Єдиний унікальний номер 236/3113/18 Номер провадження 22-ц/804/1046/19

Головуючий в 1 інстанції: Ткачов О.М.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2019 року

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Тимченко О.О.,

суддів: Дундар І.О., Кішкіної І.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмуті цивільну № 236/3113/18 за позовною заявою ОСОБА_2, представник позивача ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку,

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця»,

на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 26 листопада 2018 року (суддя Ткачов О.В.), ухваленого в приміщенні Краснолиманського міського суду Донецької області, повне судове рішення складено 26 листопада 2018 року,-

ВСТАНОВИВ:

В вересні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з зазначеним позовом в обґрунтування якого послалась на те, що вона працювала на ДП «Донецька залізниця» з вересня 2008 року. Відповідно до наказу 90/ос від 14 червня 2016 року була переведена інженером 1 категорії виробничого відділу впровадження та експлуатації АСУ вантажних перевезень інформаційнообчислювального центру ДП «Донецька залізниця». Відповідно до Закону України №4442-ІV від 23 лютого 2012 року, Постанови КМУ від 25 червня 2014 року №200, ДП «Донецька залізниця» було реорганізоване шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». Згідно з наказом правління ПАТ «Українська залізниця» № 3033 від 15 квітня 2016 року, інформаційно-обчислювальний центр ДП «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом перетворення у виробничий підрозділ «Інформаційно-обчислювальний центр» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». З 01 серпня 2016 року згідно наказу №1/ос від 29 липня 2016 року у звязку з реорганізацією Державного підприємства «Донецька залізниця» продовжено дію безстрокового трудового договору на посаді провідного інженера Виробничого підрозділу «Інформаційно-обчислюваний центр» Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». З 20 березня 2017 року згідно з наказом № 19/ІОЦ від 17 березня 2017 року на підставі наказу начальника Донецької дирекції № 236/ДНД від 17 березня 2017 року було встановлено простій робітникам виробничого підрозділу «Інформаційно-обчислювальний центр». 20 березня 2017 року її було звільнено на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за власним бажанням на підставі наказу № 13/ос від 20 березня 2017 року. У день звільнення відповідачем їй була видана трудова книжка, але не виплачена заборгованість із заробітної плати та не виплачена грошова компенсація за невикористані 16 днів щорічної відпустки.

Просила суд стягнути з ПАТ «Українська залізниця» на її користь: заборгованість по заробітній платі в сумі 12 966,80 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 99 369,00 грн.; компенсацію за втрату грошових доходів в сумі 2 126,44 грн.; а загалом 114 462,24 гривень.

З урахуванням доповнень до позовної заяви, посилаючись на ст. 137 ЦПК України, просила витрати на правову допомогу стягнути з відповідача (а.с. 44).

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 26 листопада 2018 року позов ОСОБА_2, до ПАТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку задоволено частково: стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі в сумі 12 966,80 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 99 369,00 грн.; компенсацію за втрату грошових доходів в сумі 2 126,44 грн.; а загалом 114 462,24 гривень. Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця», судовий збір у дохід держави у розмірі 704,80 гривень. Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення заборгованості по заробітній платі у межах суми платежу за один місяць. В іншій частині позову відмовлено у звязку з відсутністю підстав для його задоволення.

Не погодившись з зазначеним рішенням, АТ «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову в задоволені позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального права та неповно зясовування обставини справи. Судом першої інстанції не враховано, що ДП «Донецька залізниця» залишається юридичною особою, яка продовжує самостійно нести відповідальність за договірними зобовязаннями, що виникли за його участі. Між ДП «Донецька залізниця» та АТ «Укрзалізниця» відсутній передавальний акт, який би підтверджував перехід від ДП «Донецька залізниця» всіх прав, активів, зобовязань і боргів в статутний капітал АТ «Укрзалізниця». ДП «Донецька залізниця» знаходиться в зоні проведення антитерористичної операції (із юридичною адресою у м. Донецьк), залишається юридичною особою, свої активи, зобовязання та документи на їх підтвердження до АТ «Укрзалізниця» не передавало (відповідні передавальні акти не складалися і не затверджувались), а тому правонаступництво від ДП «Донецька залізниця» до АТ «Укрзалізниця» не перейшло.

Також судом першої інстанції не враховано, що згідно наказу від 29 липня 2016 року №1/ос з позивачем з 01 серпня 2016 року продовжено дію трудового договору на посаді провідного інженера виробничого підрозділу «Інформаційно-обчислювальний центр» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця», отже, обовязки щодо заборгованості заробітної плати за липень 2016 року позивача має нести ДП «Донецька залізниця» як роботодавець.

У звязку з захопленням невідомими особами адміністративної будівлі та виробничих обєктів АТ «Укрзалізниця» розташованих, зокрема, у м. Донецьк, у відповідача з 20 березня 2017 року відсутній доступ до документації підприємства (кадрової, первинної, технічної, договірної, податкової, архівної та іншої), до компютерних баз та втрачено контроль над господарською діяльністю. За цим фактом за заявою відповідача порушено кримінальне провадження №0000286 за ознаками ст. 341 КК України.

Висновком торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обовязків передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно АТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Донецьк. З 20 березня 2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно АТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі в м. Донецьк, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі, до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, у тому числі затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників.

Отже, відповідач фактично відсутній за фактичним місцем ведення діяльності та розташування офісу, зокрема у м. Донецьк, місцем роботи позивача по справі, і цей факт зумовлений поважними причинами.

Табель обліку робочого часу є первинним документом, відповідно до даних якого здійснюється нарахування заробітної плати, позивачем були надані лише розрахунки заробітної плати, які не мають підтвердження та викликають сумнів щодо їх достовірності.

Вважає, що, позовні вимоги у справі № 233/3113/18, є свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства.

Також судом першої інстанції не враховано, що невиконання ним обовязків передбачених ст. 47, 83, 115 та 116 КЗпП України відбулось не з його вини, а були викликані обставинами непереборної сили, які встановлені висновком торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року.

Представника позивача ОСОБА_3 подано письмовий відзив на апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» в якому остання зазначає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними.

В обґрунтування доводів відзиву зазначила, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законом України «Про оплату праці», позивач знаходилася з РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» в трудових відносинах до 06 червня 2017 року, виконувала свої трудові обовязки в повному обсязі. Заперечення відповідача ґрунтуються на твердженні про відсутність первинних документів, при цьому відповідач не вказав, що на підприємстві діє сучасне електронне начислення заробітної плати і ведення табельного обліку «АРМ ФОБОС». Документообіг на підприємстві ведеться «УЗ СКЕДО». Обовязок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік, тощо лежить на працедавцеві, а не працівникові. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обовязку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, тим більше, що відповідачем не надано жодних доказів того, що він у будь-який спосіб намагався виправити цю ситуацію. Стосовно посилань відповідача на науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України щодо не можливості виконання обовязків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричинених впливом форс-мажорним обставин, зазначає, що не може бути доказом звільнення власника чи уповноваженого ним органу від відповідальності перед найманим працівником, оскільки цей висновок викликає сумнівів в його відповідності дійсності і в тому він зроблений обєктивно та не упереджено щодо осіб яких він стосується та для яких має юридичне значення.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що дана справа є малозначною, яка виникла з трудових відносин та ціна позову складає 114 462,24 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законом України «Про оплату праці». У спірний період позивач перебувала з Регіональною філією «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» у трудових відносинах до 20 березня 2017 року, виконувала трудові обовязки у повному обсязі, при звільненні не отримала усі належні їй платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд критично оцінив посилання на Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати та дійшов висновку, що відповідно до судової практики, яка склалася з цього питання, висновок щодо унеможливлювання виконання обовязків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричинених впливом форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) не може бути доказом звільнення власника чи уповноваженого ним органу від відповідальності перед найманим працівником, оскільки цей висновок викликає сумнів в його відповідності дійсності, є приватним замовленням відповідача, складений на підставі наданих та підібраних відповідачем даним, зазначений висновок зроблено всупереч ст. 259 КЗпП України, яка є спеціальною нормою щодо регулювання питання додержання законодавства про працю.

Проте погодитись з таким висновком суду першої інстанції у повній мірі не можливо з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач перебував з відповідачем у трудових відносинах з вересня 2008 року по 20 березня 2017 року, працювала інженером першої категорії сектору впровадження систем і задач виробничого відділ впровадження та експлуатації АСУ вантажних перевезень виробничого підрозділу «Інформаційно-обчислювального центру» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця ПАТ «Укрзалізниця».

