Справа № 467/1095/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.03.2019 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого - судді Явіци І.В.

за участю секретаря судового засідання Андросової А.В.

позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії - Миколаївського обласного управління АТ "Державний ощадний банк України" про повернення безпідставно списаних коштів, -

ВСТАНОВИВ :

Вимоги позивача та доводи на їх обґрунтування

Позивач, подавши до Арбузинського районного суду Миколаївської області вказану позовну заяву, посилалась на те, що 26 грудня 2017 року між нею та відповідачем була укладена заява про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням платіжного засобу (платіжної картки) на отримання заробітної плати у ТВБВ №10014/109 філії - Миколаївське обласне управління ТА "Ощадбанк".

25 березня 2018 року на її картковий рахунок, відкритий в АТ "Ощадбанк" була нарахована заробітна плата за лютий місяць 2018 року у розмірі 7 999, 99 грн., однак відповідач 28 березня 2018 року без попередження та погодження із нею провів незаконне списання коштів у сумі 1 312, 51 грн. у рахунок погашення не існуючої заборгованості.

При цьому, як стверджує позивач, відповідач посилався на заборгованість за 19 грудня 2013 року, списав її без відповідного розпорядження і поза межами позовної давності, строк якої закінчився 19 грудня 2016 року, що є незаконним, адже відповідного судового рішення не існує, а вона особисто не надавала розпорядження про списання коштів.

На неодноразові письмові звернення до відповідача із цього питання, останній відмовив у поверненні списаної суми коштів, що й стало підставою для звернення до суду із цим позовом.

При цьому, як стверджувала позивач, відповідач повинен у таких випадках сплатити пеню в розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день, починаючи від дня переказу до дня повернення суми переказу на рахунок платника, якщо інша відповідальність не передбачена законом.

За таких обставин, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь : 1 312, 51 грн. - безпідставно списаних коштів з карткового рахунка ; 2 861, 27 грн. - пені в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок; 177, 19 грн. - 13,5 % за користування її коштами, згідно пропозиції Ощадбанку своїм клієнтам за зберігання коштів на депозитних рахунках та 1, 24 грн. Інфляційних витрат.

В подальшому позивач заявою від 15 листопада 2018 року зменшила розмір позовних вимог і просила суд стягнути з відповідача на її користь : 1 312,51 грн. незаконно списаних грошових коштів; 882,69 грн. - по прогресивному депозиту, який відповідач пропонує своїм клієнтам, якби ці кошти знаходились на депозитному рахунку ; 311,21 грн. - пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, а всього на загальну суму - 2 506, 41 грн.

Процесуальні дії у справі

Провадження за вимогами позивача було відкрите ухвалою судді Арбузинського районного суду від 16 жовтня 2018 року, розгляд справи постановлено проводити у порядку спрощеного провадження.

Позиція учасників справи

Позивач в судовому засіданні свої вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити та пояснила суду, що з 2017 року вона має відкритий рахунок в Ощадному банку, на який отримує заробітну плату. В березні 2018 року відповідач незаконно списав з нього 1 312, 51 грн., однак її звернення до нього з приводу повернення коштів не дали результату.

Працівники банку пояснили, що вона має заборгованість, яка утворилась у 2013 році, у той час, як згідно розрахунку банку заборгованість виникла в 2011 році. Але цього боргу не існує, так як банк нічого про нього не повідомляв. Просила застосувати позовну давність відносно вимог відповідача.

Позивач, при цьому наполягала на стягненні пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, згідно правил ст. 625 ЦК України, яка підлягає розрахунку за період з моменту списання коштів і до моменту винесення судового рішення.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про його дату, час і місце повідомлений належно, надав заяву про розгляду справи за його відсутності.

Крім того, відповідач, через свого представника, надав заяви по суті справи, із яких слідує, зокрема, із відзиву на позовну заяву, що він заперечує проти позову ОСОБА_1 через таке.

Так, відповідач посилається на те, що 28 червня 2007 року між ВАТ "Державний ощадний банк України" та позивачем був укладений договір про відкриття фізичній особі карткового рахунку та здійснення його розрахунково - касового обслуговування за дебетово - кредитною схемою.

За умовами цього договору, банк відкрив позивачу кредитну лінію з лімітом кредиту 1 000,00 грн. та сплатою процентів за користування ним у розмірі 8,5 %річних.

Станом на 28 березня 2018 року позивач мала заборгованість перед банком за користування цим кредитним лімітом у розмірі 1 312, 51 грн., із яких 880, 16 грн. - кредит, а 432, 35 грн. - проценти за користування кредитом.

Але 26 грудня 2017 року позивачем була підписана заява про приєднання № 607659 до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням платіжного засобу (платіжної карти), ( далі - Договір КБО), згідно п. 7.1 якого клієнт доручає банку, а банк набуває право здійснювати договірне списання коштів з карткового рахунка клієнта, відкритих на дату укладення цього договору або тих, що будуть відкриті в банку в національній та/або іноземній валюті, коштів у сумах, що відповідають розмірам грошових зобов`язань клієнта, які підлягають сплаті на підставі договору або інших договорів, укладених між клієнтом та банком або на підставі поза договірних зобов`язань, у тому числі й щодо повернення кредиту або несанкціонованого овердрафту.

Крім того, згідно п. 7.3. Договору КБО здійснення договірного списання є правом банку, а не обов`язком та не потребує схвалення таких дій клієнтом

Таким чином, відповідач посилався на те, що він правомірно здійснив списання грошових коштів в рахунок погашення заборгованості за договором № 74 про відкриття фізичній особі карткового рахунка та здійснення його розрахунково - касового обслуговування за дебетово - кредитною схемою від 28 червня 2006 року, позаяк, це було передбачено умовами Договору КБО, до яких приєдналась позивач.

Крім того, відповідач посилався на те, що сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора на одержання від боржника виконання зобов`язання як в судовому порядку, так і без використання судового примусу.

При цьому, Цивільний кодекс України не визначає сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання, а тому, приєднавшись до Договору КБО, ОСОБА_1. погодилась на виконання зобов`язання, яке випливає із договору № 74 про відкриття фізичній особі карткового рахунка та здійснення його розрахунково - касового обслуговування за дебетово - кредитною схемою шляхом доручення АТ "Ощадбанк" списання з її карткового рахунка грошових коштів в сумі заборгованості у добровільному порядку.

Крім того, відповідач заперечував посилання позивача на положення ст. 1061 ЦК України, як такі, що не можуть бути застосовані у даному випадку, оскільки регулюють правовідносини, що виникають з договору банківського вкладу, який між сторонами не укладався.

Вважав також необгрутнованою вимогу про стягнення пені та інфляційних витрат, так як щодо розміру останніх позивачем не надано розрахунку, а пеня підлягає стягненню з неналежного платника.

Просив задоволенні позову відмовити.

Установлені фактичні обставини справи і зміст правовідносин, що виникли між сторонами, з посиланням на докази, у тому числі й на докази, що відхилені судом та мотиви їх відхилення, а також оцінка аргументів, наведених учасникам справи

У свою чергу, суд, з`ясувавши позицію учасників справи, у тому числі й висловлену ними у заявах по суті справи, дослідивши надані позивачем та відповідачем докази, оцінивши їх з точки зору належності і допустимості, також достатності, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні доказів, з огляду на правову аксіому «Atrium habet se intromittere indicia prae se» (суд має справу з тими доказами, які перед ним), керуючись законом, при цьому, створивши учасникам справи всі необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання обов`язків, зробив такі висновки.

На підтвердження своїх вимог щодо незаконного списання коштів із рахунка, посилаючись на підписання заяви про приєднання № 607659 від 26 грудня 2017 року, позивач надала Заяву про приєднання № 607659 до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки)(далі - Заява про приєднання), яка підписана нею 19 червня 2018 року.

До позовної заяви, крім цього, додала обкладинку зі справи (без зазначення номера), розпочатої 26 грудня 2017 року, виписки з карткового рахунка станом на 30 березня 2018 року, на 03 квітня 2018 року та на 04 травня 2018 року.

Зокрема, із цих виписок вбачається, що 28 березня 2018 року із рахунку позивача було списано 1 312, 51 грн. на погашення кредитної заборгованості згідно умов заяви ДКБО по рахунку № 730.

Проте, жодних доказів щодо наявності/відсутності/закриття цього рахунку позивач суду не надала.

Таким чином, позивач фактично підтвердила лише сам по собі факт списання коштів у сумі 1 312, 51 грн., однак доказів на підтвердження інших обставин, на які посилалась як на підставу своїх вимог, суду не надала.

Тому за таких обставин, суд виходив із такого.

