Справа № 175/2889/14-ц
Провадження № 2/202/26/2019
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04 квітня 2019 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Слюсар Л.П.,

за участю секретаря Некрасової А.О.,

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач у липні 2014 року звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалою судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2014 року позовна заява повернена позивачу для подання до належного суду.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2014 року ухвала Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області скасована і справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2014 року призначено справу до розгляду.

ОСОБА_5 помер 01.10.2014 року.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2015 року провадження у справі зупинено до прийняття спадщини правонаступником після смерті ОСОБА_5.

24.06.2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подано уточнений позов до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 19 вересня 2006 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_5 було укладено договір № DNL0GK00006089, згідно з умовами якого ОСОБА_5 отримав кредит у розмірі 90 294 грн. 00 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 19.09.2016 року. В забезпечення виконання зобов'язання за договором № DNL0GK00006089 від 19.09.2006 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_5 був укладений договір іпотеки № DNL0GK00006089 від 19.09.2006 року.

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобовязання за Договором та угодою виконав у повному обсязі, а саме: надав ОСОБА_5 кредит у розмірі, встановленому Договором. Станом на 30 вересня 2014 року по укладеному з ЗАТ КБ «ПриватБанк» кредитному договору № DNL0GK00006089 від 19.09.2006 року наявна заборгованість на загальну суму 351575 грн. 97 коп., яка складається з наступного: 68 152,26 грн. - тіло кредиту; 107 484,88 грн. - заборгованість за відсотками; 21088,80 грн. - заборгованість з комісії; 154 850,03 грн. - пеня.

01.10.2014 року позичальник помер. Станом на день смерті останнього кредитні кошти не повернуті. Спадкоємцями щодо майна померлого є відповідачі по справі, у зв'язку з чим, на підставі ст. 1219, 1268, 1281, 1282 ЦК України останні зобов'язані задовольнити вимоги кредитора.

Вищенаведене зумовило позивача звернутись до суду з відповідною позовною заявою, відповідно до якої просив стягнути з відповідачів на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DNL0GK00006089 від 19.09.2006 року у розмірі 351575 грн. 97 коп. та сплачений судовий збір по справі у розмірі 3515 грн. 75 коп.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2015 року провадження у справі поновлено.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської областівід 01 жовтня 2015 року цивільну справу передано для розгляду за підсудністю до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська.

Справа перебувала у провадженні судді Марченко Н.Ю. з 19.10.2015 року, призначеної на посаду судді строком на пять років, відповідно до Указу Президента України від 12 березня 2012 №193/2012 «Про призначення суддів» та у якої, станом на 13 березня 2017 року закінчилися повноваження судді.

В ході розгляду справи позивачем неодноразово були уточнені позовні вимоги в частині розміру заборгованості. Просили суд стягнути з відповідачів на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DNL0GK00006089 від 19.09.2006 року у розмірі 350939 грн. 18 коп. та сплачений судовий збір по справі у розмірі 3515 грн. 75 коп.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.03.2017 року справа розподілена судді Слюсар Л.П.

Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Слюсар Л.П. від 26.05.2017 року вказану справу прийнято до провадження та відновлено провадження у справі.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2017 року було задоволено клопотання представника позивача про призначення судової оціночно-будівельної експертизи нерухомого майна та зупинено провадження у справі.

18 червня 2018 року ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська провадження у справі було поновлено.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2018 року було задоволено клопотання представника позивача про призначення судової оціночно-будівельної експертизи нерухомого майна та зупинено провадження у справі.

16 листопада 2018 року ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська провадження у справі було поновлено.

Представник позивача в судових засіданнях вимоги, викладені у позовній заяві, підтримав та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_6 знайомилася з матеріалами справи та була присутня в судовому засіданні яке відбувалося 30.10.2017 року.

Відповідачі ОСОБА_2В, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в судове засідання, призначене на 04 квітня 2019 року не з'явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином, шляхом направлення судової повістки рекомендованим листом з повідомленням, причини неявки суду не повідомили.

Частиною 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Аналогічні положення закріплено в статтях 2,13 ЦПК України.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобовязана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обовязки.

Статтею 44 ЦПК України закріплено обовязок особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки.

Неявка в судове засідання відповідачів, яким відомо про розгляд справи свідчить про зловживання стороною своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які зявляються до суду та призводить до порушення розумних строків розгляду справи.

На підставі вищевикладеного, оскільки відповідачам відомо про судовий розгляд справи, та беручи до уваги що відповідачі та представник відповідача не зявляються в судові засідання, суд доходить висновку про розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що 19.09.2006 між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», а його правонаступником, у свою чергу, АТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № DNL0GK00006089, згідно з умовами якого ОСОБА_5 отримав кредит у розмірі 90 294 грн. 00 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 19.09.2016 року.

В забезпечення виконання Кредитного договору 19.09.2006 між Банком та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки № DNL0GK00006089, згідно з умовами якого Іпотекодавець передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: А - житловий будинок саман, обкладений цеглою, загальною площею 54,8 кв. м., житловою площею 36,2 кв.м.; В - гараж шлакоблок; Г - погріб цегла; Ж - сарай шлакоблок; к - колодязь з/б кільця; 3,4,6-8 - огорожа метал, шифер; 1 - замощення бетон. Нерухоме майно розташоване за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, с. Перемога, вул. Гоголя, буд. 38. Сторони визначили, що вартість предмета іпотеки складає 101000,00 грн.

З витягу про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек та витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна вбачається, що до вказаних реєстрів внесено відомості про обтяження іпотекою майнових прав ОСОБА_5 на вищевказаний будинок.

Як зазначив позивач, у зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору заборгованість боржника на 30 вересня 2014 рокустановить 350 939 грн. 18 коп., яка складається з наступного: 68 152,26 грн. - тіло кредиту; 107 403,43 грн. - заборгованість за відсотками; 20 725,20 грн. - заборгованість з комісії; 154 658,29 грн. - пеня. Боржником зобов'язання за Кредитним договором не виконано.

ОСОБА_5 01 жовтня 2014 року помер, що підтверджується повторним свідоцтвом про смерть ІІІ-ИВ № 687643 від 21 січня 2015 року, виданим відділом РАГСу адміністрації Уйського муніципального району Челябинської області РФ (т. 2, а.с.7).

Відповідно до спадкової справи №181/2015 року, заведеної Четвертою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою до майна померлого 01 жовтня 2014 року ОСОБА_5 з заявами про прийняття спадщини звернулися: дружина ОСОБА_2, син ОСОБА_3, донька ОСОБА_4 в яких просили видати свідоцтво про право на спадщину ( т.2 а.с. 2-34).

Так, ОСОБА_2 19 лютого 2015 року звернулася до Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 (т. 2, а.с.4).

27 лютого 2015 року ОСОБА_3 звернувся до Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 (т. 2, а.с.5).

03 березня 2015 року ОСОБА_4 звернулася до Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 (т. 2, а.с.6).

Відповідно до копії спадкової справи № 181/2015, заведеної до майна померлого 01 жовтня 2014 року ОСОБА_5, до складу спадщини входять:

- ј частина квартири, розташована за адресою: м. Дніпро, вул. Березинська, 10/65;

- земельна ділянка загальною площею 4349 кв. м., розміщена за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, с. Перемога, вул. Гоголя, ділянка № 38;

- житловий будинок та господарські будівлі і споруди, розміщені за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, с. Перемога, вул. Гоголя, буд. № 38.

Виниклі спірні правовідносини між сторонами у справі регулюються наступними нормами права.

Відповідно до ч. 1ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно з нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права й обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за винятком прав і обов'язків, зазначених у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 цього Кодексу).

Згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцям з часу відкриття спадщини.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статті 1269 ЦК України.

Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 цього Кодексу «Оформлення права на спадщину»).

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоч отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов'язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог кредитора.

Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов'язку, передбаченого статтею 1297 ЦК України, зокрема, з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця, оскільки зі смертю боржника зобов'язання з повернення кредиту входять до складу спадщини.

У п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року роз'яснено, що отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст. 1296 ЦК України є правом, а не обов'язком спадкоємця, відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі. Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов'язку, передбаченого ст. 1297 ЦК України, зокрема з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця, розмір якої може бути визначений за правилами ст. 625 ЦК України.

Отже, в даному випадку єдиним належним та ефективним способом захисту є звернення позивача з позовом про стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців у межах вартості прийнятої спадщини, що буде справедливим по відношенню до законних інтересів та правомірних очікувань кредитора, а також не викличе сумнівів на необхідності додаткових роз'яснень при примусовому виконанні.

Згідно з ч. 1 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

З матеріалів справи вбачається, що на час смерті ОСОБА_5 проживав за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 і разом з ним проживала і була зареєстрована його дружина ОСОБА_2 та діти. З повідомлення державного нотаріуса Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори № 24696/15 вих. від 07.12.2015 встановлено, що спадкова справа № 181/2015 до майна померлого 01 жовтня 2014 року ОСОБА_5заведена на підставі заяви про прийняття спадщини №457 від 19.02.2015 року від імені ОСОБА_2 Також до спадкової справи 27.02.2015 року долучено заяву про прийняття спадщини за №533 від імені ОСОБА_3 та 03.03.2015 року заяву про прийняття спадщини за №561 від імені ОСОБА_4

ОСОБА_2 є дружиною померлого, яка відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України є спадкоємцем першої черги і на час смерті (час відкриття спадщини) ОСОБА_2 проживала і була зареєстрована разом з ним, згідно з ч. 3 ст.1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину, оскільки не заявила про відмову від неї протягом строку встановленого ст. 1270 ЦК України.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є дітьми померлого, які відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України є спадкоємцями першої черги і на час смерті (час відкриття спадщини) ОСОБА_2в установлений законом строк звернулися з заявами до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини вважаються такими, що прийняла спадщину, оскільки не заявили про відмову від неї протягом строку встановленого ст. 1270 ЦК України.

Відповідачі ухиляються від отримання свідоцтва про право на спадщину, однак відсутність свідоцтва про право на спадщину на спірну нерухомість, яка є предметом іпотеки не спростовує факту її прийняття, оскільки відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора.

Так, згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

Таким чином, у зв'язку з прийняттям відповідачами спадщини, до останніх перейшов обов'язок померлого щодо сплати заборгованості за кредитним договором, а у позивача права вимоги до відповідачів щодо стягнення заборгованості.

Враховуючи вищевикладене, вимога позивача про стягнення заборгованості підлягає задоволенню.

За змістом статті 1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено підстави припинення іпотеки, однак такої підстави, як смерть іпотекодавця, положення зазначеної норми не містять.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Таким чином, якщо боржник та іпотекодавець - одна й та сама особа, то після її смерті до спадкоємця в разі порушення боржником своїх зобов'язань переходять обов'язки іпотекодавця у межах вартості предмета іпотеки.

Отже, аналізуючи вищезазначені цивільно-правові норми слід дійти висновку про те, що правила статті 1281 ЦК України регулюють порядок пред'явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців щодо виконання зобов'язань спадкодавця перед своїм кредитором, а не порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Аналогічна правова позиція висвітлена в постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 року у справі 6-31цс16.

Виходячи з наведеного вище, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 успадкували майно, передане в іпотеку і, відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» набули статусу іпотекодавців і мають всі його права і несуть всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ними права власності на предмет іпотеки.

Враховуючи викладене до відповідачів перейшов обов'язок саме по заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, у зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору заборгованість боржника на 30 вересня 2014 рокустановить 350 939 грн. 18 коп. та складається з наступного: 68 152,26 грн. - тіло кредиту; 107 403,43 грн. - заборгованість за відсотками; 20 725,20 грн. - заборгованість з комісії; 154 658,29 грн. - пеня.

Спадкування, перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України), є підставою для універсального правонаступництва у цивільних правовідносинах. У такому разі відбувається зміна суб'єктного складу у правовідношенні, тобто цивільні правовідносини існують безперервно, не припиняючись, відбувається лише заміна одного із їх учасників.

Основною метою універсального правонаступництва є збереження стабільності цивільного обороту за допомогою забезпечення заміни третіми особами особи, яка вибула зі складу учасників цивільного обороту.

Законодавством визначено, що у подібних випадках відбувається припинення одних правовідносин і виникнення інших, при цьому правовідносини за змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками.

Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця.

При цьому необхідно враховувати, що спадкування - це вольовий акт (окрім деяких винятків), яким спадкоємець свідомо приймає рішення про прийняття спадщини або свідомо не користується правом відмовитися від такого прийняття спадщини, тобто безпосереднє волевиявлення або презюмується, якщо особа проживала зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини і не відмовилася від її прийняття, або, якщо законний представник неповнолітньої чи недієздатної особи не відмовився від прийняття спадщини.

Виходячи з існування вольового критерію, у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що кожен спадкоємець діє добросовісно, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим під час прийняття юридично значимих рішень та обранні варіанта власної поведінки. Дотримання наведених норм забезпечуватиме стабільність цивільного обороту.

У ЦК України серед положень про порядок задоволення вимог кредитора спадкодавця в імперативному порядку визначений справедливий баланс між законними інтересами та правомірними очікуваннями кредитора спадкодавця та відповідними, зустрічними їм, інтересами спадкоємців.

Дотримання цього балансу полягає в тому, щоб забезпечити задоволення вимог кредитора спадкодавця за рахунок спадкового майна, не порушивши майнових прав та інтересів спадкоємців такої особи.

Визначення цього балансу законодавцем сформульовано таким чином, що спадкоємці боржника повинні відповідати за його зобов'язаннями в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Спадкування є способом безоплатного набуття майна, а тому стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців в межах вартості отриманої спадщини є справедливим по відношенню до законних інтересів та правомірних очікувань кредитора.

Згідно з положенням ч. 2 ст. 1231 ЦКУ до спадкоємця переходить обов'язок сплатити неустойку (штраф, пеню) за умови, що: 1) судом було прийнято рішення з призначенням певної суми до виплати кредитору; 2) боржник (спадкодавець) не виконав такого рішення суду.

Оскільки спадкоємці несуть зобов'язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя, нараховані зобов'язання після смерті ОСОБА_5 фактично не пов'язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями.

З матеріалів справи вбачається, що банк з вимогою про звернення стягнення на заставне майно у звязку з заборгованістю ОСОБА_5 звернувся до суду за життя останнього та нараховані відсотки та неустойка до дня смерті боржника.

Отже для правильного вирішення вказаного спору необхідно встановити коло спадкоємців після смерті ОСОБА_5, розмір їх часток у спадщині, а також вартість майна, яке вони отримали у спадщину.

Щодо розміру заборгованості, який підлягає стягненню з відповідачів, суд виходить з наступного.

В судовому засіданні встановлено коло спадкоємців, однак оціночну вартість майна встановити не виявилось можливим, оскільки не зважаючи на те, що за клопотанням представника позивача у справі було декілька разів призначено судову оціночно-будівельну експертизу нерухомого майна, проведення якої доручено Дніпропетровському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, оплату вартості експертизи було покладено на позивача, матеріали цивільної справи повернулися на адресу суду з повідомленням про неможливість проведення експертизи у зв'язку із відсутністю оплати за експертне дослідження, та в судовому засіданні представник позивача просив суд розглядати справу за наявними доказами, оскільки відповідно до рахунків на оплату експерта установа визначала суму оплати судової будівельно-технічної експертизи, а не оціночно будівельної експертизи, а відповідачі не надали суду жодних доказів вартості спадкового майна, та більше чотирьох років не отримувають свідоцтва про право на спадщину за законом.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19.09.2006 року, нормативно-грошова оцінка відчужуваної земельної ділянки становить 19 161,16 грн.

Згідно з Договором іпотеки № DNL0GK00006089 від 19.09.2006 року, вартість Предмета іпотеки, а саме житлового будинку та господарських будівель і споруд,розміщених за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, с. Перемога, вул. Гоголя, буд. № 38,становить 101 000,00 грн.

Вартість ј частки квартири, розташованої за адресою: м. Дніпро, вул. Березинська, 10/65, без оцінки встановити неможливо.

Оскільки Договором іпотеки № DNL0GK00006089 від 19.09.2006 року сторони визначили вартість Предмета іпотеки, а саме житлового будинку та господарських будівель і споруд,розміщених за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, с. Перемога, вул. Гоголя, буд. № 38,в розмірі 101 000,00 грн., відповідно до Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19.09.2006 року, нормативно-грошова оцінка відчужуваної земельної ділянки становить 19 161,16 грн., то відповідно до відповідачів, як спадкоємців ОСОБА_5 переходить обов'язок по відшкодуванню кредитної заборгованості спадкодавця у межах вартості спірного житлового будинку та господарських будівель і споруд, які є предметом іпотеки та являється спадковим майном, тому позов підлягає задоволенню з кожного необхідно стягнути по 40053,72 грн. (101000,00 грн. + 19161,16 грн. = 120161,16 :3 = 40053,72 грн.).

У спростування зазначених обставин будь яких доказів відповідачами суду не надано.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином встановлено, що кредитор у передбачений законом строк пред'явив вимоги до спадкоємців, а відповідачі, як спадкоємці померлого позичальника, який не виконав умови кредитного договору, прийнявши спадщину, в силу ст. ст.1281,1282 ЦК України зобов'язані у межах вартості предмета іпотеки задовольнити вимоги кредитора.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що спадкові права позивача (щодо зобов'язання задовольнити вимоги кредитора) були порушені відповідачами, тому позовні вимоги про стягнення з відповідачів, як спадкоємців померлого боржника ОСОБА_5, боргу у загальному розмірі 120161,16 грн. підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при поданні позовної заяви сплачений судовий збір в сумі 3515,75 грн., що підтверджується платіжним дорученням. У звязку з цим суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача ці витрати, понесені з оплати судового збору ( 3515,75 грн. : 3 = 1171 грн. 92 коп.)

Керуючись: ст. ст. 259,526,530,608,1218-1221,1223,1268,1270,1281,1281,1054 ЦК України, ст.ст. 12, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1д, ) до ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, РНОКПП: НОМЕР_1), ОСОБА_3 (АДРЕСА_2, РНОКПП: НОМЕР_2), ОСОБА_4 (АДРЕСА_2, РНОКПП: НОМЕР_3) про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1, РНОКПП: НОМЕР_1) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1д, ) заборгованість за кредитним договором № DNL0GK00006089 від 19.09.2006 року станом на дату смерті позичальника 30.09.2014 року, в розмірі 40053,72 грн. та судовий збір в розмірі 1 171 грн. 92 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 (АДРЕСА_2, РНОКПП: НОМЕР_2) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1д, ) заборгованість за кредитним договором № DNL0GK00006089 від 19.09.2006 року станом на дату смерті позичальника 30.09.2014 року, в розмірі 40053,72 грн. та судовий збір в розмірі 1 171 грн. 92 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 (АДРЕСА_2, РНОКПП: НОМЕР_3) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1д, ) заборгованість за кредитним договором № DNL0GK00006089 від 19.09.2006 року станом на дату смерті позичальника 30.09.2014 року, в розмірі 40053,72 грн. та судовий збір в розмірі 1 171 грн. 92 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 15.04.2019 року.

Суддя Л.П. Слюсар