ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/880/19 Справа № 189/1878/17 Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_1 Суддя-доповідач: ОСОБА_2.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Вітько Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_3 на рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення суми,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що в квітні 2009 року до нього звернувся відповідач з проханням надати 10000,00 гривень у борг. 27.04.2009 року позивач надав відповідачу в борг 10000,00 гривень, що в еквіваленті до курсу долара США станом на дату позики коштів становило 1250,00 доларів США. На підтвердження укладеного договору позики відповідач надав позивачу розписку від 27.04.2009 року, відповідно до якої зобовязався повернути кошти позивачу на момент вимоги позичальника. Однією з умов повернення грошових коштів був розрахунок суми боргу з урахуванням курсу долара США на день повернення боргу. 06.11.2017 року позивач направив вимогу відповідачу про повернення вищевказаного боргу, але відповідач ніяким чином не відреагував та борг не повернув. Тому позивач просив стягнути з відповідача на свою користь борг в сумі 33919,65 грн. та судові витрати.

Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2018 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 борг в сумі 33919,65 гривень та судові витрати в розмірі 640,00 гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне зясування обставин справи, що мають значення для справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 27 квітня 2009 року було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 отримав позику у ОСОБА_4 в сумі 10000,00 гривень для викупу автомобіля, яка станом на дату написання розписки становить 1250,00 доларів США, що підтверджується письмовою розпискою відповідача про отримання коштів, яка долучена до матеріалів справи.

Зі змісту вказаної вище письмової розписки вбачається, що відповідач зобовязався повернути позичені ним кошти по курсу долара на момент вимоги позичальника.

06 листопада 2017 року позивач направив відповідачу письмову вимогу про повернення боргу, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення та копією квитанції (а.с. 9-11).

Станом на час розгляду справи, борг у повному або частковому розмірі не повернуто.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Разом з тим, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм статей 1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг певної грошової суми, так і дати її отримання.

У Постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Апеляційним судом оглянуто в судовому засіданні та долучено до матеріалів справи оригінал боргової розписки.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши дотримання сторонами форми договору позики, який укладено у простій письмовій формі у вигляді боргової розписки, що відповідає наведеним вище нормам Закону; приймаючи до уваги умову договору про повернення боргу по курсу долара США на момент вимоги, - колегія приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову та стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 боргу в сумі 33919,65 гривень, що є еквівалентом 1250,00 дол. США за курсом долара до гривні на день звернення до суду з позовом 12.12.2017 року (27,13572 грн. до 1 дол. США за курсом НБУ).

Будь-яких доказів на спростування факту укладення між сторонами договору позики від 27.04.2009 року, доказів щодо повернення боргу - відповідачем не представлено, клопотань про витребування відповідних доказів судом не заявлено; зустрічного позову про визнання недійсним вказаного договору відповідачем не предявлено.

Посилання апелянта на те, що він не підписував та не писав власноручно письмову боргову розписку від 27.04.2009 року, не підтверджено будь-якими доказами; клопотань про призначення судової почеркознавчої експертизи відповідачем не заявлено.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія приходить до висновку про необхідність залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді