Постанова

Іменем України

19 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 320/5198/15-ц

провадження № 61-16615св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «ТАСкомбанк»,

треті особи: ОСОБА_5, приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Левченко Валентина Володимирівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за касаційною скаргоюОСОБА_4 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 31 травня

2017 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 30 січня

2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «ТАСкомбанк» (далі - ПАТ «ТАСкомбанк», Банк), треті особи: ОСОБА_5, приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Левченко В. В., про визнання іпотечного договору та додаткової угоди до нього недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що позивач при підписанні оспорюваних нею іпотечного договору та додаткової угоди в силу своїх вікових особливостей та стану здоров'я не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Зокрема вказувала, що протягом тривалого часу спостерігається та проходить лікування у лікаря-невропатолога в Мелітопольській міській поліклініці з діагнозом: ЦАС ІІІ ст., невроз, судинний паркінсонізм (хвороба Паркінсона). Також зазначала, що їй було встановлено діагноз: хронічний рецидивний панкреатит середньої тяжкості, ГБ ІІ ст. високий фактор ризику, ІБС, дифузний кардіосклероз, д/енцефалопатія ІІ ст. Вказувала, що з 25 березня до 08 квітня 2013 року вона знаходилась на стаціонарному лікуванні в кардіологічному відділенні М/Л-2 з діагнозом: гіпертонічна хвороба ІІ ст.,гіпертензивне серце,

ст. ІІІ ризик ІІІ. СН-1 ФК-2, хронічний панкреатит, хронічний пієлонефрит, нефроптоз справа. Тривалий час позивач страждає панічними та депресивними розладами, у неї були виявлені когнітивні порушення мозку, тому на час підписання оспорюваного договору та додаткової угоди вона не усвідомлювала значення своїх дій і її волевиявлення не відповідало її внутрішній волі.

У зв'язку з викладеним просила визнати недійсними іпотечний договір від

22 лютого 2007 року № ЗФ(03)47-07 та додаткову угоду від 10 серпня 2007 року №1 до іпотечного договору від 22 лютого 2007 року № ЗФ(03)47-07.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від

31 травня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Запорізької області від 30 січня 2018 року, відмовлено у задоволенні позову.

Судові рішення мотивовані тим, що позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами той факт, що в момент підписання оспорюваного договору та додаткової угоди її волевиявлення не було вільним та не відповідало її внутрішній волі. Проведеною у справі експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність позивача в момент підписання оспорюваних угод розуміти значення своїх дій та керувати ними, а наявність певних хвороб сама по собі не є достатнім доказом для визнання угод недійсними з підстав, передбачених частиною першою статті 225 ЦК України. Показання свідків, на які посилається позивач, не є достатніми доказами встановлення її психічного стану в день укладення оспорюваних правочинів. Крім того свідки не можуть за своїм фахом, відсутністю необхідних медичних спеціальних знань стверджувати про психічний стан особи.

У квітні 2018 року ОСОБА_4 подала касаційну скаргу до Верховного Суду, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанції поверхнево розглянули справу не надали належної оцінки наданим нею доказам стосовно того, що вона в момент підписання оспорюваних правочинів не розуміла значення своїх дій, а волевиявлення не відповідало її внутрішній волі. Зокрема вказує, що суди обох інстанцій не була належним чином досліджену її медична амбулаторна карта, яка була заведена ще з 1980 років та в якій чітко вказані її захворювання неврологічного характеру. Суди першої та апеляційної інстанції не надали належної оцінки показам свідків, допитаних в судовому засіданні під час розгляду справи, які підтвердили, що після смерті свого чоловіка з 2004 року позивач страждає на психічні розлади. Крім того, у висновку судово-психіатричної комісійної амбулаторної експертизи від

02 червня 2016 року № 296 було вказано, що в позивач на період, який цікавить суд, мала такі індивідуально-психологічні особливості, зокрема: зниження у емоційно-вольовій сфері, довірливість, легковажність, поверхневість. На думку скаржника, всі зазначені нею факти в сукупності підтверджують її позовні вимоги.

Заперечення на касаційну скаргу до суду не надходили.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Суди встановили, що 22 лютого 2007 року між позивачем ОСОБА_4 та АБ «ТАС-Бізнесбанк», правонаступником якого є ПАТ «Таскомбанк», було укладено іпотечний договір № 3Ф(03)47-07, згідно якого позивач, як іпотекодавець, забезпечує іпотекою виконання усіх зобов'язань ОСОБА_5, яка є третьою особою у справі, за кредитним договором від 22 лютого 2007 року

№ КФ(03)47-07, що укладений між Банком та ОСОБА_5 Максимальний розмір вимог за іпотечним договором не може перевищувати 158 000,00 грн. Предметом цього договору є квартира АДРЕСА_1. Іпотечний договір набирає сили з моменту його нотаріального посвідчення та діє до настання одного з випадків, що передбачені статтею 17 Закону України «Про іпотеку» (а. с. 6-9).

В цей же день іпотечний договір було посвідчено приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Левченко В. В. та дієздатність сторін перевірено.

Підписанню даного іпотечного договору передувало укладення того ж дня кредитного договору між Банком та ОСОБА_5 (а. с. 10).

10 серпня 2007 року між Банком та позивачкою ОСОБА_4 було укладено додаткову угоду № 1 до іпотечного договору від 22 лютого 2007 року

№ ЗФ (03)47-07, згідно якої сторони погодили, що погашення кредиту не буде перевищувати 116 500,00 грн не пізніше 21 лютого 2017 згідно з графіком, наведеним у додатку № 1 до кредитного договору. Заставна вартість предмету іпотеки складає 166 549,00 грн (а. с. 11).

Вказана угода посвідчена приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Левченко В. В. та дієздатність сторін перевірено.

З листа комунальної установи «Мелітопольський психіатричний диспансер» Запорізької обласної ради від 16 лютого 2016 року № 01-02/128 «Про надання інформації» судами встановлено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на обліку у лікаря-психіатра не знаходиться та за консультацією до психіатра зі скаргами на стан свого здоров'я не зверталася у 2005-2006 роках (а. с.113).

Згідно з висновком судово-психіатричного експерта від 02 червня 2016 року

№ 296 ОСОБА_4, 1936 року народження, у період, що цікавить суд, а саме

22 лютого 2007 року та 10 серпня 2007 року розладів психічної діяльності не виявляла, тому вона могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. На період, що цікавить суд, зі слів ОСОБА_4 та описання її поведінки виявляються наступні індивідуально-психологічні відмінності особистості: зниження у емоційно-воловій сфері, довірливість, легковажність, поверхневість

(а. с. 120-130).

Відповідно до частин першої - третьої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, шостою статті

203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом повна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Отже, встановлення неспроможності позивача в момент укладення між нею та Банком оспорюваних правочинів (22 лютого та 10 серпня 2007 року) розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними такого стану саме на момент вчинення цих правочинів відбувається з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення правочинів особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Під час розгляду справи, з метою встановлення наявності такого стану у

ОСОБА_4 в момент підписання іпотечного договору та додаткової угоди до нього призначалась судово-психіатрична експертиза.

Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи від 02 червня 2016 року

№ 296 ОСОБА_4, 1936 року народження, у період, що цікавить суд, а саме

22 лютого 2007 року та 10 серпня 2007 року розладів психічної діяльності не виявляла, тому вона могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Отже, проведеною у справі експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність позивача в момент підписання оспорюваних угод розуміти значення своїх дій та керувати ними, а наявність певних хвороб сама по собі не є достатнім доказом для визнання цих угод недійсними з підстав, передбачених частиною першою статті 225 ЦК України, а інших переконливих доказів на підтвердження нездатності ОСОБА_4 розуміти значення своїх дій на час укладення договору іпотеки не надано.

Позивачем не надано жодних допустимих даних, медичних документів, інших експертних висновків, висновків спеціалістів, які б спростовували обставини та висновки, встановлені лікарями судово-психіатричними експертами у справі.

Суди вірно не надали переваги показанням свідків в цій справі, оскільки показання свідків не є достатніми доказами встановлення психічного стану особи, навівши відповідні мотиви.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не дають підстав для висновку про порушення судами норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Крім того, наведені у касаційні скарзі доводи є аналогічними доводам, наведеним в апеляційній скарзі, яким апеляційним судом надана належна оцінка.

Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від

31 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від

30 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

С.П. Штелик