ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2019 року

м. Харків

Справа № 640/12519/18

Провадження № 22-ц/818/1529/19

Категорія: трудові

Харківський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача: Кіся П.В.,

суддів: Хорошевського О.М., Яцини В.Б.

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в місті Харкові справуапеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Київського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2018 року у складі судді Божко В.В.

у цивільній справі № 640/12519/18 за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Медичний центр громадського здоров`я «Інновація» про зміну формулювання звільнення та стягнення вихідної допомоги,-

встановив:

17.07.2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом який в подальшому уточнив та просив: дії ТОВ «Медичний центр громадського здоров`я «Інновація» пов'язані зі звільненням визнати неправомірними; змінити формулювання звільнення, а саме вважати його звільненим за п. 1 ст. 40 КЗпП України (скорочення чисельності та штату працівників), а не за ст. 36 п. 1 КЗпП України (угода сторін); на підставі ст. 44 КЗпП України стягнути з відповідача вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку в розмірі 3300 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він з 24.01.2018 року він працював в ТОВ «Медичний центр громадського здоров'я «Інновація» на посаді охоронця. Оскільки на підприємстві повинно було відбутися скорочення чисельності та штату працівників, керівництво підприємства ввело його в оману та запропонувало йому звільнитися на підставі угоди сторін, в зв'язку з чим 18.06.2018 р. він подав заяву про звільнення за згодою сторін та 18.06.2018 р. його було звільнено на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. В той же день він отримав трудову книжку та 20.06.2018 р. з ним було проведено розрахунок. Вважає своє звільнення за угодою сторін незаконним, в зв'язку з тим, що на підприємстві відбулося скорочення численності та штату працівників, тому відповідач повинен звільнити формулювання його звільнення та виплатити вихідну допомогу, як особі, яка звільнилася за скороченням численності та штату працівників.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2018 року у задоволені вищевказаного позову відмовлено.

ОСОБА_2подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю, з тих підстав, що судове рішення є незаконним, необґрунтованим, та прийнято з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_2зазначає, що керівництво ТОВ «Медичний центр громадського здоров'я «Інновація» змусило позивача підписати заяву про звільнення за згодою сторін, що не відповідає дійсності. Та на думку, ОСОБА_2 на нього було зроблено вплив та звільнено на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України, а не за п. 1 ст. 40 КЗпП України чим відповідач звільнив себе від виплати вихідної допомоги скороченим працівникам.

Представник ТОВ «Медичний центр громадського здоров'я «Інновація»- Клименко Д.В. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що судом першої інстанції вірно надано оцінку доказам по справі та прийнято законне рішення.

В обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу зазначав, що заява ОСОБА_2 про звільнення містить його підпис, підставу для звільнення - угода сторін та дату звільнення, погоджену сторонами - день винесення наказу. Заява була прийнята відповідачем, що позивач не оспорює, і це свідчить про досягнення між сторонами домовленості про дату та підстави припинення трудового договору. Не оспорюється сторонами і факт, що між роботодавцем та позивачем не було взаємної згоди щодо скасування раніше досягнутої домовленості про звільнення, заява про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін позивачем також не подавалась, тому немає підстав для визнання такої угоди недійсною.

Крім того, трудова книжка позивачем була отримана у день звільнення 18.06.2018 року, остаточний розрахунок нарахований та виплачений позивачу 20.06.2018 року, що позивачем не спростовується.

Також, твердження позивача щодо скорочення штату працівників TOB «Медичний центр громадського здоров'я «Інновація» є безпідставними і надуманими, такими, що ґрунтуються на припущеннях та не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки у такому разі повинно було б прийнято рішення про скорочення штату працівників підприємства, мав би бути наказ, яким затверджено перелік виключених зі штатного розпису підприємства посад та професій у зв'язку зі скороченням штату та затверджено штатний розпис на 2018 рік у новій редакції з урахуванням виключених зі штатного розпису посад та професій. Проте, як вбачається зі штатного розкладу TOB «Медичний центр громадського здоров'я «Інновація» №6 від 01.06.2018р. та штатного розкладу №7 від 01.07.2018р., що надавались суду для ознайомлення, ніякого скорочення штату не було, перелік затверджених на підприємстві посад є сталим.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до ст. ст. 7, 19, 274, 368, 369 ЦПК України, зважуючи на відсутність обґрунтованих клопотань про наявність підстав для зміни встановленого ухвалою суду порядку апеляційного перегляду справи, розглядає справу за апеляційною скаргою Харківського національного медичного університетув порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставин справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не надані докази, які містять відомості про проведення на підприємстві скорочення чисельності та штату працівників. Отже, позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження своєї позиції, усі твердження ґрунтуються на припущеннях та не відповідають фактичним обставинам справи.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін.

Згідно роз'яснень, наданих у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (угода сторін), суди повинні з'ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.

При розірванні трудового договору за вказаною підставою обов'язковою умовою є волевиявлення обох сторін трудового договору та додержання таких умов: сторони не мають претензій один до одного, сторони не повинні виконувати будь-які додаткові дії, досягнута домовленість про дату і основу припинення відносин.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_2. на підставі заяви від 24.01.2018 року наказом № 07-20 від 24.01.2018 року був прийнятий на посаду охоронця у TOB «Медичний центр громадського здоров'я «Інновація» (а.с. 33).

24.01.2018 р. між TOB «Медичний центр громадського здоров'я «Інновація» в особі директора Клименка Д.В. та ОСОБА_2 було укладено трудовий договір (а.с. 34).

18.06.2018 р. ОСОБА_2 власноруч на ім'я директора TOB «Медичний центр громадського здоров'я «Інновація» була написана заява про звільнення з посади охоронця за згодою сторін (а.с. 35).

На підставі заяви ОСОБА_2 18.06.2018 р. було видано наказ № 27-20 про його звільнення з займаної посади охоронця з 18.06.2018 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) (а.с. 36).

Трудова книжка позивачем була отримана у день звільнення 18.06.2018 року та остаточний розрахунок нарахований та 20.06.2018 року виплачений ОСОБА_2

У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Однак, посилання ОСОБА_2 про те, що мало місце скорочення штату працівників, є безпідставним та ґрунтується на припущеннях, що підтверджується штатними розкладами, затвердженими директором підприємства на 01.06.2018 року та на 01.07.2018 року на момент звільнення позивача.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для розгляду справи, що їх наявність не відповідає її волі. Однак, посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що він написав заяву про звільнення під впливом обману, тиску або маніпуляції є безпідставними, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог.

Таким чином, власноручно підписана заява ОСОБА_2 від 18.06.2018 року свідчить про його волевиявлення на розірвання трудового договору за угодою сторін в розумінні п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України.

При цьому в наказі про звільнення зазначено, що ОСОБА_2 звільняється з роботи за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, за угодою сторін. Позивач отримав трудову книжку, а також грошові кошти нараховані при звільненні.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Доводи апелянта зводяться виключно до переоцінки доказів в справі, які були дослідженні судом першої інстанції з дотриманням вимог процесуального закону.

Не спростовують висновків суду першої інстанції також й інші доводи апеляційної скарги.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалені з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 26 квітня 2019 року

Головуючий: П.В. Кісь

Судді : О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина