Справа № 481/1833/18
Провадж.№ 2/481/16/2019
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

15.04.2019 року Новобузький районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого судді Вжещ С.І.,

при секретарі Юхименко Т.М.,

за участю позивача ОСОБА_1

її представника ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

її представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Новий Буг в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку,

В С Т А Н О В И В:

28.12.2018 року ОСОБА_1 звернулася до Новобузького районного суду з вказаним цивільним позовом до відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , в обгрунтування якого зазначила, що між нею та відповідачем ОСОБА_5 , який діяв в інтересах ОСОБА_6 , була досягнута домовленість стосовно придбання нею житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 з подальшим укладенням відповідного договору купівлі-продажу. Для виконання таких домовленостей вона передала ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 25000 гривень. Ця сума належала саме їй, оскільки напередодні вона отримала з депозитного рахунку, відкритого нею у відділенні АТ «Ощадбанк», 55 000 гривень. При цьому, вони також домовилися, що її інтереси буде представляти її невістка, відповідач ОСОБА_3 У січні 2015 року відповідач ОСОБА_3 та її син ОСОБА_7 заселилися до вищезазначеного житлового будинку, де вони проживають і на даний час. Вона була переконана, що будинок був оформлений на її ім`я, а тому особливо не переймалася тим, яким чином та коли був укладений договір купівлі-продажу цього нерухомого майна.

Проте, у листопаді 2018 року стосунки між її сином і невісткою, відповідачем ОСОБА_3 , значно погіршилися, і вона стала з`ясовувати питання щодо можливого подальшого розподілу майна подружжя, тому саме в цей період вона і встановила існування спірного правочину. Посилаючись на те, що саме внаслідок зловмисної домовленості між представниками сторін за договором відбулося його укладення, позивачка просила визнати недійним договір купівлі-продажу, укладений 20.01.2015 року між відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Новобузького районного нотаріального округу Савченко А. В . 20.01.2015 року за р/№ 42.

18.12.2018 року провадження по даній справі було відкрито та призначено її до розгляду у спрощеному позовному провадженні.

Позивачка ОСОБА_1 окрім обставин, викладених у позовній заяві, зазначила, що вона не була безпосередньо присутньою під час нотаріального посвідчення спірного договору, вона лише передала документи необхідні для укладення такого договору своєму сину ОСОБА_7 Після укладення договору не перевіряла чи виконав син її доручення, оскільки довіряла йому та невістці.

Представник позивачки ОСОБА_2 в судовому засіданні вказав, що позивачка жодних належним чином оформлених доручень на посвідчення відповідачкою ОСОБА_3 договору купівлі-продажу житлового будинку не видавала. Відповідачі не повідомляли її про існування спірного договору. Наголосив, що відповідачка ОСОБА_3 не могла бути покупцем за спірним договором, оскільки гроші за придбання даного будинку передавала представнику продавця саме позивачка, остання хотіла придбати це житло для себе, надавши дозвіл проживати у ньому подружжю. Крім того, під час посвідчення даного правочину у нотаріуса згода чоловіка ОСОБА_7 на укладення його дружиною ОСОБА_3 не надавалася.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, направив на адресу суду письмову заяву про можливість розгляду справи за його відсутності. Пред`явлений до нього позов визнав і не заперечував проти його задоволення. Вказав, що кошти за продаж будинку передавалися йому особисто ОСОБА_1 і за їх домовленістю саме вона повинна була виступати покупцем даного будинку під час посвідчення у нотаріуса договору купівлі-продажу. Однак у нотаріуса, замість позивачки, на стороні покупця була інша особа ОСОБА_3 , яка повідомила, що вона діє за дорученням ОСОБА_1 .

Відповідач ОСОБА_3 пред`явлений до неї позов не визнала, пояснила, що вона з чоловіком ОСОБА_7 , який є сином позивачки, одружилися у 2014 році, власного житла не мали, тому перебували у його пошуку. З часом вони з чоловіком знайшли житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 , але оскільки грошей на придбання даного житла не мали, їм у цьому допомогла свекруха, позивач ОСОБА_1 , яка придбала для них вказаний будинок за 25000 гривень. Не заперечувала, що вказану суму передавала продавцю ОСОБА_5 саме ОСОБА_1 , яка напередодні зняла зі свого банківського рахунку відповідну суму коштів. Під час передачі цих коштів були присутні в якості свідка також вона ( ОСОБА_3 ) та ОСОБА_9. Згодом , ІНФОРМАЦІЯ_1 року, її чоловік та син позивача пішов разом з ОСОБА_5 до нотаріуса для укладення угоди купівлі-продажу житлового будинку. Через певний час йому зателефонував чоловік і повідомив, щоб вона також прибула до нотаріуса, оскільки необхідна її згода, як другого з подружжя на укладення даного правочину. Прибувши до нотаріуса, вона дізналась, що її чоловік ОСОБА_7 , згідно даних реєстру нерухомого майна, має накладений арешт на все належне йому майно, через що виникли труднощі в оформленні будинку на його ім`я, тому їй було запропоновано, щоб покупцем даного житла виступав не її чоловік, як це було раніше узгоджено з позивачкою, а вона, адже будинок купувався в період шлюбу і належатиме фактично обом. Чоловік відразу ж зателефонував до свої матері для узгодження подальших дій. І оскільки він погодився з пропозицією нотаріуса, вона (ОСОБА_3 .) вважає, що саме так дозволила вчинити йому матір ОСОБА_1 У січні 2015 року вони з чоловіком та дитиною вселилися до даного будинку. Спочатку позивач ОСОБА_1 говорила, що вона позичила їм вказану суму грошей і чоловік частково борг їй віддавав, але згодом вона повідомила, що повертати їй ці кошти за будинок не потрібно, так як, вона дарує їм цей будинок. З часом їх з чоловіком стосунки погіршилися, здебільшого через вручання позивачки, яка, після чергової сварки, забрала правовстановлюючі на будинок і зберігала їх у себе. На даний час у даному будинку ніхто не проживає, оскільки вона переїхала жити до своїх батьків, а чоловік виїхав на заробітки за кордон. Наголосила, що жодних довіреностей позивачка їй не видавала, так само як і не існувало жодних усних домовленостей щодо представництва її інтересів у нотаріуса. Підкреслила, що будинок ОСОБА_1 купувала не для себе, а для подружжя.

Представник відповідачки ОСОБА_4 в доповнення до заперечень ОСОБА_3 проти позовних вимог вказав, що незважаючи на визнання відповідачем ОСОБА_5 позову в його діях та діях іншої відповідачки ОСОБА_3 відсутній умисел на вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, а відтак відсутня зловмисна домовленість між ними, у зв`язку з чим відсутні підстави для визнання спірного правочину недійсним. Крім того, вказав, що спливли строки позовної давності для пред`явлення позивачкою даного позову, оскільки, на його переконання, позивачці було відомо про існування спірного договору купівлі-продажу будинку з дня його укладення, так як вона передала документи для укладення цього договору своєму сину ОСОБА_5 і контролювала кожний крок подружжя Потапенків до укладення оспорюваного правочину та під час такого укладання.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідка, дослідивши письмові докази, що маються у справі, судом дійшов наступного висновку.

Згідно з розпискою, датованою 05.08.2014 року, ОСОБА_5 отримав від покупця ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 25000 грн. за продаж їй житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 області. Зазначені обставини підтверджуються поясненнями свідка ОСОБА_9 в судовому засіданні, а сам факт передачі ОСОБА_1 власних коштів продавцю не заперечувався самою відповідачкою ОСОБА_3 , яка разом з ОСОБА_9 були свідками під час складання даної розписки.

20.01.2015 року між представником продавця, ОСОБА_11 , який на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дацко Я.О. 24.02.2014 року, діяв від імені ОСОБА_6 та продавцем ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Новобузького районного нотаріального округу Савченко А.В. 20.01.2015 року за р/№ 42 (а.с.11-13).

Згідно з п. 6.8 даного договору покупець купила вищевказане майно за згодою чоловіка - ОСОБА_7 , справжність підпису якого засвідчено нотаріально. Дійсно, в матеріалах нотаріальної справи (копії) стосовно посвідчення даного правочину, наданої на запит суду, мається нотаріально посвідчена заява ОСОБА_7 , за якою він надає свою згоду на купівлю та підписання його дружиною ОСОБА_3 вищезазначеного договору.

Тому доводи представника позивача щодо відсутності такої згоди з боку ОСОБА_7 суд знаходить безпідставними.

Позивач обґрунтовує недійсність договору купівлі-продажу, його укладенням шляхом зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тобто, на підставі ст. 232 ЦК України, просить визнати такий договір недійсним, при цьому наголошує, що її представником була ОСОБА_3 , яка, зловмисно домовившись з ОСОБА_11 , уклали цю угоду.

Такі доводи підтримав відповідач ОСОБА_5 , який, в письмовій заяві визнав позов.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України суд, лише за наявності законних підстав, приймає рішення про задоволення позову, у разі визнання відповідачем позову.

Між тим, законні підстави для задоволення даного позову при встановлених обставинах відсутні з огляду на наступне.

Зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним (ст.ст. 203 ч.1, 215 ч.1, 232 ч.1 ЦК України).

Підстава для визнання правочину недійсним, що передбачена ст. 232 ч.1 ЦК України, стосується тих правочинів, які вчиняються особою не самостійно, а через представника (ст. 237 ЦК України). Так, представник, вчиняючи правочин не виражає власну волю, оскільки його завдання полягає у тому, щоб донести до контрагента волю особи, яку він представляє, але в силу зловмисної домовленості представника й контрагента воля довірителя не знаходить свого вираження, а підмінюється волею представника, який фактично вступає у змову з контрагентом з метою одержати власну вигоду або створити негативну ситуацію для довірителя, що і є підставою для визнання такого правочину недійсним.

У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено, що для визнання правочину недійсним на підставі ст. 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Тобто для визнання недійсним правочину, вчиненого в результаті зловмисної домовленості, необхідно встановити факт зловмисної домовленості представника з іншою особою (свідоме вчинення правочину всупереч інтересам довірителя), наявність збитків та причинний зв`язок між зловмисною домовленістю та завданими збитками.

За змістом положень ст.ст. 237, 238, 245 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає в тому числі і на підставі договору, яке може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Довіреність особи на право розпорядження нерухомим майном, посвідчується нотаріусом.

Між тим, як встановлено під час судового розгляду справи, що не заперечували сторони по справі, довіреність на представництво інтересів позивача ОСОБА_1 її невісткою ОСОБА_3 , яка, в силу вимог абз. 4 ч. 3 ст. 245 ЦК України повинна бути нотаріально посвідченою, для укладення спірного договору не видавалась.

Більш того, відповідач ОСОБА_3 заперечувала в судовому засіданні існування навіть усних домовленостей щодо представництва нею таких інтересів позивача.

Суд критично відноситься до пояснень позивача з приводу того, що вона через довіру своєму сину та невістці, не видавала на їх ім`я довіреності на представництво її інтересів, як покупця під час укладення спірного договору, оскільки нотаріус, без наявності нотаріально посвідченої довіреності, не мав жодних правових підстав, навіть за бажанням відповідача ОСОБА_3 , посвідчити даний правочин на ім`я ОСОБА_3

Судом було роз`яснено позивачу та його представнику, що для повноти та об`єктивності розгляду справи, можливе залучення в справі в якості відповідача або третьої особи ОСОБА_7 (сина позивача та чоловіка відповідача), який міг повідомити суду обставини укладання спірного договору, оскільки був присутній при нотаріальному його посвідченні, але вони з відповідними клопотаннями до суду не звернулись, пояснивши, що дана особа не з`явиться до суду, так як перебуває за кордоном та його участь у справі вважали не доцільною.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Зважаючи на те, що дії відповідача ОСОБА_11 , який виступав представником на стороні продавця за оспорюваним правочином від 20.01.2015 року, його довірителем ОСОБА_11 не оскаржуються, інша сторона за даним договором ОСОБА_3 ., вчиняла даний правочин як покупець особисто, а не як представник ОСОБА_1 , підстав для визнання правочину через зловмисну домовленість між представником однієї сторони з другою стороною суд не вбачає.

Інших правових підстав для визнання правочину недійсним, позов ОСОБА_1 не містить.

В силу вимог ч. 3 ст.12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з того, що позивачем ОСОБА_1 та її представником ОСОБА_2 не надано суду жодних доказів, які свідчать про укладення спірного договору з порушенням вимог закону з приведених ними підстав, у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 20.01.2015 року слід відмовити за їх необґрунтованістю та безпідставністю.

У зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог питання застосування позовної давності, на якій наполягав представник відповідача ОСОБА_4 , судом не вирішується.

В силу ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачкою у зв`язку з розглядом справи, суд відносить на її рахунок.

Керуючись ст.ст. 81, 258-259 ,265-268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом поданя до судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

У разі, проголошення вступної та резолютивної частини рішення, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного його тексту.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не подано.

Повний текст рішення виготовлено 24.04.2019 року.

Головуючий суддя Вжещ С.І.