Наказом (розпорядженням) № 13/ос від 20 березня 2017 року ОСОБА_2 звільнено 20 березня 2017 року за п.1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін.

Відповідачем при звільнені остаточний розрахунок з позивачем проведений не був.

Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі i сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Частиною 3 статті 43 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ч.1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Частина перша цієї статті 116 КЗпП України визначає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

У разі звільнення працівника йому також виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 83 КЗпП України).

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що обовязок з виплати заробітної плати працівнику несе саме роботодавець, проте суд першої інстанції невірно розрахував суму заборгованості.

Відповідно до розрахунку заробітної плати (табулеграми) за липень 2016 року ОСОБА_2 нарахована заробітна плата в сумі 6 440,71 грн., а сума до виплати складала 5 029,50 грн.

За березень 2017 року згідно табуляграми нараховане всього 9 292,79 грн., в тому числі і компенсація за невикористаних 16 днів відпустки в сумі 4 344,00 грн., а сума до виплати складає 7 389,47 грн.

Отже, відповідно табуляграм за липень 2016 року та за березень 2017 року заборгованість по заробітній платі складає 15 733, 50 грн. без утримання податків та інших обовязкових виплат, а сума до виплати складає 12 418,97 грн.

Проте суд першої інстанції не звернув уваги на те, що згідно з трудовою книжкою ОСОБА_2 з 2008 року працювала на різних посадах Державного підприємства «Донецька залізниця», у тому числі з 14 червня 2016 року на посаді інженера 1 категорії виробничого відділу впровадження та експлуатації АСУ вантажних перевезень інформаційно-обчислювального центру ДП «Донецька залізниця».

Наказом від 29 липня 2016 року № 1/ос з 01 серпня 2016 року трудовий договір з працівниками інформаційно-обчислювального центру Державного підприємства «Донецька залізниця» продовжено у зв'язку з реорганізацією у виробничий підрозділ «Інформаційно-обчислювальний центр» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Звільнена 20 березня 2017 року за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Державне підприємство (далі - ДП) «Донецька залізниця» () знаходиться за адресою: Донецька область, м. Донецьк, вул. Артема, 68, та з 25 листопада 2014 року перебуває у стані припинення.

Отже, ДП «Донецька залізниця» є самостійним суб'єктом трудового права, як організація, що має статус юридичної особи.

За приписами частини четвертої статті 91 ЦК України цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно зі статтею 107 ЦК України, якою закріплено порядок припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання, поділу, перетворення, після закінчення строку для пред'явлення вимог кредиторами та задоволення чи відхилення цих вимог комісія з припинення юридичної особи складає передавальний акт (у разі злиття, приєднання або перетворення) або розподільчий баланс (у разі поділу), який має містити положення про правонаступництво щодо майна, прав та обов'язків юридичної особи, що припиняється шляхом поділу, стосовно всіх її кредиторів та боржників, включаючи зобов'язання, які оспорюються сторонами. Передавальний акт та розподільчий баланс затверджуються учасниками юридичної особи або органом, який прийняв рішення про її припинення, крім випадків, встановлених законом. Порушення положень частин другої та третьої цієї статті є підставою для відмови у внесенні до єдиного державного реєстру запису про припинення юридичної особи та державній реєстрації створюваних юридичних осіб - правонаступників.

При цьому, відповідно до статті 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті передання всього свого майна, прав та обов'язків іншим юридичним особам - правонаступникам (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або в результаті ліквідації. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Моментом переходу прав до правонаступника юридичної особи вважається дата внесення відповідного запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців в порядку, передбаченому статтею 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань», тобто запису про припинення юридичної особи.

Відповідно до цивільного законодавства при реорганізації (злитті) юридичних осіб перехід прав і обов'язків до новоутвореної юридичної особи відбувається на підставі передавального акту, в якому про це має бути зазначено, а правонаступництво вважається здійсненим з моменту виключення юридичної особи - попередника з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Оскільки немає завершення процесу припинення і відповідний запис до Єдиного державного реєстру не внесено, то ДП «Донецька залізниця» залишається юридичною особою, яка продовжує самостійно нести відповідальність за договорами та позадоговірними зобов'язаннями, що виникли за його участі.

Зі Статуту Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року № 725, вбачається, що ПАТ «Українська залізниця» є юридичною особою, що утворене відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (пункт 1). Товариство є правонаступником усіх прав і обов'язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту (пункт 2).

Законом України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» визначені правові, економічні та організаційні особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування, 100 відсотків акцій якого належать державі (далі - товариство).

Згідно зі статтею 2 цього Закону, утворення товариства здійснюється за рішенням Кабінету Міністрів України відповідно до законодавства з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Зокрема у частині шостій наведеної норми зазначено, що товариство є правонаступником усіх прав і обов'язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - Постанова), прийнятою відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», вирішено утворити ПАТ «Укрзалізниця» на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, у тому числі на базі ДП «Донецька залізниця» згідно з додатком № 1.

За змістом пунктів 4 і 5 Постанови проведенню реорганізації (злиття) має передувати проведення інвентаризації майна підприємств, що реорганізуються (зливаються) та складання актів інвентаризації майна, після чого мають складатися та затверджуватися передавальні акти майна та зведені акти майна, що вносяться до статутного капіталу ПАТ «Укрзалізниця».

Між ДП «Донецька залізниця» та ПАТ «Українська залізниця» відсутній передавальний акт, який би підтверджував перехід від ДП «Донецька залізниця» всіх прав, активів, зобов'язань і боргів в статутний капітал ПАТ «Українська залізниця».

Пунктами 4, 5 Постанови визначено, що майно (активи, власний капітал та зобов'язання) підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, їх структурних підрозділів, яке розміщене на тимчасово окупованій території та території проведення антитерористичної операції (далі майно), не включається до переліків і зведених актів інвентаризації майна, що затверджуються Міністерством інфраструктури відповідно до цього пункту, а відображається в балансі (крім зобов'язань підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, їх структурних підрозділів, які розташовані на тимчасово окупованій території) і закріплюється в частині активів за публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» на праві господарського відання до проведення його інвентаризації та оцінки відповідно до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 12 листопада 2014 року № 604.

У пункті 1 частини другої Постанови Кабінету Міністрів України від 12 листопада 2014 року № 604 «Деякі питання інвентаризації майна підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, яке розміщене на тимчасово окупованій території та території проведення антитерористичної операції» передбачено, що під час проведення інвентаризації та оцінки майна: необхідно сформувати окремі акти обліку активів, власного капіталу і зобов'язань державних підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, їх структурних підрозділів, які розташовані на тимчасово окупованій території та території проведення антитерористичної операції, за даними фінансової звітності за видами активів, власного капіталу та зобов'язань у розрізі статей балансу на останню дату, на яку надавалася фінансова звітність; сформувати окремі акти обліку активів, які розміщені на тимчасово окупованій території і обліковуються на балансах підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, їх структурних підрозділів, які розташовані на іншій території України.

Пунктом 2 частини другої вказаної Постанови передбачено, що після завершення тимчасової окупації території Автономної Республіки Крам та м. Севастополя та завершення проведення антитерористичної операції провести інвентаризацію та оцінку майна і за результатами подати пропозиції щодо зміни статутного капіталу ПАТ «Українська залізниця» згідно із законодавством.

Згідно зі статтею 1 Закону України від 02 вересня 2014 року «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Отже, обов'язок як роботодавця щодо виплати ОСОБА_2 заробітної плати за липень 2016 року у сумі 6 440,71 грн. ( без урахування податків та обовязкових платежів) має нести саме ДП «Донецька залізниця», тому позовні вимоги про стягнення заробітної плати за липень 2016 року задоволенню не підлягають, доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення заробітної плати за березня 2017 року суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Статтею 110 КЗпП України передбачено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Отже, виходячи з положень Кодексу Законів про працю України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов'язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.

Наказом Виробничого підрозділу «Інформаційно-обчислювальний центр» Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 17 березня 2017 року № 19/ІОЦ, який видано на виконання наказу в.о. начальника регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» та наказу начальника Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 17.03.2017 № 236/ДНД, встановлено початок простою з 08:00 год. 20 березня 2017 року з оплатою часу простою не з вини працівників з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (посадового окладу). Явка всіх працівників, які знаходяться на простої, на робочі місця під розпис у Журналі обліку приходу-уходу працівників є обов'язковою.

20 березня 2017 року відповідач видав наказ (розпорядження) №13/ос про звільнення ОСОБА_2 (табельний номер 0481) за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України з виплатою грошової компенсації за 16 невикористаних дня щорічної відпустки. (а.с.19).

Встановлені обставини підтверджуються письмовими доказами і не спростовані сторонами, зокрема особою, яка подала апеляційну скаргу.

За таких обставин, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення належних працівникові при звільненні сум за березень 2017 рік, у тому числі компенсації за невикористані дні щорічної відпустки , суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідач порушив законні права працівника на оплату праці, які підлягають захисту шляхом стягнення певних сум.

Проте суд першої інстанції не врахував те, що позивачка 24 липня 2017 року отримала частину заробітної плати за першу половину березня 2017 року у розмірі 1 915,35 грн.,(з урахування податків та обовязкових платежів) що підтверджено довідкою № 490/2 від 22 жовтня 2018 року (а.с.68).

Відповідно до розрахунку заробітної плати (табулеграми) за березень 2017 року всього нараховане 9 292,79 грн., в тому числі і компенсація за невикористаних 16 днів відпустки в сумі 4 344,00 грн.(а.с.23), отже з відповідача на користь позивача необхідно стягнути заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року у розмірі 6 884,10 грн. (9292,79грн. 2408,69 грн.), отже рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.

Доводи апеляційної скарги , що відсутність первинної документації унеможливлює нарахування позивачу сум, щодо яких виник спір, є необґрунтованими, оскільки ці обставини були досліджені судом першої інстанції та їм надана належна правова оцінка.

Відповідно до частини 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ст. 34 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до Закону України від 19.10.2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (стаття 1).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) (стаття 2).

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (стаття 3).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (стаття 4).

Відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» Кабінет Міністрів України постановою від 21 лютого 2001 року № 159 затвердив «Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати».

Відповідно до п. 2.2 рішення Конституційного Суду від 15.10.2013 року № 9-рп/2013 кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв'язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Відповідно до пунктів 4, 5 «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом (пункт 4).

Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (пункт 5).

Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, які викладені у постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21.05.2014 року у справі № 6-43цс14, від 14.12.2016 року у справі № 428/7002/14-ц, відповідно до ст. 34 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці», Закону України від 19 жовтня 2000 року №2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсація втрати частини заробітної плати провадиться підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Оскільки на теперішній час вищезазначена заборгованість позивачу не виплачена і затримка виплати заробітної плати складає більше, ніж на один місяць, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимоги позивача про стягнення компенсації втрати частини доходу у звязку із порушенням строків їх виплати є обґрунтованими.

Проте враховуючи, що апеляційним судом рішення суду першої інстанції в частині розміру заборгованості по заробітній платі змінене, то сума компенсації втрати грошових доходів у звязку з порушення термінів їх виплати також підлягає зміні.

Компенсація апеляційним судом розраховується станом на 26 листопада 2018 року на день ухвалення рішення судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 3 Закону України від 19.10.2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється виходячи з суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів).

Заборгованість по виплаті заробітної плати за березень 2017 року складала 7389,47 грн. (з цієї суми податки та інші обовязкові платежі вже утримані), з яких 24 липня 2017 року позивачу виплачено 1 915,35 грн. (з цієї суми податки та інші обовязкові платежі вже утримані) і на теперішній час заборгованість складає 5 474,12 грн.

Компенсація втрати частини грошових доходів за березень 2017 року у сумі 1915,35 грн. станом на 26 листопада 2018 року у зв'язку з порушенням термінів їх виплати з урахуванням індексів споживчих цін за період з квітня 2017 року по липень 2017 року складає 77,66 грн. (1 915,35 грн. х 0.041 коефіцієнта приросту споживчих цін за період з квітня 2017 року по липень 2017 року).

Компенсація втрати частини грошових доходів за березень 2017 року у сумі 5 474,12 грн. станом на 26 листопада 2018 року у зв'язку з порушенням термінів їх виплати з урахуванням індексів споживчих цін за період з квітня 2017 року по листопада 2018 року складає 1 044,96 грн. (5 474,12 грн. х 0.191 коефіцієнта приросту споживчих цін за період з квітня 2017 року по листопад 2018 року).

Загальна сума компенсації втрати частини грошових доходів у звязку із порушенням строків виплати доходів за березень 2017 року складає 1 122,62 грн. (77,66 грн.+1 044,96 грн.).

Зазначена сума компенсації втрати частини грошових доходів підлягає виплаті позивачу за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов'язкових платежів, що відповідно до ст. 14.1.180, ст. 18, ст. 162.1.3, ст. 168 Податкового кодексу України є обов'язком податкового агента, яким є відповідач.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги відповідача в частині відсутності його вини у невиконання вимог ст. 116 КЗпП України через настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) та відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин ст. 117 КЗпП України, є обґрунтованими з огляду на наступне.

Так, згідно із частиною 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тобто, обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Згідно ст.4 КЗпП України, законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частина перша ст.9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема і трудових, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами.

Враховуючи позовні вимоги у даній справі, зокрема, вимоги щодо виплати компенсації у зв'язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати, засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна загроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Відповідно до висновку Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Укрзалізниця», засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі за місцем роботи позивачки.

З 20 березня 2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно ПАТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі за фактичним місцем роботи позивача, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна.

Початок дій форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є 20 березня 2017 року. Унеможливлення виконання ПАТ «Укрзалізниця», регіональною філією «Донецька залізниця» обов'язків, передбачених законодавством України про працю, спричинено впливом дії форс - мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме актами тероризму, тривалими перервами в роботі транспорту, регламентними умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбачуваними і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов'язаної сторони за трудовим договором.

На переконання колегії суддів зазначений висновок Торгово-промислової палати України є належним та допустимим доказом та підтверджує відсутність вини відповідача у не проведенні своєчасного розрахунку з позивачем при його звільненні, тому відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

За приписами частини 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Відповідні правові позиції висловлені у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-2159цс15, від 11 травня 2016 року № 6-383цс15, від 23 березня 2016 року № 364цс16, від 23 березня 2016 року № 365цс16, від 25 травня 2016 року № 948цс16, від 31 травня 2017 року № 6-2163 цс16, а також у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 264/925/17-ц, від 10 жовтня 2018 року у справі № 225/5072/17.

З урахуванням викладеного, рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає скасуванню з відмовою позивачу у позові в цій частині.

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Встановивши , що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права і порушив норми процесуального права, суд апеляційної інстанції змінює рішення в частині стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати та стягнення судових витрат з відповідача; скасовує рішення в частині вирішення вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову в задоволенні вимог.

Відповідно до частин 1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивач в вересні 2018 року звернулась до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати, визначивши ціну позову за даними вимогами у розмірі 114 462,24 грн.

За вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі та грошової компенсації втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати, позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до пункту 1 частини 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011, № 3674- VI.

Згідно правового висновку ОСОБА_4 Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. Пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з відповідача у дохід держави належить стягнути судовий збір в сумі 373,89 грн. (пропорційно розміру задоволених позовних вимог) за подання позовної заяви. З позивача у дохід держави належить стягнути судовий збір в сумі 704,80 грн. (за вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку).

При подачі апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 1 716,93 грн.

З урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги, з позивача на користь відповідача належить стягнути судовий збір в сумі 1 490,54 грн. (за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 26 листопада 2018 року в частині розміру стягнутої заробітної плати та компенсації втрати грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати та стягнення судових витрат з відповідача, змінити, а в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, скасувати.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі в сумі 6 884 (шести тисяч восьмиста вісімдесяти чотирьох) гривень 10 копійок.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати у сумі 1 122 (однієї тисячі ста двадцяти двох) гривень 62 копійок.

Зобовязати Акціонерне товариство «Українська залізниця» при виплаті ОСОБА_2 доходу утримати з цих сум податки та інші обовязкові платежі.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 373 ( трьохста сімдесяти трьох) гривень 89 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 704 (семиста чотирьох) гривень 80 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» судовий збір у розмірі 1 490 (однієї тисячі чотирьохста девяноста) гривень 54 копійок.

В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий: О.О.Тимченко

Судді: І.О. Дундар

ОСОБА_5