Постанова

Іменем України

17 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 367/4444/14-ц

провадження № 61-14489св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на постанову Апеляційного суду Київської області від 25 січня 2018 року у складі колегії суддів: Мельника Я. С., Волохова Л. А., Матвієнко Ю. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У липні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.В обґрунтування позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» посилалося на те, що 31 липня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБСР «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 було укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 357 (далі - договір кредиту), за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 85 800 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13,5 % річних на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення до 30 липня 2017 року. Для забезпечення виконання зобов'язань за договором кредиту 31 липня 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк»та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 27/П-162, за яким поручитель відповідає перед кредитором в солідарному порядку в тому ж обсязі, що і позичальник. ОСОБА_1 не виконував взятих на себе зобов'язань, внаслідок чого станом на 22 квітня 2014 року в нього утворилася заборгованість за договором кредиту в розмірі 158 592,16 доларів США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) еквівалентно 1 859 209,20 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 84 237,08 доларів США, що еквівалентно 987 528,98 грн; за процентами за користування кредитом - 63 090,43 доларів США, що еквівалентно 739 622,37 грн; пеня за неповернення кредиту - 3 433,18 доларів США, що еквівалентно 40 247,86 грн; пеня за неповернення процентів - 7 831,47 доларів США, що еквівалентно 91 809,99 грн. Враховуючи наведене, ПАТ «Укрсоцбанк» просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь зазначену заборгованість та понесені судові витрати.

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 08 жовтня 2014 року позов задоволено. Стягнено солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 1 859 209,20 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ПАТ «Укрсоцбанк» довело факт наявності заборгованості за кредитними зобов'язаннями ОСОБА_1, а оскільки ОСОБА_2 є поручителем, то наявні правові підстави для стягнення заборгованості з відповідачів як солідарних боржників.

Постановою Апеляційного суду Київської області від 25 січня 2018 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково. Заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 08 жовтня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване неврахуванням місцевим судом того, що банк пропустив строк звернення до суду за захистом своїх порушених прав (позовну давність), оскільки, пред'явивши 11 листопада 2009 року вимоги відповідачам про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків та пені, кредитор змінив строк виконання основного зобов'язання і мав право пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи з 11 листопада 2009 року та протягом, встановленого законом трирічного строку - до позичальника. Однак з цим позовом банк звернувся після спливу позовної давності лише 16 липня 2014 року, що згідно з частиною четвертою статті 267 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є підставою для відмови в задоволенні позову.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У лютому 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Київської області від 25 січня 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 08 жовтня 2014 року.

Касаційна скарга ПАТ «Укрсоцбанк» мотивована безпідставністю висновків суду апеляційної інстанції про пропуск ним позовної давності, оскільки у кредитному договорі було зазначено строк його дії - до 30 липня 2017 року, тому позовна давність повинна обчислюватися з цього дня, а не з дати останнього погашення заборгованості відповідачем. Судом не враховано, що за умовами договору кредиту встановлено обов'язок позичальника з повернення заборгованості окремими частинами, тому право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку здійснення кожного чергового платежу, і, відповідно, перебіг позовної давності за кожним черговим платежем починається з моменту порушення строку його погашення. Крім того, апеляційним судом безпідставно прийнято заяви про застосування наслідків пропущення позовної давності на стадії апеляційного розгляду, оскільки застосування цього строку можливе лише за заявою сторони, зробленою до ухвалення місцевим судом рішення.

У травні 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали відзиви на касаційну скаргу, в яких просили відмовити в її задоволенні, а постанову апеляційного суду - залишити без змін, посилаючись на те, що це судове рішення є законним і обґрунтованим. Пред'явивши у листопаді 2009 року повідомлення-вимогу про дострокове погашення заборгованості за договором кредиту, банк змінив строк виконання основного зобов'язання. З цим позовом банк звернувся до суду лише в липні 2014 року, тобто з попуском позовної давності до позичальника та пропуском встановленого законом шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 11 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

02 травня 2018 року справа № 367/4444/14-ц надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 28 березня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Частиною першою, третьою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно зі статтями 263-265 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. В мотивувальній частині рішення зазначаються фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення в повній мірі не відповідає.

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Апеляційним судом встановлено, що 31 липня 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 85 800 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13,5 % річних на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення до 30 липня 2017 року.

Додатковою угодою від 02 липня 2009 року № 1 сторони домовилися про встановлення процентної ставки за користування кредитом на рівні 15 % річних та максимального ліміту заборгованості у розмірі 91 014,08 доларів США, внесли зміни у графік погашення заборгованості і погодили строк дії договору - до 30 липня 2022 року.

Згідно з частиною першою статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

З метою належного виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов'язань за договором кредиту 31 липня 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 27/П-162, за яким поручитель відповідає перед кредитором в солідарному порядку в тому ж обсязі, що і позичальник.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

ОСОБА_1 не виконував належним чином взятих на себе зобов'язань, внаслідок чого, згідно з наданим банком розрахунком, станом на 22 квітня 2014 року в нього утворилася заборгованість за договором кредиту в розмірі 158 592,16 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 1 859 209,20 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 84 237,08 доларів США, що еквівалентно 987 528,98 грн; за процентами за користування кредитом - 63 090,43 доларів США, що еквівалентно 739 622,37 грн; пеня за неповернення кредиту - 3 433,18 доларів США, що еквівалентно 40 247,86 грн; пеня за неповернення процентів - 7 831,47 доларів США, що еквівалентно 91 809,99 грн

Відповідно до статті 611 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Якщо в зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Одним з видів порушення зобов'язання є невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Вона обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав. При цьому поняття «позовна» вказує на форму захисту шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).

Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин.

Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права.

Суб'єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше регулятивне, друге охоронне.

Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Оскільки метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, можна зробити висновок, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Такий правовий висновок наведений Верховним Судом України в постанові від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1674цс17.

Відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою.

Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення.

Такий правовий висновок наведений Верховним Судом України в постанові від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16.

У справі, яка переглядається, встановлено, що згідно з умовами укладеного між банком і ОСОБА_1 договору кредиту (пункт 1.1.2 із змінами, внесеними додатковою угодою № 1) позичальник зобов'язаний погашати заборгованість за кредитом щомісячно (починаючи з лютого 2008 року) до одинадцятого числа кожного місяця згідно з графіком.

Пунктом 2.5 договору кредиту передбачено, що сплата процентів за користування кредитом здійснюється до десятого числа (включно) місяця, наступного за тим в якому позичальник користувався кредитом, а також в день повернення заборгованості за кредитом в повному обсязі. У випадку, якщо десяте число місяця є неробочим, святковим або вихідним днем, то позичальник зобов'язаний сплатити суму нарахованих процентів за користування кредитом у попередній робочий день.

Згідно з пунктом 4.4 договору кредиту у випадку невиконання позичальником зобов'язань, визначених пунктами 3.3.2, 3.3.3, 3.3.7-3.3.13 цього договору, протягом більше 15 (п'ятнадцяти) календарних днів підряд, або невиконання позичальником зобов'язань, визначених пунктами 3.3.4, 3.3.5 цього договору протягом більше 90 (дев'яносто) календарних днів підряд, та/або перевищення сумою простроченої заборгованості позичальника за цим договором суми кредиту за пунктом 1.1 цього договору більше ніж на 10 (десять) %, та/або несплати позичальником більше однієї виплати за цим договором, яка перевищує 5 (п'ять) % суми кредиту за пунктом 1.1 цього договору, позичальник зобов'язаний протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати отримання повідомлення з вимогою кредитора про повернення заборгованості за цим договором, повернути кредитору в повному обсязі свою заборгованість за цим договором (строкову та прострочену), а також погасити вимоги кредитора, що випливають з цього договору, в тому числі: кредит, проценти за кредитом, комісії, неустойку (пеню, штраф), передбачені цим договором.

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення.

Апеляційним судом встановлено, що позичальник належним чином не виконував умови договору, припинив здійснювати чергові платежі, а тому 11 листопада 2009 року банк надіслав ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повідомлення-вимоги про дострокове негайне повернення всіх кредитних коштів, тим самим змінивши строк виконання основного зобов'язання.

У зазначених повідомленнях-вимогах банк пропонував позичальнику та поручителю негайно повернути всю нараховану заборгованість та відсотки.

Згідно з поясненнями ОСОБА_2, наведеними в додаткових обґрунтування до заяви про перегляд заочного рішення, вона отримала повідомлення-вимогу 11 листопада 2009 року. Будь-які докази, які б спростовували цю обставину, в матеріалах справи відсутні.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Під час розгляду заяви про перегляд заочного рішення ОСОБА_2, а також на стадії апеляційного розгляду справи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заявили про застосування наслідків спливу позовної давності та просили відмовити в позові з цих підстав.

Згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

За змістом пунктів 1.1, 6.6 договору поруки у випадку порушення боржником зобов'язань за кредитним договором, позичальник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Договір поруки набирає чинності, а також всі права та обов'язки сторін за цим договором виникають з моменту укладення цього договору та припиняються належним виконанням забезпечених порукою зобов'язань, а також в інших випадках, передбачених законами України.

Тобто договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється.

Аналіз вищенаведеної частини четвертої статті 559 ЦК України дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом вказаного строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, в тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 цього Кодексу) повинні застосовуватися і до поручителя.

У разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Тобто банк мав протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання пред'явити вимоги до поручителя.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більш ніж через 6 місяців після настання строку виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних періодичних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Вищевказане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду, не знайшовши підстав для відступу від нього у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

За вказаних обставин правильним по суті є висновок апеляційного суду про те, що строк виконання основного зобов'язання було змінено, оскільки банком 11 листопада 2009 року направлені боржнику та поручителю повідомлення-вимоги про дострокове повернення заборгованості. Протягом наступних 30 календарних днів після отримання вимоги кредитора позичальник не виконав обов'язки, передбачені договором кредиту, у зв'язку з чим строк виконання основного зобов'язання настав 11 грудня 2009 року. Саме з цього часу в позивача виникло право на звернення до суду за захистом своїх порушених прав, однак банк пред'явив позов лише 16 липня 2014 року, тобто з пропуском позовної давності, що відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором, нарахованої в межах строку виконання основного зобов'язання. Крім того, банком не було пред'явлено вимог до поручителя у строки, визначені частиною четвертою статті 559 ЦК України, що має своїм наслідком припинення поруки.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційним судом безпідставно прийнято заяви про застосування наслідків пропущення позовної давності на стадії апеляційного розгляду, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 6 Цивільного процесуального кодексу Українивід 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час розгляду справи в місцевому суді (далі - ЦПК України 2004 року) ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про час і місце розгляду своєї справи.

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями (частини перша та друга статті 74 ЦПК України 2004 року).

Згідно з частиною п'ятою статті 74 ЦПК України 2004 року судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу.

Отже, під час розгляду справи в суді першої інстанції належним доказом вручення судової повістки, надісланої засобами поштового зв'язку, було, зокрема повідомлення про вручення рекомендованого листа.

За змістом абзацу 5 частини п'ятої статті 74 ЦПК України 2004 року лише у разі відсутності відповідача за зареєстрованою адресою його проживання (перебування), вважалося, що судовий виклик або судове повідомлення вручені належним чином.

В матеріалах справи містяться поштові конверти, адресовані місцевим судом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом з повідомленнями про вручення поштового відправлення, які повернуті відділенням поштового зв'язку до суду за закінченням терміну зберігання, а не через відсутність відповідачів за зареєстрованою адресою їх проживання.

Тобто суд першої інстанції розглянув справу, не повідомивши відповідачівналежним чином про час та місце судового засідання.

У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 14-59цс18 Велика Палата Верховного Суду з метою ефективного гарантування права на справедливий суд відступила від правового висновку Верховного Суду України, сформульованого у постановах від 30 вересня 2015 року у справі № 6-780цс15 та від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17, згідно з яким позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а оскільки стаття 267 ЦК України є нормою матеріального права, суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування позовної давності. При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи в суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей для подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести в суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним в суді першої інстанції.

Отже, апеляційним судом обґрунтовано застосована позовна давність за відповідними заявами відповідачів.

Таким чином, скасовуючи рішення місцевого суду, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що банк звернувся з цим позовом після спливу позовної давності, і, не зважаючи на обґрунтованість позову в частині стягнення заборгованості, нарахованої до 11 грудня 2009 рокуця обставина є підставою для відмови в його задоволенні у зв'язку з попуском позовної давності.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржуване судове рішення в частині вирішення наведених вище позовних вимог відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні, тому в цій частині воно підлягає залишенню без змін.

Перевіряючи доводи касаційної скарги про безпідставність висновку апеляційного суду щодо неможливості задоволення позову в частині стягнення заборгованості за процентами, нарахованими з 11 грудня 2009 року по 22 квітня 2014 року, та пені в межах річного строку, що передував зверненню до суду з цим позовом, Верховний Суд виходить з такого.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики в разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Тобто право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що право кредитодавця нараховувати обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Як зазначено вище, строк виконання основного зобов'язання згідно з умовами укладеного між сторонами у цій справі договору кредиту був змінений банком і закінчився 11 грудня 2009 року, тому після вказаної дати банк не мав правових підстав для нарахування процентів та неустойки за договором кредиту. Таким чином, вимога про стягнення заборгованості за процентами та пенею, нарахованими з 11 грудня 2009 року по 22 квітня 2014 року, є необґрунтованою.

Як роз'яснено у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

За наведених обставин апеляційний суд неправильно застосував до спірних правовідносин вищенаведені норми матеріального права та дійшов помилкового висновку про відмову в позові банку в частині стягнення заборгованості за процентами та пенею, нарахованими з 11 грудня 2009 року по 22 квітня 2014 року у зв'язку з пропуском позовної давності, тоді як вказані позовні вимоги є безпідставними.

З огляду на викладені вище обставини та положення норм матеріального права необґрунтованим є і висновок місцевого суду про задоволення позову в цій частині, у зв'язку з чим Верховний Суд вважає за необхідне вийти за межі доводів та вимог касаційної скарги на підставі частини третьої статті 400 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи, що за результатом вирішення спору по суті суди попередніх інстанцій ухвалили необґрунтовані судові рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами та пенею, нарахованими з 11 грудня 2009 року по 22 квітня 2014 року, Верховний Суд скасовує оскаржуване судове рішення, а також рішення місцевого суду в цій частині з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову у зв'язку з його безпідставністю.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 08 жовтня 2014 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 25 січня 2018 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами та пенею, нарахованими з 11 грудня 2009 року по 22 квітня 2014 року, скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за процентами та пенею, нарахованими з 11 грудня 2009 року по 22 квітня 2014 року, відмовити у зв'язку з безпідставністю.

В решті постанову Апеляційного суду Київської області від 25 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник Г. І. Усик