Постанова

Іменем України

10 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 356/1635/16-ц

провадження № 61-25342св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Березанського міського суду Київської області

від 10 квітня 2017 року у складі судді Голік Г. К. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 31 липня 2017 року у складі колегії суддів:

Суханової Є. М., Данілова О. М., Мережко М. В.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У серпні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», зараз акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 01 березня 2006 року між сторонами укладено кредитний договір б/н, згідно умов якого ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі

30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, із строком повернення, що відповідає строку дії картки.

У зв?язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 взятих на себе зобов?язань станом на 31 травня 2016 року утворилася заборгованість в розмірі 119 074,75 грн, з яких: заборгованість за кредитом в розмірі

21 748,11 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом в розмірі 95 576,64 грн, заборгованість за пенею та комісією в розмірі

1 750,00 грн.

Рішенням Березанського міського суду Київської області від 15 лютого

2013 року з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за вказаним кредитним договором в розмірі 75 747,06 грн.

Ураховуючи вже стягнуту суму заборгованості за судовим рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 01 березня 2006 року в розмірі 45 994,07 грн та судові витрати.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Березанського міського суду Київської області від 10 квітня

2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач не надав суду доказів на підтвердження факту укладення між сторонами договору б/н від 01 березня 2006 року, що позбавило суд можливості призначити по справі судову почеркознавчу експертизу. Ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів є підставою для відмови у позові, оскільки не надання таких документів, суд розцінив як ухилення позивача від її проведення, відтак суд визнав факт того, що ОСОБА_1 не підписувала вказаний договір.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 31 липня 2017 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» відхилено.

Рішення Березанського міського суду Київської області від 10 квітня

2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк», апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

11 серпня 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» через засоби поштового зв'язку подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Березанського міського суду Київської області від 10 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 31 липня 2017 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди поверхнево розглянули справу, проведення судової почеркознавчої експертизи по даній справі не мало сенсу, оскільки факт укладання 01 березня 2006 року кредитного договору між сторонами встановлений при розгляді справи № 1002/2338/20112. Крім цього, у підтвердження заявлених вимог, банком надано розрахунок заборгованості, відповідно до якого відповідачка систематично здійснювала сплату за користування кредитом.

Доводи інших учасників справи:

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційних скарг:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Березанського міського суду Київської області.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційну скаргу разом з матеріалами цивільної справи передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 27 березня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Короткий зміст встановлених фактичних обставин справи:

Звернувшись до суду з даним позовом, АТ КБ «ПриватБанк» посилався на те, що 01 березня 2006 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір б/н, згідно умов якого ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження факту укладення між сторонами договору б/н від 01 березня 2006 року, що позбавило суд можливості призначити по справі судову почеркознавчу експертизу. Ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів є підставою для відмови у позові, оскільки не надання таких документів, суд розцінив як ухилення позивача від її проведення, відтак суд визнав факт того, що ОСОБА_1 не підписувала вказаний договір.

Проте з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитися не можна.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права:

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень статті 57 ЦПК України, 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Аналогічні положення містить стаття 81 чинного ЦПК України.

Звертаючись до суду з даним позовом, на підтвердження заявлених вимог банк надав суду: анкету-заяву підписану ОСОБА_1 (а. с. 11), розрахунок заборгованості за договором б/н від 01 березня 2006 року, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 станом на

31 травня 2016 року (а. с. 7-9), довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки клієнта ОСОБА_1 (а. с. 10), виписку по картці/рахунку НОМЕР_1 і додатковим рахункам договору за період з 01 березня 2006 року по 10 квітня 2017 року (а. с. 91-98), фотокартка отримання відповідачем картки (а. с. 99-101).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За правилами статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

За правилами статті 10 ЦПК України, 2004 року, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, висновок суду апеляційної інстанції про недоведеність факту отримання відповідачем платіжної картки із встановленим лімітом кредитування та отримання позичальником кредитних коштів, а також про відсутність кредитних правовідносин між сторонами не може вважатись обґрунтованим, а є таким, що суперечить вимогам положенням статей 10, 60 ЦПК України, 2004 року.

З огляду на вказані приписи не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами.

Отже, апеляційним судом не повно досліджені зібрані у справі докази.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, оскільки апеляційним судом неправильно проведено оцінку доказів у справі, ухвалено рішення, яке не можна вважати обґрунтованим, суд касаційної інстанції вважає, що рішення апеляційного суду в силу вимог статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Київської області від 31 липня 2017 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило