА_2 просив суд скасувати наказ Миколаївської філії ДП «АМПУ» від 01 лютого 2018 року № 41/о про звільнення його з посади головного диспетчера головної диспетчерської Миколаївської філії ДП «АМПУ» та поновити на вказаній посаді; стягнути з ДП «АМПУ» в особі Миколаївської філії на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 лютого 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Скасовано наказ Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 01 лютого 2018 року № 41/о про звільнення ОСОБА_2 з посади головного диспетчера головної диспетчерської Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України за скороченням штату. Поновлено ОСОБА_2 на посаді головного диспетчера головної диспетчерської Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України». Стягнуто з державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 206 104 грн. 80 коп. В частині поновлення ОСОБА_2 на посаді головного диспетчера головної диспетчерської Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 16 785 грн. 00 коп. - допущено негайне виконання рішення суду. Стягнуто з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь держави судовий збір у розмірі 2 829 грн.05 коп.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, місцевий суд виходив із того, що відповідачем не було додержано вимог ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 492 КЗпП України щодо працевлаштування позивача, оскільки ним не було запропоновано позивачу усіх вакантних посад, що мались у відповідача до дня звільнення (в тому числі посади диспетчера), не було виконано вимоги ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», оскільки останнім не було надано до суду доказів того, що направлені ним повідомлення про скорочення штату працівників та подання були отримані профспілковими організаціями; з профспілками не проводились консультації щодо заходів запобігання звільненню чи пом'якшення його несприятливих наслідків.

Не погодившись із зазначеним рішенням місцевого суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги, де, посилаючись на неповне з'ясування та недоведеність обставин, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження та оцінки обставин справи та доказів, порушення норм процесуального та матеріального права, просило скасувати рішення суду та закрити провадження у справі повністю.

У суді апеляційної інстанції представник відповідача уточнив, що в апеляційній скарзі помилково зазначено про закриття провадження та правильним слід вважати відмовити в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовувало тим, що судом не надано оцінки доказам відповідача, зокрема, актам про відмову від ознайомлення з вакантними посадами від 01 лютого 2018 року №№ 1, 2; відмовам від ознайомлення на самих пропозиціях, наданими позивачу, серед яких, в тому числі була посада диспетчера і про це було озвучено додатково в суді.

Отже, відповідач надавав пропозиції позивачу 01 лютого 2018 року - на день звільнення, в тому числі й пропонував посаду диспетчера у філії «Дельта- лоцман»; позивач власноруч відмовився від ознайомлення з цими пропозиціями, про що складено акт та надано до суду як доказ Акт № 1 і Акт № 2 від 01 лютого 2018 року, тобто позивач свідомо відмовився від запропонованих посад, в тому числі й від посад диспетчера у філії «Дельта-лоцман».

Скаржник також не погоджується з висновками суду про не дотримання відповідачем вимог ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», оскільки начальником адміністрації Миколаївського морського порту 19 серпня 2017 року голові профспілки працівників адміністрації Миколаївського морського порту ПРМТУ ОСОБА_5 № 18-11/5328 та голові профспілки працівників морського транспорту Миколаївського морського торговельного порту ОСОБА_6 № 18-11/5327 були направлені повідомлення про наступне скорочення штату працівників, а саме однієї одиниці головного диспетчера головної диспетчерської.

На листі голові профспілки працівників адміністрації Миколаївського морського порту ПРМТУ ОСОБА_5 № 18-11/5328 стоїть відмітка про отримання цього листа безпосередньо головою ОСОБА_5 19 серпня 2017 року.

Крім того, 30 жовтня 2017 року начальником адміністрації Миколаївського морського порту голові первинної профспілкової організації працівників адміністрації Миколаївського морського порту ПРМТУ ОСОБА_5 направлено подання про розгляд питання та надання згоди на звільнення за скороченням штату за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Проте, це звернення залишилося без відповіді.

За такого скаржник вважав, що відповідач повністю виконав обов'язок, встановлений ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування позивача, оскільки ним було запропоновано останньому всі вакантні посади, що значилися у відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2, доводи скарги не визнала, вважала її необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, просила рішення районного суду залишити без змін.

Доводи відзиву обґрунтовувала тим, що 18 серпня 2017 року, одночасно з попередженням про скорочення посади, позивача було ознайомлено з переліком вакантних посад у Миколаївській філії ДП «АМПУ», які не підходили йому за фахом, досвідом та кваліфікацією. Однак, вакансії по іншим структурним підрозділам ДП «АМПУ» йому не пропонувались.

01 лютого 2018 року о 15.00 год. позивач отримав пропозицію з вакантними посадами у Миколаївській філії ДП «АМПУ», з якими не мав часу ознайомитись, оскільки був звільнений у той же день. При цьому знову ж таки, вакансії по іншим структурним підрозділам ДП «АМПУ» йому не пропонувались.

21 червня 2018 року представником позивача на підтвердження наявності вакантних посад у ДП «АМПУ» було надано відповідь на адвокатський запит, а саме лист ДП «АМПУ» № 3521 від 14 травня 2018 року разом з додатками на 658 сторінках щодо вакантних посад, які були наявні у всіх структурних підрозділах ДП «АМПУ» за період з 18 серпня 2017 року по 01 лютого 2018 року та які цілком підходили позивачу за фахом, досвідом та кваліфікацією, зокрема, посада диспетчера, економіста з фінансової роботи, економіста з праці у філії «Дельта-лоцман» ДП «АМПУ», посада старшого диспетчера головної диспетчерської Бердянської філії ДП «АМПУ» тощо.

Однак, відповідачем не було дотримано вимог ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування позивача, оскільки останньому не були запропоновані вакантні посади, які були наявні в інших структурних підрозділах ДП «АМПУ», що і було встановлено судом першої інстанції.

По-друге, процедура звільнення позивача з посади головного диспетчера головної диспетчерської Миколаївської філії ДП «АМПУ» була здійснена з порушенням вимог чинного законодавства. Так, дотримання порядку звільнення працівника, зокрема, шляхом звернення до профспілки з відповідними пропозиціями є безпосереднім обов'язком відповідача, а не навпаки, як зазначає останній.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як встановлено судом наказом № 5/о від 13 червня 2013 року ОСОБА_2, таб. № 345, з 13 червня 2013 року прийнято на посаду головного диспетчера диспетчерської порту Миколаївської філії ДП «АМПУ» (т. 1 а.с.63).

Наказом № 101/о від 15 квітня 2014 року ОСОБА_2, таб. № 345, з 15 квітня 2014 року переведено на посаду головного диспетчера головної диспетчерської Миколаївської філії ДП «АМПУ» (т. 1 а.с.64).

Наказом т.в.о. начальника адміністрації Миколаївської філії ДП «АМПУ» № 159 від 17 лютого 2017 року «Про внесення змін до штатного розпису» внесені зміни до штатного розпису Миколаївської філії ДП «АМПУ», яким посаду, яку обіймає позивач, скорочено з 20 квітня 2017 року (т. 1 а.с. 91).

Як вбачається зі змісту попередження від 18 серпня 2017 року про наступне вивільнення (розірвання трудового договору) 20 листопада 2017 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України (скорочення штату), не раніше двох місяців з дати ознайомлення ОСОБА_2 з даним попередженням, останній того ж дня отримав його копію, про що зроблено відповідний запис, а також зроблена примітка про те, що з наказом начальника адміністрації від 17 лютого 2017 року № 159 «Про внесення змін до штатного розпису» не ознайомлений (т.1 а.с. 66).

Також 18 серпня 2017 року, а потім 01 лютого 2018 року ОСОБА_2 був ознайомлений з пропозиціями іншої роботи згідно зі списком вакантних посад Миколаївської філії, відповідно до яких позивачем не було прийнято рішення (т.1 а.с. 77- 81).

Позивачу о 15 год. 00 хв. 01 лютого 2018 року (у день звільнення) було запропоновано список вакантних посад філій ДП «АМПУ» станом на 29 січня 2018 року, з яким позивач відмовився ознайомитись, згідно з Актом № 1 та Актом № 2 від 01 лютого 2018 року (т.1 а.с. 88-89).

В той же день, Наказом про припинення трудового договору № 41/о від 01 лютого 2018 року ОСОБА_2 звільнено з посади головного диспетчера головної диспетчерської за п. 1 ст. 40 КЗпП України - за скороченням штату (т.1 а.с.16).

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен громадянин має право на працю, яку він вільно обирає або на яку він погоджується.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також у збереженні роботи.

Згідно до п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Суд при розгляді спору про поновлення працівника на роботі зобов'язаний перевірити наявність підстав для звільнення (чи мало місце скорочення чисельності або штату працівників), але він не наділений повноваженнями обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників.

Як встановлено під час розгляду справи наказом Миколаївської філії ДП «АМПУ» від 17 лютого 2017 року № 159 «Про внесення змін до штатного розпису» було скорочено 1 од. головного диспетчера головної диспетчерської з 20 квітня 2017 року.

ДП «АМПУ» своєчасно та належним чином повідомило ОСОБА_2 про наступне вивільнення, але не виконало обов'язок щодо надання пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, які з'явилися на підприємстві протягом двох місяців і які існували на день звільнення.

Між тим ДП «АМПУ», є юридичною особою та має 15 відокремлених підрозділів.

Доказів, які підтверджують факт надання позивачу пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, включаючи всі його відокремлені підрозділи, у центральному офісі та головному представництві у місті Одесі, і які з'явилися з часу його попередження про звільнення 18 серпня 2017 року та до моменту його звільнення, до 01 лютого 2018 року, матеріали справи не містять.

Так, 18 серпня 2017 року ОСОБА_2 було ознайомлено тільки з вакантними посадами, що мали місце в Миколаївській філії ДП «АМПУ», проте пропозицій, які б пропонувалися позивачу в інших відокремлених підрозділах, матеріалами справи не містять.

В день звільнення 01 лютого 2018 року о 15.00 год. позивачу надавався список вакантних посад, що були вільними в Миколаївській філії ДП «АМПУ» (13 посад), де міститься позначка зроблена ОСОБА_2, щодо необхідності ознайомлення з цими посадами необхідно більше часу. В своїх пояснення позивач підтвердив, що дійсно просив надати йому більше часу для ознайомлення з даними посадами, оскільки надана відповідачем інформація про вільні посади не містила будь-яких характеристик цих посад та відповідних вимог щодо кваліфікаційного рівня. В той же час зазначав, що інших посад в інших філіях відповідачем його не пропонувалося.

Представником відповідача надано список вакантних посад по філіям станом на 29 січня 2018 року, які за його твердженням пропонувалися позивачу 01 лютого 2018 року, проте останній відмовився від ознайомлення з ними, про що було складено відповідні акти.

Як вбачається з акту № 1 від 01 лютого 2018 року цей акт складено трьома особами, посади яких не зазначено, про те, що ОСОБА_2 01 лютого 2018 року о 14 год. відмовився від запропонованих йому вакантних посад ДП «АМПУ» та МФ ДП «АМПУ» (Адміністрація морського порту), пояснивши це тим, що « йому мало часу для ознайомлення, він не має наміру витрачати свій час на це…».

Акт № 2 від 01 лютого 2018 року аналогічного змісту тільки час пропозиції ознайомлення з вакантними посадами зазначено 15.00 год.

З огляду на встановлені обставини, колегія суддів вважає, що районним судом правильно ці акти не взяті до уваги, оскільки по-перше, не зазначено посади осіб, які складали ці акти; по-друге, ці акти не містять підпису самого ОСОБА_2, проте за їх змістом вони складалися в його присутності, а відтак цей документ повинен міститися або підпис позивача, або позначку щодо його відмови від підпису такого акту; по- третє, зі змісту актів вбачається, що пропозиції щодо вакантних посад позивачу були запропоновані двічі о14.00 год. та о 15.00 год., проте таких обставин під час розгляду справи взагалі не встановлено, оскільки сторони стверджували, що ознайомленні відбувалося в 15.00 год., тобто один раз.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що пропозиція відповідача ознайомитися з вакантними посадами о 15.00 год. (дві години до закінчення робочого часу) в день звільнення є носить формальний характер та не відповідає меті такої пропозиції щодо працевлаштування працівника, оскільки у списку були зазначені тільки назви вакантних посад та оклади за цими посадами. Між тим за загальним правилом щодо погодження працівника на укладення з роботодавцем трудового договору на заміщення будь-якої посади, кандидат на цю посаду повинен бути ознайомлений з кваліфікаційними вимогами до кандидата, посадовими обов'язками та місцем роботи, що за матеріалами справи не було зроблено відповідачем.

Доводи представника відповідача про те, що приписи трудового законодавства не містять заборони та не встановлюють часового проміжку для ознайомлення працівника, якого звільняють у зв'язку із скороченням, з запропонованими вакантними посадами не можуть бути взяті до уваги, оскільки трудове законодавство містить загальні норми щодо реалізації права особи на працю, яку він вільно обирає або на яку він погоджується та гарантії забезпечення права громадянина на збереження роботи.

За правилами ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.п. 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст. 40 та п.п. 2 і 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Встановлено, що ОСОБА_2 є членом первинної профспілки працівників адміністрації Миколаївського морського порту ПРМТУ.

Матеріали справи містять копію звернення відповідача до цієї профспілки щодо надання згоди на наступне вивільнення ОСОБА_2 Проте доказів про те, що цей лист отримано профспілкою, відповідач не надав. Отже при звільненні позивача не було отримано згоду профспілки, у зв'язку з чим суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 43 КЗпП України звернувся до профспілки з запитом про надання або відмову у наданні такої згоди.

Відповідно до листа голови профспілки, направленого районному суду 01 грудня 2018 року профспілка відмовила ДП «АМПУ» у наданні згоди на звільнення ОСОБА_2 у зв'язку з тим, що при його звільненні йому не пропонувалися всі вакантні посади.

Щодо висновків суду першої інстанції про неналежне виконання відповідачем ч. 3 ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та ст. 49-4 КЗпП України, то колегія суддів не повністю погоджується з такими висновками з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст.49-4 КЗпП України, ліквідація, реорганізація підприємств, зміна форм власності або часткове зупинення виробництва, що тягнуть за собою скорочення чисельності або штату працівників, погіршення умов праці, можуть здійснюватися тільки після завчасного надання професійним спілкам інформації з цього питання, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про строки проведення звільнення. Власник або уповноважений ним орган не пізніше трьох місяців з часу прийняття рішення проводить консультації з професійними спілками про заходи щодо запобігання звільненню чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом'якшення несприятливих наслідків будь-якого звільнення.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України « Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», роботодавець планує звільнення працівників з причин економічного, технологічного, структурного чи аналогічного характеру або у зв'язку з ліквідацією, реорганізацією, зміною форми власності підприємства, установи, організації, він повинен завчасно, не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень надати первинним профспілковим організаціям інформацію щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також провести консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненню чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом'якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону України «Про зайнятість населення» права і повноваження професійних спілок щодо забезпечення захисту громадян від безробіття та його наслідків визначаються генеральною, галузевими, регіональними угодами та колективними договорами, що укладаються профспілковими органами з власниками підприємств, установ, організацій або уповноваженими ними органами відповідно до законів України.

Таким чином, визначення процедури проведення консультацій із первинними профспілковими організаціями щодо скорочення чисельності або штату працівників відноситься виключно до компетенції сторін, що укладають колективний договір.

Якщо обов'язок роботодавця погодити з профспілковим комітетом питання звільнення працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці за три місяці передбачений сторонами у колективному договорі, порушення такого обов'язку з боку роботодавця може бути підставою для виникнення колективного трудового спору, що не є предметом розгляду у справі, яка переглядається судом апеляційної інстанції.

Проте помилковість в зазначених висновках суду першої інстанції не вплинула на вирішення спору по суті позовних вимог.

Врахувавши наведені обставини та давши їм належну правову оцінку, суд першої інстанції, з висновками якого погодилася й колегія суддів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що рішення профспілки про відмову у наданні згоди на звільнення ОСОБА_2 є обґрунтованим у розумінні ч.7 ст. 43 КЗпП України та ч. 6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», и містить посилання на неврахування власником суттєвих фактичних обставин та деталізоване правове обґрунтування незаконності звільнення. ДП «АМПУ» своєчасно та належним чином повідомило позивача про наступне вивільнення, але не виконало обов'язок надання пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, у тому числі в інших філіях, а не тільки в Миколаївській, тому роботодавцем не виконано вимоги ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, у зв'язку із чим звільнення ОСОБА_2 відбулося з порушенням вимог закону, що є підставою для його поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Доводи апеляційної скарги про те, що звільнення позивача проведено із дотриманням усіх вимог трудового законодавства, не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, так як зводяться до переоцінки доказів, такі доводи були предметом розгляду суду першої і не знайшли свого підтвердження.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на законність судового рішення не впливають.

З урахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції є таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні, а тому згідно із приписами ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК

України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Л.М. Прокопчук

Н.В. Самчишина

Повний текст постанови складено 26 квітня 2019 року.