Постанова

Іменем України

22 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 263/2849/17

провадження № 61-16664св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 жовтня 2017 року у складі судді Ковтуненка В. О. та постанову Апеляційного суду Донецької області від 01 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Мальцевої Є. Є., Мироненко І. П., Баркова В. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У лютому 2017 року ОСОБА_4звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання свідоцтва про право власності на квартиру частково недійсним, визнання права власності на 1/2 частину квартири, визнання договору дарування квартири недійсним, посилаючись на те, що станом на червень-липень 1989 року вона мешкала в однокімнатній квартирі АДРЕСА_1, яка розташована в будинку Житлово-будівельного кооперативу (далі - ЖБК) «Іллічівський-128», а її рідна сестра ОСОБА_5 - в однокімнатній квартирі АДРЕСА_2, яка розташована в будинку ЖБК «Мрія». В кінці 1989 року вони обміняли вказані житлові приміщення на двокімнатну квартиру АДРЕСА_3, яка належала родині ОСОБА_7. Понад 25 років вона разом із сестрою спільно проживали в новому житлі та користувалися пільгами з оплати комунальних послуг. Восени 2016 року ОСОБА_5 повідомила їй, що має намір подарувати квартиру. Звернувшись за правовою допомогою, вона дізналася, що сестра без її згоди оформила на своє ім'я право власності на спірне житлове приміщення та подарувала його ОСОБА_6 Враховуючи викладене, ОСОБА_4просила: визнати частково недійсним свідоцтво про право власності від 02 березня 2000 року НОМЕР_1 на квартиру АДРЕСА_3, видане Виконавчим комітетом Маріупольської міської ради на ім'я ОСОБА_5; визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного житла; визнати недійсним договір дарування спірної квартири, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Рішенням Жовтневого районного суду Міста Маріуполя Донецької області від 27 жовтня 2017 року позов задоволено частково. Свідоцтво про право власності від 02 березня 2000 року НОМЕР_1 на квартиру АДРЕСА_3, видане Виконавчим комітетом Маріупольської міської ради на ім'я ОСОБА_5, визнано недійсним в 1/2 частині. Договір дарування квартири АДРЕСА_3, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, визнано недійсним в 1/2 частці вказаної квартири. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_3. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивач та її сестра як члени однієї сім'ї здійснили обмін належного їм житла та, за домовленістю, набули у власність спірну двокімнатну квартиру в рівних частках. Оформлення ОСОБА_5 на своє ім'я ордера, який в подальшому став підставою для набуття нею членства у ЖБК та отримання свідоцтва про право власності, вказує лише на титульного користувача, однак не позбавляє права інших осіб користуватися майном та набути його у власність. ОСОБА_4 не пропущена позовна давність, оскільки вона дізналася про порушення своїх житлових прав лише в жовтні 2016 року, коли ОСОБА_5 повідомила їй, що є одноосібним власником квартири та має намір її подарувати.

Постановою Апеляційного суду Донецької області від 01 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення. Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 жовтня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У квітні 2018 року ОСОБА_5 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Жовтневого районного суду Міста Маріуполя Донецької області від 27 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Донецької області від 01 лютого 2018 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_5 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дали неправильну правову оцінку доказам у справі та не врахували, що вона є єдиним власником квартири, оскільки як член кооперативу самостійно виплатила пай, про що свідчить наявна в матеріалах справи квитанція. Також суди безпідставно не застосували наслідки спливу позовної давності. ОСОБА_4 давно знала, що платіжні документи за комунальні послуги приходять на її ім'я, тобто розуміла, що спірне майно їй не належить.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 02 травня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

18 травня 2018 року справа № 263/2849/17 надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що у двокімнатній квартирі АДРЕСА_3, яка розташована в будинку ЖБК «Висота», з 23 жовтня 1978 року по 07 липня 1989 року були зареєстровані та мешкали: ОСОБА_7 (наймач) та члени її сім'ї: чоловік ОСОБА_8 і син ОСОБА_9

З 1984 року по червень 1989 року ОСОБА_4 проживала в однокімнатній квартирі АДРЕСА_1, яка розташована в будинку ЖБК «Іллічівський-128». На підставі ордера (за договором міни) з 04 серпня 1989 року по день смерті (ІНФОРМАЦІЯ_1) у вказаній квартирі мешкав ОСОБА_8

Інформацією Товариства з обмеженою відповідальністю «Жилье-22» від 12 травня 2017 року № 39 та від 06 вересня 2017 року № 74 підтверджено, що повна вартість вказаної квартири складала 4 648,40 рублів СРСР, початковий внесок становив 1 924 рублів СРСР. Залишок сплачувався ОСОБА_4 щоквартально в розмірі 48 рублів СРСР. На час міни житла (12 липня 1989 року) позивачем було сплачено 3 911,30 рублів СРСР. З 01 липня 1991 року ЖБК «Іллічівський-128» вийшов зі складу товариства на самостійне обслуговування.

В однокімнатній квартирі АДРЕСА_2,яка розташована в будинку ЖБК «Мрія», були зареєстровані та мешкали: з 06 квітня 1984 року по 27 червня 1989 року - ОСОБА_5, а з 15 липня 1989 року по 15 липня 1994 року - ОСОБА_7 На час введення будинку в експлуатацію пайовий внесок складав 2 007 рублів СРСР.

З 12 липня 1989 року ОСОБА_5 стала наймачем квартири АДРЕСА_3 та була зареєстрована в ній разом із сестрою ОСОБА_4 як члени однієї сім'ї.

Обмін квартирами сестер ОСОБА_5, ОСОБА_4 і сім'ї ОСОБА_7 відбувся у липні 1989 року на підставі ордера № 001818 та згідно з рішенням Виконавчого комітету Жданівської міської ради народних депутатів (протокол від 14 червня 1989 року № 23). Родина ОСОБА_7 сплатила пайові внески за двокімнатну квартиру в повному обсязі.

Свідоцтвом про право власності від 02 березня 2000 року НОМЕР_1, виданим Виконавчим комітетом Маріупольської міської ради, та довідкою ЖБК «Висота» від 09 лютого 2000 року № 18 підтверджено, що ОСОБА_5 є членом кооперативу та їй належить на праві власності квартира АДРЕСА_3. Пайовий внесок в розмірі 5 203 рублів СРСР сплачений повністю.

Понад 25 років ОСОБА_4 та ОСОБА_5 спільно проживали у вказаній квартирі і користувалися пільгами з оплати комунальних послуг, а саме: ОСОБА_4 як учасник війни - в розмірі 50 %, а ОСОБА_5 як дитина війни - 25 %.

На підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 21 жовтня 2016 року ОСОБА_5 подарувала спірне житло ОСОБА_6

Згідно зі статтею 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 58 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Форма ордера встановлюється Радою Міністрів Української РСР.

Пунктом 72 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 року № 470, передбачено, що при вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності - відповідному підприємству, установі, організації. Одночасно подаються паспорти усіх членів сім'ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання.

Згідно з пунктами 1, 5, 8 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 року № 186 (далі - Примірний статут), ЖБК організується з метою забезпечення житлом членів кооперативу і членів їх сімей шляхом будівництва багатоквартирного жилого будинку (будинків), за власні кошти кооперативу з допомогою банківського кредиту, а також для наступної експлуатації та управління цим будинком (будинками). Після затвердження рішення про організацію ЖБК скликаються загальні збори громадян, які вступають до організовуваного кооперативу, для прийняття статуту кооперативу. ЖБК діє на підставі статуту, прийнятого відповідно до цього Примірного статуту і зареєстрованого у виконавчому комітеті Ради народних депутатів, який затвердив рішення про організацію кооперативу. З дня реєстрації статуту кооператив набуває прав юридичної особи. Кооператив користується штампом і печаткою з зазначенням свого найменування. До членів кооперативу приймаються громадяни, які постійно проживають у даному населеному пункті і перебувають на обліку бажаючих вступити до ЖБК або користуються правом позачергового прийому до членів кооперативу. Незалежно від проживання у даному населеному пункті до членів кооперативу приймаються громадяни, які в установленому порядку перебувають у цьому населеному пункті на обліку бажаючих вступити до кооперативу (у списку осіб, які користуються правом на вступ до кооперативу поза чергою).

Пунктами 22, 23 Примірного статуту передбачено, що кошти ЖБК складаються з: 1) вступних внесків; 2) пайових внесків; 3) внесків на проведення капітального ремонту жилого будинку (будинків); 4) внесків на експлуатацію жилого будинку (будинків) і утримання прибудинкової території; 5) інших надходжень. Вступні внески вносяться членами ЖБК, які вступили до кооперативу до здачі будинку (будинків) в експлуатацію. Розмір вступного внеску визначається загальними зборами членів кооперативу, але не може перевищувати п'ятдесяти карбованців. Вступні і пайові внески члени ЖБК вносять на рахунок кооперативу в установі банку.

Згідно з пунктами 27, 28 Примірного статуту прийнятим до членів ЖБК, за рішенням загальних зборів членів кооперативу, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, надається в безстрокове користування окрема квартира, що складається з однієї чи кількох кімнат, відповідно до кількості членів сім'ї, суми її пайового внеску та граничного розміру жилої площі, передбаченого пунктом 28 цього Примірного статуту. Заселення квартир у будинку ЖБК провадиться за ордерами, що видаються виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Надання квартир у будинку ЖБК провадиться в межах 13,65 квадратного метра жилої площі на одну особу, але не менше рівня середньої забезпеченості громадян жилою площею в даному населеному пункті. На прохання члена кооперативу йому надається квартира меншого розміру, але вище рівня, встановленого у даному населеному пункті для взяття громадян на квартирний облік.

Пунктом 40 Примірного статуту передбачено, що при обміні жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду на жиле приміщення в будинку ЖБК особа, яка вступає до кооперативу у зв'язку з обміном, зобов'язана внести на рахунок кооперативу в установі банку пайовий внесок не менший, ніж розмір паєнагромадження члена кооперативу, який вибув. Якщо особа, яка вступає до кооперативу у зв'язку з обміном, є з членом кооперативу близьким родичем (батьки, діти, дід, бабка, рідні брати і сестри), вона звільняється від внесення зазначеного пайового внеску за умови передачі їй паєнакопичення вибулим членом кооперативу. При обміні жилого приміщення в будинку ЖБК на інше жиле приміщення в будинку цього або іншого кооперативу провадиться зарахування рівних сум паєнагромаджень. Різниця у паєнагромадженняхмає бути відповідно внесена новоприйнятим членом кооперативу і одержана вибулим з кооперативу.

Згідно з пунктами 13, 14 Правил обміну жилих приміщень в Український РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР від 31 січня 1986 року № 31, згода про обмін жилими приміщеннями набирає чинності з моменту одержання ордерів (додаток № 2), які видаються виконавчими комітетами міських, районних у місті, селищних, сільських Рад народних депутатів за місцем оформлення обміну жилими приміщеннями. Якщо в результаті обміну з метою об'єднання в одну сім'ю громадяни одержують жилі приміщення в одній квартирі, їм видається один ордер. У випадках, коли предметом обміну є частина жилого приміщення, особі, яка вселяється як член сім'ї тих, що залишилися проживати в цьому приміщенні, видається виписка з рішення виконавчого комітету Ради народних депутатів, яка оформила обмін. Ордери повинні бути одержані учасниками обміну жилими приміщеннями або за їх довіреністю іншими особами одночасно, за винятком випадків примусового обміну. При одержанні ордерів подаються паспорти членів сім'ї, включених у ордер. Крім того, подаються: при обміні жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду на жиле приміщення в будинку ЖБК - документ установи банку про внесення особою, яка вступає до кооперативу, пайового внеску або (у випадках, передбачених Примірним статутом) довідка правління кооперативу про передачу йому паю членом кооперативу, який вибув; при обміні жилих приміщень між членами різних ЖБК - документ установи банку про внесення стороною, якій належить менша сума паєнакопичення, на рахунок іншого кооперативу різниці у паєнакопиченнях або довідки правлінь кооперативів про рівність сум паєнагромаджень. При вселенні в одержане по обміну жиле приміщення громадянин здає ордер (при вселенні в жиле приміщення як член сім'ї - виписку з рішення виконавчого комітету Ради народних депутатів) у житлово-експлуатаційну організацію, а при її відсутності - відповідному підприємству, установі, організації або правлінню ЖБК. Одночасно подаються паспорти членів сім'ї, включених у ордер (у виписку з рішення виконавчого комітету Ради народних депутатів), з відміткою про виписку з колишнього місця проживання. Ордер (виписка з рішення виконавчого комітету Ради народних депутатів) зберігається як документ суворої звітності. Ордер, дійсний протягом 30 днів, а при міжміському обміні - протягом 60 днів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 здійснили обмін належних їм однокімнатних квартир у будинках ЖБК на двокімнатну, тобто набули право на спірну квартиру у рівних частках, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

При цьому суди правильно виходили з того, що оформлення лише відповідачем ордера, який в подальшому став підставою для набуття нею членства в ЖБК та отримання свідоцтва про право власності на квартиру, не може бути підставою для позбавлення позивача єдиного житла, яке було отримане сторонами під час проведення обміну житлових приміщень.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Посилання заявника на те, що ОСОБА_4 давно знала, що платіжні документи за комунальні послуги приходять на її ім'я, у зв'язку з чим пропустила трирічну позовну давність для звернення до суду з позовом, не заслуговують на увагу, оскільки позивач пов'язує порушення своїх прав саме з фактом обізнаності щодо наміру ОСОБА_5 подарувати спірне житло, а також з тим, що майбутній власник хоче виселити її з квартири. Відповідачем не надано доказів того, що ОСОБА_4 було відомо про оформлення нею права власності на спірне житло ще у 2000 році.

З урахуванням того, що інші наведені у касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Обставини справи встановлені судами першої та апеляційної інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення ґрунтуються на засадах верховенства права, справедливості, добросовісності та розумності, відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду Міста Маріуполя Донецької області від 27 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Донецької області від 01 лютого 2018 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов