Справа № 419/1137/18
Провадження № 22-ц/810/54/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2019 року місто Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Єрмакова Ю.В. (суддя-доповідач)

суддів Назарової М.В., Стахової Н.В.,

за участю секретаря судового засідання Сінько А.І.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представників відповідача- Клюкала П.М., ОСОБА_2,

представника третьої особи ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в приміщенні Луганського апеляційного суду

апеляційні скарги Новоайдарського районного територіального медичного обєднання та Новоайдарської районної ради Луганської області

на рішення Новоайдарського районного суду Луганської області (суддя Мартинюк В.Б.)

від 14 грудня 2018 року

учасники справи:

позивач ОСОБА_4

відповідач Новоайдарська районна рада Луганської області,

третя особа - Новоайдарське районе територіальне медичне обєднання,

про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування розпорядження про звільнення, поновлення в займаній посаді й відшкодування моральної шкоди та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

В травні 2018 року ОСОБА_4 (позивач) звернулась до суду з позовом до Новоайдарської районної ради Луганської області про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування розпорядження про звільнення, поновлення в займаній посаді й відшкодування моральної шкоди та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, третя особа - Новоайдарське районе територіальне медичне обєднання.

В обґрунтування позову зазначила, що 03 грудня 2010 року рішенням сесії Новоайдарської районної ради Луганської області № 2/12, її було призначено на посаду головного лікаря Новоайдарського районного територіального медичного об'єднання.

02 лютого 2018 року Новоайдарська районна рада винесла рішення сесії № 16/2 від 02.02.2018 року про звільнення її з посади головного лікаря Новоайдарського РТМО на підставі пункту 1 ст. 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов'язків.

08.05.2018 року голова Новоайдарської районної ради ОСОБА_5 своїм розпорядженням № 40 від 08.05.2018 р. звільнив її із займаної посади головного лікаря Новоайдарського РТМО. Вважає таке рішення не законним, у звязку з чим просила задовольнити позов.

Рішенням Новоайдарського районного суду Луганської області від 14 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_4 до Новоайдарської районної ради про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування розпорядження про звільнення, поновлення в займаній посаді й відшкодування моральної шкоди та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, третя особа Новоайдарське РТМО задоволено частково.

Поновлено строк на звернення з позовом до Новоайдарської районної ради про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування розпорядження про звільнення, поновлення в займаній посаді й відшкодування моральної шкоди та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, третя особа Новоайдарське РТМО.

Визнано незаконними дії Новоайдарської районної ради щодо безпідставного звільнення ОСОБА_4 за п.1 ст. 41 КЗпП України та скасовано розпорядження голови районної ради № 40 від 08.05.2018 р.

Поновлено ОСОБА_4 на посаді головного лікаря Новоайдарського РТМО.

Стягнуто з Новоайдарської районної ради на користь ОСОБА_4 суму заборгованості по заробітній платі за час вимушеного прогулу у розмірі 138264,28 грн.

Стягнуто з Новоайдарської районної Ради на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в сумі 40000 (сорок тисяч) грн.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погодившись з вказаним рішенням в січні 2019 року відповідач Новоайдарська районна Рада та третя особа - Новоайдарське районе територіальне медичне обєднання звернулись з апеляційними скаргами, в яких просять рішення Новоайдарського районного суду Луганської області від 14 грудня 2019 року скасувати та закрити провадження у справі.

Доводами апеляційних скарг (ідентичні) є те, що оскаржуване рішення є необґрунтованим та незаконним.

Судом були зроблені невірно висновки щодо трактування положень ч.1 ст.41 КЗпП України, що стало підставою для звільнення позивача, оскільки при звільненні за п.1 ст.41 КЗпП України є обовязковим наявність таких факторів , як одноразовість грубого порушення трудових обовязків, дане порушення має бути грубим і завдання таким порушенням (чи можливість завдання) шкоди. Всі зазначені складові є в діях позивача, а тому звільнення позивача з посади за вказаною нормою є законним.

Також, скаржник не згоден з висновками суду щодо посилань на порушення порядку застосування дисціплінарного стягнення на позивача, а також строків, передбачених ст. 147,148 КЗпП України щодо притягнення позивача до дисціплінарної відповідальності, оскільки позивач вчинила триваючий проступок, який виразився в грубому порушенні її трудових обовязків, що розпочався 12.12.2016 року (підписання Наказу №192), а завершився 14.12.2017 року датою фактичного надання Новоайдарської районної ради правовстановлюючої та технічної документації на нерухоме майно Новоайдарського РТМО, отже проступок ОСОБА_4 мав ознаки продовжуючих дій порушення трудових обовязків та фактично завершився 14.12.2017 року, тому дата вчинення зазначеного проступку є датою його завершення 14.12.2017 року.

Скаржник не згоден з відмовою суду першої інстанції у прийнятті доказів по справі та неправильною їх оцінкою відносно показів свідків, а також відсутності рішення Новоайдарської районної ради про перейменування споруд Новоайдарського РТМО.

Також скаржник не погоджується з розрахунком заборгованості середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також стягненням моральної шкоди.

Крім того, скаржник вважає, що на правовідносини, які склалися між сторонами поширюється юрисдикція адміністративних судів, оскільки вимогами є скасування відповідного рішення сесії №16/2 від 02.02.2018 року, як рішення субєкта владних повноважень.

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 01 лютого 2019 року відкрито провадження по справі, сторонам по справі роз'яснювалося право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу у письмовій формі.

Від позивача надійшов відзив на апеляційні скарги, в якому зазначено, що суд повно та всебічно, та обєктивно дослідив всі докази та дійшов обґрунтованого висновку, а рішення є законне та відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому просив апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 18 лютого 2019 року справу було призначено до апеляційного розгляду.

В судовому засіданні представники відповідача ОСОБА_6, ОСОБА_2 та представник третьої особи ОСОБА_3 апеляційні скарги підтримали, посилаючись на доводи викладені в апеляційних скаргах.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_1 апеляційні скарги не визнали, вважають, що підстав для скасування судового рішення не має.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, судова колегія дійшла наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду таким вимогам відповідає частково.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Новоайдарської районної ради Луганської області шостого скликання другої сесії № 2/12 від 03.12.2010 р. ОСОБА_4 призначено на посаду головного лікаря Новоайдарського районного територіального медичного об'єднання (а.с. 91).

02 лютого 2018 року Новоайдарська районна рада винесла рішення сесії № 16/2 від 02.02.2018 року про звільнення з посади головного лікаря Новоайдарського РТМО ОСОБА_4 на підставі пункту 1 ст. 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов'язків (а.с. 10).

08.05.2018 року голова Новоайдарської районної ради ОСОБА_5 своїм розпорядженням № 40 від 08.05.2018 р. звільнив із займаної посади головного лікаря Новоайдарського РТМО ОСОБА_4 (а.с. 11).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції послався на ст. 43 Конституції України, ст. 40, ч.1 ст. 41, 147,148, 237-1 КЗпП України, 16,23 ЦК України та виходив з того, що звільнення за пунктом 1 ст. 41 КЗпП є дисциплінарним стягненням і має проводитись із додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень згідно з чинним законодавством, проте відповідачем не надано доказів, що видання Наказу №192 від 12.12.2016 року «Про перейменування будівель, обєктів, споруд, приміщень, відділень, які втратили своє першочергове призначення» є одноразовим грубим порушенням трудових обовязків, до того ж притягнення до дисціплінарної відповідальності відбулося з порушенням процедури та строків, що є підставою для поновлення позивача на роботі, стягнення моральної шкоди та заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду частково.

В частині висновків суду про відсутність ознак одноразового грубого порушення позивачем своїх трудових обовязків стосовно видання Наказу №192 від 12.12.2016 року «Про перейменування будівель, обєктів, споруд, приміщень, відділень, які втратили своє першочергове призначення», судова колегія не може погодитися, а тому ці висновки повинені бути виключені з мотивувальної частині рішення суду та викладені наступним чином: «Як було встановлено, рішенням Новоайдарської районної ради Луганської області від 15 вересня 2016 року №2/27 серед іншого зобовязано комісію з реформування системи охорони здоровя у Новоайдарському районі провести інвентаризацію основних та малоцінних необоротних матеріальних активів комунальної установи « Новоайдарське районне територіальне медичне обєднання» (Новоайдарське РТМО) (а.с.25).

При проведенні інвентаризації було зясовано, що де-які будівлі втратили своє першочергове призначення.

12.12.2016 року ОСОБА_4, як головним лікарем, було видано Наказ №192«Про перейменування будівель, обєктів, споруд, приміщень, відділень, які втратили своє першочергове призначення», а саме: будівлю молочної кухні перейменовано як центральне відділення; будівлю старого харчоблоку перейменовано як будівлю котельні; терапевтичне відділення перейменовано на будівлю поліклініки; нова поліклініка перейменована як адміністративний корпус; зубопротезний кабінет на рентген кабінет.

Вказані обставини ніким із сторін не заперечуються.

Звертаючись до суду з позовною заявою позивач вказувала на те, що вказаний Наказ №192 від 12.12.2016 року винесений нею на підставі: посадової інструкції головного лікаря, Статуту Новоайдарського РТМО, Рішення сесії Новоайдарської районної ради від 15 вересня 2016 року №2/27, довіреності №06/388 від 07.08.2017 року виданої Новоайдарською районною радою Новоайдарському РТМО.

Проте такі обставини не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду в апеляційній інстанції, посадовою інструкцією не передбачено право головного лікаря видавати накази про перейменування будівель, обєктів, споруд, приміщень, відділень, які втратили своє першочергове призначення як в період проведення інвентаризації, так і з інших підстав, оскільки власником, засновником та розпорядником майна комунального підприємства, яким є Новоайдарське РТМО, є саме Новоайдарська районна рада Луганської області. Не зазначено таких повноважень і в Статуті Новоайдарського РТМО.

Рішенням сесії Новоайдарської районної ради від 15 вересня 2016 року №2/27 також таких повноважень позивачу делеговано не було, навпаки у вказаному рішенні зазначено:

1.2 Затвердити склад комісії з реформування системи охорони здоровя у Новоайдарському районі згідно додатку.

1.3 Зобовязати комісію з реформування системи охорони здоровя у Новоайдарському районі:

- провести інвентаризацію основних та малоцінних необоротних матеріальних активів комунальної установи « Новоайдарське районне територіальне медичне обєднання»;

- надати пропозиції щодо розподілу основних засобів та малоцінних необоротних матеріальних активів Новоайдарського РТМО між КУ «Новоайдарська ЦРЛ» та Новоайдарським Центром первинної медико-санітарної допомоги.

Відповідно до Інструкції по інвентаризації основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів і документів та розрахунків, затвердженої Наказом Міністерства фінансів України від 11 серпня 1994 року №69 (далі Інструкція) зазначено, що Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», для підтвердження правильності та достовірності даних бухгалтерського обліку та звітності, передбачено проведення підприємствами, їх обєднаннями та госпрозрахунковими організаціями незалежно від форм власності інвентаризації майна, коштів і фінансових зобовязань (п.1).

Відповідальність за організацію інвентаризації несе керівник підприємства, який повинен створити необхідні умови для її проведення у стислі строки, визначити обєкти, кількість і строки проведення інвентаризації, крім випадків, коли проведення інвентаризації є обовязковим(п.2).

Основними завданнями інвентаризації серед іншого є:

а) виявлення фактичної наявності основних фондів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, коштів, цінних паперів та інших грошових документів, а також обсягів незавершеного будівництва в натурі; г) перевірка дотримання умов та порядку збереження матеріальних та грошових цінностей, а також правил утримання та експлуатації основних фондів, д) перевірка реальної вартості зарахованих на баланс основних фондів.

Аналогічне міститься і у Положенні «Про інвентаризацію активів та зобовязань», затверджено Наказом Міністерства фінансів України 02.09.2014 року №879 (далі Положення), відповідно до п.5 інвентаризацією забезпечується, крім іншого, виявлення активів, які частково втратили свою первісну якість та споживчу властивість, застарілих, а також матеріальних і нематеріальних активів, що не використовуються та інше.

З аналізу зазначених Інструкції та Положення вбачається, що за результатами проведення інвентаризації складається протокол інвентаризаційної комісії, який повинен бути у 5-денний термін розглянутий і затверджений керівником підприємства.

Зазначені обставини в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження, натомість з пояснень позивача вбачається, що при виявленні таких розбіжностей нею був виданий вище наведений Наказ №192 від 12.12.2016 року «Про перейменування будівель, обєктів, споруд, приміщень, відділень, які втратили своє першочергове призначення», у звязку з чим є підстави вважати, що позивач вийшла за межі своїх повноважень, оскільки власником, засновником та розпорядником майна комунального підприємства, яким є Новоайдарське РТМО, є саме Новоайдарська районна рада Луганської області, а тому ці питання повинні вирішуватися Новоайдарською районною радою, у звязку чим наявні підстави для вирішення питання щодо притягнення ОСОБА_4 до дисціплінарної відповідальності за ч.1 ст. 41 КЗпП України, яка передбачає притягнення до дисціплінарної відповідальності за одноразове грубе порушення трудової дисципліни».

Доводи скаржників в цій частині є слушними.

Посилання на безпідставне неприйняття доказів по справі та неправильну оцінку відносно показів свідків в даному випадку не є суттєвими, оскільки не можуть усунути прогалини щодо відсутності протоколу за результатами проведення інвентаризації та обсяг повноважень головного лікаря при проведенні інвентаризації, оскільки її повноваження чітко сформульовані посадовою інструкцією головного лікаря, Статутом Новоайдарського РТМО.

До того ж скаржники не були позбавленні права вирішити ці клопотання про долучення доказів в апеляційній інстанції.

Але судова колегія погоджується з висновком суду про те, що відповідачем при винесенні рішення про притягнення відповідача до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення за ч.1 ст. 41 КЗпП України був пропущений строк для притягнення до дисциплінарної відповідальності, який передбачений ст. 148 КЗпП України.

Дисциплінарна відповідальність встановлена трудовим законодавством за вчинення дисциплінарного проступку, що являє собою протиправне порушення працівником трудової дисципліни. Так, за порушення трудової дисципліни, згідно зі ст. 147 КЗпП України, до працівника може бути застосовано тільки один із таких видів стягнень: догана або звільнення.

Накладення такого виду дисциплінарного стягнення, як звільнення, допускається лише у визначених законом випадках, серед яких разове грубе порушення трудової дисципліни керівником та деякими іншими категоріями працівників (п. 1 ст. 41 КЗпП України).

При цьому, відповідно до частини 1 статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у звязку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Тобто, якщо після вчинення працівником дисциплінарного правопорушення минув один місяць (за умови, що роботодавцю або уповноваженому на застосування дисциплінарних стягнень органу було відомо про вчинене дисциплінарне порушення), до працівника не можна застосувати дисциплінарне стягнення.

Частиною 2 статті 148 КЗпП України передбачено, що дисциплінарне стягнення не може бути накладено пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Тобто, якщо після вчинення проступку минуло більше шести місяців, то дисциплінарне стягнення взагалі не може бути накладено, навіть якщо роботодавець або уповноважений орган не знав про таке порушення.

Як вбачається з матеріалів справи та вже було зазначено вище Наказ №192, який став підставою для притягнення позивача до дисціплінарної відповідальності був виданий 12.12.2016 року, рішення сесії про звільнення позивача з займаної посади було прийнято 02 лютого 2018 року, розпорядження голови районної ради було видане 08 травня 2018 року, що значно перевищує строк притягнення до дисціплінарної відповідальності, передбачений ч.2 ст. 148 КЗпП України.

Доводи скаржника про те, що дисциплінарний проступок ОСОБА_4І, як головного лікаря, мав ознаки триваючих та продовжуючих дій порушення трудових обовязків та фактично завершився 14.12.2017 року, не є слушними, оскільки, як встановлено судом, позивача було звільнено за п.1 ст. 41 КЗпП України, тобто за одноразове грубе порушення трудової дисципліни, і це є самостійною підставою для притягнення винної особи до дисціплінарної відповідальності.

Звільнення за п.1 ст. 41 КЗпП України, якщо порушення носять тривалий або продовжуючий, а не разовий характер, на що посилається відповідач, виключається.

У звязку з наведеним вище, висновки суду першої інстанції в цій частині відповідають встановленим обставинам справи, достатньо обґрунтовані, підтверджені наявними в матеріалах справи доказами.

Що стосується обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок) основою для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку). Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Останні 2 календарні місяці роботи, що передували події, з якою пов'язана відповідна виплата є листопад 2017 року грудень 2017 року, беручи до уваги, що позивача звільнено 08.05.2018 року та те, що у періоди з 04.01.2018 року по 08.02.2018 року, 30.01.2018 року по 08.02.2018 року, з 09.02.2018 року по 01.03.2018 року та з 02.03.2018 року по 07.05.2018 року позивач знаходилась на лікарняних відповідно до листка непрацездатності (а.с. 34-36, а.с. 191-195).

Відповідно до Довідки про середній заробіток №102 від 23.07.2017 року загальна сума доходу ОСОБА_4 за листопад 2017 року - грудень 2017 року складає 879 грн. 75 коп.

В листопаді 2017 року ОСОБА_4 не працювала і за нею не зберігався заробіток, тому відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Отже, листопад 2017 року виключається з розрахункового періоду, 2 календарні місяці роботи, що передували події, з якою пов'язана відповідна виплата є жовтень 2017 року, грудень 2017 року. У жовтні позивач відпрацювала 21 робочі дні і її заробітна плата за ці дні становила 16234,20 грн., у грудні позивач відпрацювала 1 робочий день і її заробітна плата за цей день становила 879,75 грн., всього за відпрацьовані позивачем у жовтні 2017 року, грудні 2017 року 22 робочих дні її заробітна плата становила 17113,95 гривень, а середньоденна зарплата позивача у жовтні 2017 року, грудні 2017 року становила 777,90 грн. (17113,95 грн.:22 робочих дні). З 08 травня 2018 року (день звільнення позивача) по 14 грудня 2018 року (день прийняття судом рішення про поновлення позивача на роботі) - 154 робочі дні; середня заробітна плата за час вимушеного прогулу позивача за період з 08 травня 2018 року по 14 грудня 2018 року повинна становити 119 796, 60 грн (777, 90 середньоденна х 154 робочі дні).

Отже, скаржником вірно зазначено, що судом першої інстанції порушено вимоги положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 і невірно обчислено середню заробітну плату за час вимушеного прогулу позивача, тобто доводи апеляційної скарги з цього приводу заслуговують на увагу.

З вказаних вище підстав рішення суду в зазначеній частині підлягає зміні з зменшенням суми стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Також, судова колегія не може погодитися з висновком суду щодо розміру моральної шкоди у розмірі 40000грн., оскільки правильно пославшись на норми матеріального права, які регулюють вказані правовідносини, суд першої інстанції неправильно визначився з розміром моральної шкоди.

На думку колегії суддів, з урахуванням положень ст.16 та 23 ЦК України, ст.237-1 КЗпП України, а також встановлених вище обставин справи, доказів, наданих позивачем на обґрунтування свої вимог стосовно моральної шкоди, ця сума повинна бути зменшена до 3000 грн.

При цьому судова колегія звертає увагу на те, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Системний аналіз податкового законодавства, постанови Кабінету Міністрів України від 05 лютого 1995 року № 100 дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Відрахування податків і обов'язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори.

Те ж саме стосується і відшкодування моральної шкоди.

Тобто, якщо особа відшкодовує (виплачує, надає) на користь фізичної особи моральну шкоду, така особа виступає щодо такої фізичної особи податковим агентом та зобов'язана утримати і перерахувати податок зі суми такого доходу.

Доводи скаржника про те, що на правовідносини, які склалися між сторонами поширюється юрисдикція адміністративних судів, оскільки вимогами є скасування відповідного рішення сесії №16/2 від 02.02.2018 року, як рішення субєкта владних повноважень, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки посади головного лікаря не відноситься, як до посад органів місцевого самоврядування, так і до посади державних службовців.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При вирішенні питання щодо сплати судового збору суд першої інстанції допустив помилку, у звязку з чим рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з постановленням нового рішення в частині сплати судового збору з урахуванням положень ст.141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судові витрати у вигляді судового збору відповідно до п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України підлягають розподілу, виходячи з пропорційності задоволених позовних вимог.

За подання позовної заяви ОСОБА_4 мала б сплатити судовий збір в сумі 2087,44. В частині вимог щодо визнання звільнення з роботи незаконним, скасування розпорядження про звільнення, поновлення в займаній посаді її, як позивача, звільнено від сплати судового збору відповідно до п.1 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір». Позов задоволено частково, отже судові витрати, які стягуються з відповідача - Новоайдарської районної ради на користь держави пропорційно задоволеній частині вимог, становлять 2629,34 грн ( 704,80 грн. + 541,90 грн. + 1382, 64 грн. за дві вимоги немайнового та майнового характеру). Також пропорційно частині відхилених вимог з ОСОБА_4 на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 162, 9 грн.

За подання апеляційних скарг Новоайдарським районним територіальним медичним обєднанням та Новоайдарською районною радою Луганської області було сплачено по 6831,36 грн., апеляційна скарга задоволена частково, а отже пропорційно частині задоволених вимог з ОСОБА_4 на користь кожного з скаржників слід стягнути судовий збір в сумі 996,20 грн..

Керуючись ст.ст.374, 376, 381, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги Новоайдарського районного територіального медичного обєднання та Новоайдарської районної ради Луганської області задовольнити частково.

Рішення Новоайдарського районного суду Луганської області від 14 грудня 2018 року змінити у мотивувальній частині стосовно висновків суду щодо дисціплінарного проступку ОСОБА_4, виклавши її в редакції цієї постанови, та змінити, зменшивши розмір стягнутої з Новоайдарської районної ради на користь ОСОБА_4 суми заборгованості по заробітній платі за час вимушеного прогулу з 138264,28 грн. до 119 796, 60 грн. та розмір моральної шкоди з 40000 грн. до 3000 грн.

Рішення суду в частині судового збору скасувати.

Стягнути з Новоайдарської районної ради на користь держави судовий збір в сумі 2629,34 грн. та з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в сумі 162, 9 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Новоайдарської районної ради судовий збір в сумі 996,20 грн. та на користь Новоайдарського районного територіального медичного обєднання судовий збір в сумі 996,20 грн..

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 26 квітня 2019 року.

Головуючий

Судді: