Постанова

Іменем України

25 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 447/867/16-ц

провадження № 61-25858св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - Гірська сільська рада Миколаївського району Львівської області,

відповідач - ОСОБА_4,

треті особи: відділ у Миколаївському районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Гірської сільської ради Миколаївського району Львівської області, яка підписана представником ОСОБА_6, на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 01 листопада 2017 року у складі судді: Карбовнік І. М. та постанову апеляційного суду Львівської області від 12 березня 2018 року у складі колегії суддів: Цяцяка Р. П., Ванівського О. М. і Шеремети Н. О.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року Гірська сільська рада Миколаївського району Львівської області звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, треті особи - відділ у Миколаївському районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, ОСОБА_5, про визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 06 березня 2008 року на спірну земельну ділянку на ім'я ОСОБА_4 було видано спірний державний акт, згідно якого ОСОБА_4 на підставі рішення XV сесії V скликання Гірської сільської ради № 188 від 09 грудня 2007 року отримала у приватну власність земельну ділянку розміром 0,16 га для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Позивач вказував, що відповідач змінила межі земельної ділянки і ці межі відрізняються від меж, які встановлені у будівельному паспорті. При приватизації земельної ділянки відповідач захопила частину громадських земель від дороги, що є у користуванні ОСОБА_5, на 2,27 м, що підтверджується актом обстеження земельних ділянок від 24 квітня 2015 року, складеним профільною комісією з питань землекористування, будівництва та благоустрою Гірської сільської ради, який був затверджений 07 серпня 2015 року рішенням № 773 Гірської сільської ради. Крім цього, згідно твердження ОСОБА_5, з ним, як зі суміжним землекористувачем, відповідач меж земельної ділянки не узгоджувала.

З урахуванням уточнених позовних вимог, Гірська сільська рада Миколаївського району Львівської області просила:

визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,1600 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 виданий ОСОБА_4, та скасувати його державну реєстрацію;

зобов'язати відповідача ОСОБА_4 повернути самовільно захоплену нею частину земельної ділянки «на відстань 2,27 м» в розпорядження Гірської сільської ради Миколаївського району Львівської області (далі - «спірна земельна ділянка» та «спірний державний акт»).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 01листопада 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів щодо недійсності державного акту про право приватної власності на землю, виданого на підставі рішення № 188 Гірської сільської ради Миколаївського району Львівської області від 09 грудня 2007 року, порушення будь-яких норм чи порядку при прийнятті цього рішення.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Львівської області від 12 березня 2018 року рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 01листопада 2017 року залишене без змін.

Постанова мотивована тим, що позивачем не доведено як саме спірний державний акт порушує права, свободи чи законні інтереси позивача. Також апеляційний суд вказав про те, що позивач був обізнаний про державний акт від 06 березня 2008 року, проте звернувся до суду з позовом про його скасування лише 05 квітня 2016 року, тобто через більш як 8 років після видачі ним же цього акту.

Аргументи учасників справи

У квітні 2018 року Гірська сільська рада Миколаївського району Львівської області подала касаційну скаргу на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 01 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 12 березня 2018 року, в якій просить оскаржені рішення скасувати і ухвалити нове про задоволення позову. При цьому посилалася на те, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди неправильно застосували статтю 118 ЗК України (у редакції, чинній на момент видачі оспорюваного акту), оскільки порушена процедура приватизації земельної ділянки. Рішення Гірської сільської ради від 09 грудня 2007 року № 188 жодним чином не пов'язане із оспорюваним актом. Вказує, що у державному акті, який оспорюється позивачем, як підставу його видачі зазначено рішення Гірської сільської ради від 09 грудня 2007 року № 188, однак у цьому рішенні взагалі не зазначено за якою адресою ОСОБА_4 надається земельна ділянка площею 0,16 га.

Зазначає, що підпис від імені ОСОБА_8 на акті узгодження та встановлення меж земельної ділянки ОСОБА_4 від 20 лютого 2008 року є підробленим, оскільки жодний ОСОБА_8 ніколи не був (не була) суміжним користувачем із земельною ділянкою ОСОБА_4, а також відповідному висновку судової-почеркознавчої експертизи від 04 січня 2017 року № 6/588. ОСОБА_9, яка також є зазначеною у вище згаданому акті узгодження та встановлення меж земельної ділянки ОСОБА_4 від 20 лютого 2008 року, ніколи не була суміжним землекористувачем земельної ділянки ОСОБА_4, а допитаний судом свідок ОСОБА_10 повідомив, що саме він є суміжним землекористувачем земельної ділянки ОСОБА_4, однак акту узгодження та встановлення меж земельної ділянки ОСОБА_4 від 20 лютого 2008 року він ніколи не підписував.

У червні 2018 року ОСОБА_4 надала відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити оскаржені рішення без змін, а касаційну скаргу - без задоволення. Відзив мотивований безпідставністю доводів касаційної скарги, оскільки суди правильно застосували статтю 118 ЗК України (у редакції, чинній на момент видачі оспорюваного акту), а межі земельної ділянки ОСОБА_4 були встановлені та узгоджені актом від 20 лютого 2008 року.

Вказує, що рада як представник територіальної громади має право звертатися із цим позовом.

Короткий зміст ухвали суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 24 травня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що межі земельної ділянки ОСОБА_4 були встановлені та узгоджені актом від 20 лютого 2008 року, складеним інженером землевпорядником ліцензованого землевпорядного ПП «Кадастр-М» ОСОБА_11 на підставі рішення Гірської сільської ради № 188 від 09 грудня 2007 року з урахуванням пункту 2 цього рішення про внесення змін у схему землекористувачів. Цей акт підписав і затвердив печаткою сільський голова Гірської сільської ради ОСОБА_12 Акт підписали інженер-землевпорядник Гірської сільської ради ОСОБА_13, дружина ОСОБА_5 ОСОБА_14.

Технічна документація по оформленню державного акту на право власності на земельну ділянку виготовлена ліцензованим землевпорядним ПП «Кадастр-М» і погоджена Гірською сільською радою, про що свідчить підпис і печатку голови цієї ради.

06 березня 2008 року на ім'я ОСОБА_4 було видано державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Згідно цього державного акту ОСОБА_4 отримала у приватну власність земельну ділянку розміром 0,16 га для будівництва та обслуговування житлового будинку. У цьому державному акті зазначено, що його видано на підставі рішення XV сесії V скликання Гірської сільської ради № 188 від 09 грудня 2007 року.

09 грудня 2007 року П'ятнадцятою сесією V демократичного скликання Гірської сільської ради було винесено рішення № 188, яким постановлено надати дозвіл жителю с. Гірське ОСОБА_4 на приватизацію земельної ділянки в межах села розміром 0,16 га, надану для будівництва і обслуговування житлового будинку. Землевпоряднику сільської ради внести зміни у схему землекористувачів. Контроль за виконанням даного рішення покласти на землевпорядника сільської ради (ОСОБА_13).

При відмові у задоволенні позову суди зробили висновок, що позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів щодо недійсності державного акту про право приватної власності на землю, виданого на підставі рішення №188 Гірської сільської ради Миколаївського району Львівської області від 09 грудня 2007 року, порушення будь-яких норм чи порядку при прийнятті цього рішення.

Колегія суддів погоджується із цим висновком судів з таких підстав.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (RYSOVSKYY v. UKRAINE, № 29979/04, § 71, ЄСПЛ, від 20 жовтня 2011 року).

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

У абзаці 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення рішення суду першої інстанції) передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення рішення суду апеляційної інстанції) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Встановивши, що Гірська сільська рада Миколаївського району Львівської областіне довела належними та допустимими доказами, що спірний державний акт порушує її права, свободи чи законні інтереси, суди зробили правильний висновок про відмову у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржені рішення без змін, а судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Гірської сільської ради Миколаївського району Львівської області, яка підписана представником ОСОБА_6, залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 01 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 12 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О. Антоненко

В.І. Журавель