Постанова

Іменем України

24 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 754/3175/16-ц

провадження № 61-35676св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_7,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на постанову Апеляційного суду міста Києва від 28 березня 2018 року у складі колегії суддів: Заришняк Г. М., Андрієнко А. М., Мараєвої Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав.

Позовна заява мотивована тим, що він з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі з 02 вересня 2006 року по теперішній час. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Позивач зазначає, що діти від народження проживають з ним. Сімейні стосунки з відповідачем припинені з 2013 року, оскільки остання зловживає спиртними напоями, веде аморальний спосіб життя, неодноразово вчиняла фізичне та психологічне насильство відносно дітей, не приймає участь у вихованні та утриманні дітей.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_7 просив: стягнути з ОСОБА_4 на його користь аліменти на сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, у твердій грошовій сумі у розмірі 500 грн на кожного сина щомісячно; позбавити батьківських прав ОСОБА_4 відносно сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21 листопада 2017 року позов ОСОБА_7 задоволено. Позбавлено ОСОБА_4 батьківських прав щодо дітей: сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 аліменти на сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 500 грн на кожного сина щомісячно, починаючи з 09 березня 2016 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки відповідач свідомо не виконує своїх батьківських прав щодо виховання дітей, а саме: не піклується про них, не надає їм матеріальної допомоги, не займається їх вихованням та розвитком, не здійснює належний догляд за ними, тому наявні підстави для позбавлення її батьківських прав відносно своїх дітей. Задовольняючи позов в частині стягнення аліментів, суд першої інстанції виходив із того, що на даний час неповнолітні діти перебувають на утриманні батька, відповідач матеріальну допомогу на їх утримання не надає, а також врахував те, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу дітям, так як є повнолітньою та працездатною.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 28 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21 листопада 2017 року в частині задоволення позову про позбавлення батьківських прав скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення про відмову в позові. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що враховуючи конкретні обставини справи, інтереси дітей, ставлення відповідача до синів, її бажання виконувати батьківські обов'язки, а також те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб , які не виконують батьківських обов'язків, тому відсутні безумовні підстави для позбавлення батьківських прав відповідача відносно синів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У червні 2018 року ОСОБА_7 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду.

Касаційна скарга мотивована процесуальними порушеннями допущеними апеляційним судом при прийнятті апеляційної скарги, а саме: не зазначення в апеляційній скарзі його представника та відповідно не направлення йому копії апеляційної скарги; апеляційний суд не вказав на строк подачі відзиву, що свідчило про упереджене ставлення суду до сторони позивача.

Ухвалою Верховного Суду від 03 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У жовтні 2018 року до суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_4, у якому зазначено про те, що оскаржуване рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим, всі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для його скасування немає.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

До таких висновків Верховний Суд дійшов з огляду на наступне.

Фактичні обставини справи встановлені судами

Суди попередніх інстанцій установили, що ОСОБА_7 та ОСОБА_4 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 02 вересня 2006 року.

Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Служба у справах дітей Святошинського району м. Києва надала висновок № 107-2506/40 від 29 квітня 2016 року про доцільність позбавити батьківських прав відповідача відносно її неповнолітніх дітей.

Мотиви з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 посилалась на те, що вона з позивачем та дітьми проживала разом до січня 2016 року, а потім позивач перестав її впускати до квартири, закривши вхідні двері на два замки, від одного з яких вона не мала ключів, не дозволяв спілкуватися з дітьми, а згодом звернувся до суду з указаним позовом.

Судом також встановлено, що відповідач 02 липня 2016 року зверталася до поліції із заявою про те, що 25 червня 2016 року її колишній чоловік самовільно забрав їх малолітніх дітей і не повертає, що підтверджується довідкою Деснянського УП ГУНП у м. Києві.

З аналогічною заявою відповідач зверталася 14 липня 2016 року до Служби у справах дітей Святошинської РДА у м. Києві, у якій також просила визначити способи її участі у вихованні малолітніх дітей.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів вчинення відповідачем фізичного та психологічного насильства відносно дітей.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ухвалюючи рішення про відмову в позбавленні відповідача батьківських прав, апеляційний суд врахував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено; належних та допустимих доказів того, що відповідач свідомо нехує своїми батьківськими обов'язками, ухиляючись від виховання дітей, та наявність у цьому лише її вини, не надано; ставлення відповідача до своїх синів та її бажання виконувати батьківські обов'язки.

Рішення апеляційного суду в частині стягнення аліментів сторонами не оскаржується, тому судом касаційної інстанції не переглядається.

Доводи заявника в касаційній скарзі на процесуальні порушення, допущені апеляційним судом при прийнятті апеляційної скарги, що стосуються не зазначення в ній представника позивача, не направлення йому копії апеляційної скарги та не зазначення строку для надання відзиву, є безпідставними, оскільки апеляційна скарга за формою та змістом відповідала вимогам статті 356 ЦПК України. При цьому представник позивача, відповідно до частини першої статті 42 ЦПК України не є учасником справи, який обов'язково повинен бути зазначений в апеляційній скарзі та якому повинна бути направлена копія апеляційної скарги.

Таким чином, наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду міста Києва від 28 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик