Справа № 161/9023/18 Головуючий у 1 інстанції: Крупінська С. С.
Провадження № 22-ц/802/420/19 Категорія: 39 Доповідач: Грушицький А. І.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Грушицького А. І.,

суддів Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,

з участю секретаря судового засідання Савчук О. В.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про поділ спадкового майна за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 січня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про поділ спадкового майна. Вимоги позову мотивує тим, що 09 грудня 2014 року померла її мати ОСОБА_5, яка була зареєстрована та проживала в ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку з господарськими спорудами та будівлями по вул. Нова, 12 в с. Шепель Луцького району Волинської області, земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 4,004 га, земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,1920 га.

Спадкоємцями після смерті матері була позивач по справі та її брат ОСОБА_6. Вони прийняли спадщину шляхом звернення в нотаріальну контору із заявами про прийняття спадщини. Проте, оформленням спадщини від імені її брата займалася його дружина ОСОБА_3 за довіреністю. 18 червня 2015 року за ініціативою ОСОБА_3 їй було видано свідоцтво про право власності на спадщину за законом на земельну ділянку площею 4,0040 га та запропоновано підписати договір про поділ спадщини, що вона і зробила. Оформити спадщину на житловий будинок та інші земельні ділянки вони мали пізніше.

Копію договору про поділ спадкового майна нотаріус позивачу не видала при його посвідченні.

23 серпня 2015 року ОСОБА_6 помер. Спадщину після його смерті прийняла його дружина ОСОБА_3

Наприкінці 2017 року ОСОБА_3 не впустила позивача в батьківську хату, пояснивши, що вона немає ніяких прав на дане спадкове майно. Тоді позивач зрозуміла, що через недобросовісність ОСОБА_3 та приватного нотаріуса допустила помилку при оформленні спадкових прав після смерті матері.

В травні 2018 року лише після звернення позивача до Головного територіального управління юстиції у Волинській області нотаріус надіслала їй копію договору про поділ спадкового майна від 18 червня 2015 року.

Вважає, що проведеним поділом порушено її право на рівність часток у спадщині, оскільки будь-якої згоди на зміну розміру часток вона не давала, зміст договору не відповідає вимогам ст.ст. 1267, 1278 ЦК України, а тому просить суд визнати договір про поділ спадкового майна від 18 червня 2015 року, укладений між нею та ОСОБА_3 від імені ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу ОСОБА_4, недійсним.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_4, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Відмовляючи у визнанні недійсним договору про поділ спадкового майна, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір було укладено сторонами і нотаріально посвідчено з дотриманням вимог діючого законодавства, сторони добровільно за цим письмовим договором змінили розмір належних їм часток у спадщині, а тому підстав для визнання даного договору недійсним немає.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду, оскільки такий висновок відповідає вимогам закону та дійсним обставинам справи.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі.

Відповідно до ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Спадкоємці за усною угодою між собою, якщо це стосується рухомого майна, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них.

Встановлено, що 09 грудня 2014 року померла ОСОБА_5, яка була матірю позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_6 (а.с. 50).

За життя померла ОСОБА_5 заповіт не залишила.

Після її смерті відкрилася спадщина, яка складалася з житлового будинку з господарськими спорудами та будівлями по вул. Нова, 12 в с. Шепель Луцького району Волинської області, земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 4,004 га, земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,1920 га, земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 3,8038 га.

Відповідно до матеріалів спадкової справи ОСОБА_6 прийняв спадщину після смерті матері шляхом звернення з відповідною заявою до нотаріуса 16 лютого 2015 року, а ОСОБА_1 заяву про прийняття спадщини подала 18 лютого 2015 року (а.с. 49).

Також судом встановлено, що 18 червня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6, від імені якого діяла ОСОБА_3, проведено поділ з виділом в натурі за взаємною згодою спадкового майна за законом, відповідно до якого земельна ділянка площею 4,0040 га, яка передана для ведення особистого селянського господарства, розташована на території Шепельської сільської ради Луцького району Волинської області переходить у власність ОСОБА_1, житловий будинок № 12 з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що розташований в с. Шепель по вул. Нова Луцького району Волинської області, земельні ділянки: площею 0,2500 га, яка передана для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель; площею 0,1920 га для ведення особистого селянського господарства, площею 3,8038 га для ведення особистого селянського господарства переходить у власність ОСОБА_6 (а.с. 58).

Крім того, 18 червня 2015 року ОСОБА_1 подала до приватного нотаріуса ОСОБА_4 заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом з урахуванням договору про поділ спадкового майна, яке їй було видано 18 червня 2015 року (а.с. 57, 59).

Судом першої інстанції правильно встановлено, що сторони договору дійшли згоди щодо всіх істотних умов правочину, підписали його, виразили свою волю на його укладення, та виконували його, а тому підстав вважати його недійсним немає.

У оспорюваному договорі міститься посилання, як на ст. 1267, так і ст. 1278 ЦК України, що свідчить як про зміну розміру часток у спадщині (ст. 1267), так і виділ часток в натурі (ст. 1278). В цілому договір названий «про поділ спадкового майна» і це поняття охоплює обидві вищевказані юридично значимі дії.

Позивачем не доведено, що зміст договору не відповідає вимогам ст.ст. 1267, 1278 ЦК України і на основі аналізу норм цивільного законодавства в суду відсутні підстави робити такий висновок.

Після укладення спірного договору позивач ОСОБА_1 подала нотаріусу заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину, таким чином вчинила дії на реальне виконання умов договору про поділ спадкового майна. Свідоцтво про право на спадщину просила видати саме з урахуванням умов оспорюваного договору.

Покликання позивача про укладення договору внаслідок помилки (ст. 229 ЦК України) не підтверджуються належними та допустимими доказами. Вказуючи на те, що оспорюваний правочин укладено із вадами волі позивач не наводить, щодо яких саме обставин, що мають істотне значення, як вона вважає, помилилася. Незнання закону, небажання вникнути у текст підписаного документа, погіршення особистих відносин між сторонами не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Доводи позивача про неотримання копії оспорюваного договору не випливають на висновок суду виходячи із пояснень приватного нотаріуса про те, що примірник договору був виданий сторонам на руки, а в подальшому безпосередньо позивачем поданий нотаріусу разом із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину (а.с. 57).

Таким чином проаналізувавши та оцінивши всі вищевикладені обставини у їх сукупності, колегія суддів вважає, що підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не є обґрунтованими, апеляційний суд приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 січня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 квітня 2019 року.

Головуючий

Судді