Постанова

Іменем України

10 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 757/41552/17-ц

провадження № 61-49118св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Служба у справах дітей Печерської районної у м. Києві державної адміністрації,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 13 серпня 2018 року у складі судді Ференчук О. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 13 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Коваленко І. П., Овсяннікової А. І., Котелевець А. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У липні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17 липня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів роз'єднано. Виділено в окреме провадження позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що з 07 липня 2012 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, в якому у них народилась донька - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 09 червня 2015 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу малолітня дитина проживає з нею, знаходиться на її повному утриманні, відповідач добровільно матеріальної допомоги не надає, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, підготовкою до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення. Вказані обставини на її думку свідчать про невиконання відповідачем своїх батьківських обов'язків із виховання дитини.

Враховуючи наведене, позивач просила позбавити ОСОБА_5 батьківських прав щодо доньки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 04 серпня 2017 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей Печерської районної у м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2017 року вказану цивільну справу направлено за підсудністю до Московського районного суду м. Харкова.

У червні 2018 року ОСОБА_5 подав до Московського районного суду м. Харкова зустрічний позов до ОСОБА_4 про виключення з актового запису про народження дитини відомостей про батька дитини.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 08 червня 2018 року зустрічний позов прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про позбавлення батьківських прав.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 07 серпня 2018 року позовні вимоги за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про позбавлення батьківських прав та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про виключення з актового запису про народження дитини відомостей про батька дитини роз'єднані в окремі провадження.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 серпня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей Печерської районної у м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав, відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження винної поведінки відповідача щодо умисного злісного ухилення від виконання батьківських обов'язків, а також необхідності застосування до відповідача такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав. Крім того, суд зазначив, що позбавлення відповідача батьківських прав щодо малолітньої доньки не буде відповідати захисту інтересів самої дитини.

Постановою Харківського апеляційного суду від 13 грудня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що позивачем не надано належних та переконливих доказів того, що відповідач свідомо, внаслідок винної поведінки ухиляється від виконання своїх обов'язків із виховання доньки.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У грудні 2018 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Московського районного суду м. Харкова від 13 серпня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 13 грудня 2018 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позивачем вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що суди не дослідили обставин справи та не надали оцінки наявним у матеріалах справи доказам, які вказували на систематичне та свідоме ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків та підтверджували необхідність позбавлення його батьківських прав. Суд апеляційної інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин практику Європейського Суду з прав людини без надання жодних висновків щодо доцільності її застосування. Апеляційний суд внаслідок неправильного застосування частини шостої статті 19 СК України та порушення статті 382 ЦПК України, безпідставно зазначив про необґрунтованість висновку Печерської районної у м. Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Судами допущено невідповідність висновків щодо наявності конфлікту між подружжям дійсним обставинам справи. Судом апеляційної інстанції, внаслідок неправильного застосування положень статті 166 СК України, зроблено безпідставний висновок про те, що відповідач належним чином виконує свої батьківські обов'язки в частині надання матеріальної допомоги дитині. Апеляційним судом допущено перекручення пояснень представника позивача щодо ненадання відповідачем дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон на лікування та відпочинок. Судом першої інстанції безпідставно прийнято до розгляду зустрічний позов, поданий з порушенням передбачених для цього строків, а також залишено поза увагою недотримання вимог щодо форми та змісту зустрічного позову.

У лютому 2019 року представник Служби у справах дітей та сім'ї Печерської районної у м. Києві державної адміністрації подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому підтримав касаційну скаргу та просив прийняти у справі рішення з урахуванням висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав щодо малолітньої доньки.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 січня 2019 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подання відзиву на неї.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вимогам ЦПК України (у редакції на час їх ухвалення) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 липня 2012 року. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 09 червня 2015 року шлюб розірвано.

Від шлюбу сторони мають спільну малолітню доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 15 травня 2018 року з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_7 у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

08 серпня 2015 року позивач зареєструвала шлюб із ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про шлюб.

Після одруження позивач разом із донькою переїхали до м. Києва на постійне проживання.

Згідно з висновком від 19 квітня 2018 року Печерська районна в м. Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування визнала за доцільне позбавити ОСОБА_5 батьківських прав щодо малолітньої доньки ОСОБА_7, як такого, що ухиляється від виконання своїх обов'язків із виховання та матеріального утримання своєї дитини.

Нормативно-правове обґрунтування

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову з підстав недоведеності позивачем виключних підстав, з якими закон пов'язує можливість позбавлення особи батьківських прав, при тому, що це є крайнім заходом впливу.

При цьому, суди правильно не прийняли до уваги висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача з огляду те, що він є необґрунтованим та таким, що суперечить інтересам дитини, у висновку не наведено підстав та аргументів які б вказували на доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, лише зазначена констатація фактів зі слів матері ОСОБА_4 щодо умов проживання сторін та їх дитини. Зокрема є незрозумілим на підставі чого Печерська районна в м. Києві державна адміністрація дійшла такого висновку, яка робота нею проведена щодо врегулювання конфлікту, чи встановлення фактичних обставин ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків щодо виховання дитини, взагалі відсутні будь-які дані відомості щодо майнового стану відповідача, його характеристики, акт обстеження умов проживання.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, при цьому, що у процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тобто доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не дослідили обставин справи та не надали оцінки наявним у матеріалах справи доказам, які вказували на систематичне та свідоме ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків та підтверджували необхідність позбавлення його батьківських прав не заслуговують на увагу, оскільки по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням того, що доводи касаційної скарги, є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньо аргументованими, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Доводи касаційної скарги про те, що судом першої інстанції з порушенням вимог закону прийнято до свого провадження зустрічний позов ОСОБА_5, не заслуговують на увагу, оскільки вказані обставини не мають значення для правильного вирішення справи з тих підстав, що ухвалою суду першої інстанції позовні вимоги за первісним та зустрічним позовами роз'єднані в окремі провадження.

Суди забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права. Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, що можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 13 серпня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 13 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик