Справа № 159/6362/18
Провадження № 2/159/296/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2019 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Панасюка С.Л.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в :

Стислий виклад позиції позивача.

Вимоги позивача обґрунтовані тим, що вона є власником будинку № 30 по вул. Зелена в м. Ковелі Волинської області. З її дозволу у будинку був зареєстрований відповідач. Вказує, що відповідач з жовтня 2017 року в будинку не проживає, знятись з реєстрації не бажає, що порушує її права власника. На основі ст.405 ЦК України позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування будинком.

Заперечення відповідача.

Відповідач, заперечуючи позов, зазначає, що проживає у спірному будинку разом із своєю дружиною та дітьми. Позивач його теща. Він працює токарем в ПАТ «СКФ Україна» в м. Луцьку. На підприємстві тризмінний безперервний режим роботи, що змушує його орендувати житло в м. Луцьку. В будинку по вул. Зелена, 30 в м. Ковелі знаходяться його особисті речі, меблі, побутова техніка, які він з дружиною купували для потреб сімї. За власні кошти він звів добудову до будинку, яка складається з житлової кімнати, кухні, ванної кімнати та коридору, обладнав її водопроводом та каналізацією, провів туди газ та електроенергію. Він постійно приїжджає додому, відвідує дітей, хоча позивач чинить йому перешкоди у цьому. Він з поважних причин не проживає у будинку, не втратив інтерес до житла, просить в позові відмовити.

Мотивувальна частина рішення.

Позивач є власником будинку № 30 по вул. Зелена в м. Ковелі Волинської області. З її дозволу у будинку був зареєстрований відповідач. Ці обставини визнані сторонами.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст.405 ЦК України:

1. Члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

2. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до розяснень, викладених у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, необхідно зясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені законом строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, з особами, що потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Відповідно до ст.9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною 1 ст.156 ЖК України передбачено, що члени сімї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України, до членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу. До кола цих осіб належить і відповідач.

Згідно цієї ж статті, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Оскільки вичерпного переліку поважних причин відсутності житлове законодавство не встановлює, тому це питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

При цьому, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сімї є одним із способів захисту його житлових прав.

Судом встановлено, що відповідач проживав у будинку позивача, у встановленому законом порядку вселився туди як член сімї власника, набув права користування будинком та зареєстрував своє місце проживання в будинку.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач не довела, що відповідач не проживав у будинку без поважних причин понад один рік, а тому, на підставі ч.2 ст.405 ЦК України, втратив право користування будинком.

У відповіді начальника Ковельського ВП ГУНП у Волинській області від 20.11.2018 року на звернення ОСОБА_1 з приводу підтвердження факту не проживання ОСОБА_2 в будинку № 30 по вул. Зелена в м. Ковелі зазначено, що перевіркою встановлено відсутність останнього за вказаною адресою понад один рік.

Однак, коли саме, ким і в який спосіб проводилась ця перевірка у відповіді не зазначено, тому ця відповідь не може бути визнана достовірним доказом.

Свідок ОСОБА_3 показала, що проживає по сусідству з позивачем і не бачила відповідача за адресою його реєстрації більше року. Однак, цей же свідок показала, що буває у будинку позивача не дуже часто. Враховуючи, що відповідач працює у іншому населеному пункті і, як він стверджує, бував в будинку останній рік не часто, то показання вказаного свідка не можуть бути достовірним доказом відсутності відповідача у будинку понад один рік.

Свідок ОСОБА_4 суду показала, що живе поряд з позивачем, останній раз бачила відповідача в будинку позивача у минулому році «десь у цей час», точніше вона не памятає Відповідач тоді брав речі з будинку і цих речей було небагато. Допит свідка відбувався 04.04.2019 року. Такі показання свідка суперечать твердженню позивача, що відповідач був відсутній у будинку з жовтня 2017 року. Ці ж показання свідка дозволяють ствердити, що позивач користувався будинком, як мінімум, навесні 2018 року, і не виключають того, що він користувався ним у квітні 2018 року. Позов же, обґрунтований відсутністю відповідача у спірному будинку понад один рік, поданий 06.12.2018 року. Тобто, на момент звернення позивача до суду один рік не минув аж ніяк.

До того ж, відповідач пояснює перерви у користуванні спірним будинком характером своєї роботи у іншому, відносно віддаленому, населеному пункті і підтверджує ці обставини графіками змін своєї роботи. Позивач не заперечила ці обставини, а тому їх слід вважати доведеними. Робота відповідача є безумовною поважною причиною його відсутності у спірному житлі, оскільки не дозволяла йому одночасно і працювати і постійно знаходитись у цьому житлі.

Суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Підставою для задоволення позову про втрату права користування житловим приміщенням можуть бути лише достовірні і неспростовні докази.

Таких доказів позивач не надала, тому в позові слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 12-13, 19, 141, 247, 258-259, 265, 274-279 ЦПК України, на підставі ст.ст.9, ч.2 ст.64, ч.ч.1, 4 ст.156 ЖК України, ст.405 ЦК України, суд,

У Х В А Л И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Волинського апеляційного суду через Ковельський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано.

Головуючий:ОСОБА_5