За визначенням ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

При цьому, належними є докази, що містять інформацію щодо предмета доказування ( ч.1 ст. 77 ЦПК України).

У свою чергу, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними ж доказами, є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи ( ст. 79 ЦПК України).

Водночас, імперативна вимога ч.1 ст. 81 ЦПК України зобов`язує сторону довести ті на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Та у даному випадку, позивач, посилаючись на обставини підписання нею заяви про приєднання від 26 грудня 2017 року, надала суду заяву про приєднання, підписану нею 19 червня 2018 року.

Цим самим, позивач позбавила суд можливості визначити умови заяви про приєднання від 27 грудня 2017 року, на які сама ж і посилалась у своїй позовній заяві.

Крім того, надані позивачем виписки по картковому рахунку дійсно містять дані про списання із її рахунку коштів у сумі 1 312, 51 грн. на погашення кредитної заборгованості згідно умов заяви Договору КБО.

Натомість, відповідач факту списання коштів у розмірі 1 312, 51 грн. із рахунку позивача не заперечував, більш того, визнав його, проте, надав суду заяву про приєднання № 607659 до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки), підписану позивачем 26 грудня 2017 року.

Щодо якої і йдеться у позовній заяві.

Та за п. 3.1. вказаної заяви про приєднання, позивач шляхом підписання цієї заяви беззастережно приєднується до Договору у редакції, яка на день підписання цієї заяви, розміщена на інтернет сторінці банку.

Втім, на підтвердження своїх заперечень відповідач додав Договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, затверджений постановою правління АТ "Ощадбанк" від 05 серпня 2015 року № 694 з наступними змінами і доповненнями і який містить відмітку про набрання ним чинності 15 березня 2018 року.

При цьому, відповідач посилався на п.7.1, 7.3. Договору КБО, які на його думку, свідчать про правомірність списання коштів.

Однак, чи діяли ці умови станом на момент підписання позивачем заяви про приєднання від 26 грудня 2017 року, сторонами не доведено, позаяк, позивач не надала редакції Договору, який діяв на момент підписання нею заяви (тобто, станом на 26 грудня 2017 року).

Таким чином, позивач взагалі не надала договір, до умов якого вона приєдналась заявою від 27 грудня 2017 року, що є порушенням обов`язку, встановленого ч.1 ст. 81 ЦПК України, а відповідач надав договір, умови якого визначені станом на 15 березня 2018 року.

Та як видно із переліку редакцій Договору КБО, він зазнавав змін, зокрема, вже після 26 грудня 2017 року, а саме : 26 січня 2018 року та 16 лютого 2018 року.

Тобто, фактично суд позбавлений можливості встановити дійсні умови Договору КБО, до яких приєдналась позивач шляхом підписання заяви про приєднання від 26 грудня 2017 року.

Як наслідок, суд не може перевірити законність чи незаконність списання коштів із рахунку позивача, так як сторони не дотримались обов`язку надати суду належні і достовірні докази обставин, на які вони посилаються, як то, позивач, як на підставу своїх вимог, а відповідач - як на підставу своїх заперечень.

Сам же по собі факт списання коштів із рахунку позивача, без підтвердження інших обставин, у тому числі наявності/відсутності з цього питання договірних домовленостей між сторонами, не може беззаперечно свідчити про неправомірність цього списання.

Зокрема, за положеннями ч. 1, 2 ст. 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження.

Водночас, грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Тож, висуваючи вимоги про повернення незаконно списаних коштів, без відповідного розпорядження позивача, вона мала обов`язок довести, що таке списання не було передбачене ніяким договором або ж суперечило його умовам, що у цьому випадку зроблено не було.

У свою чергу, позивач не надала суду жодної із редакції Договору КБО, у той час, як є клієнтом банку, а саму лише обкладинку із банківської справи, розпочатої 27 грудня 2017 року, відомості у якій, на переконання суду не є належними.

Тому, у цьому випадку, суд вважає за необхідне вказати на таке.

Під час вирішення питання розподілу тягаря доведення судом підлягають до застосування правила статей 12, 81,ЦПК України, згідно з якими кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Процес доведення полягає в обґрунтуванні того, що певні дії або події неодмінно мають своїми наслідками настання інших дій або подій, при цьому обставини вважатимуться встановленими за умови, що настання таких наслідків не є вірогідним, а є обов`язковим за таких обставин та за таких умов.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України ), а також практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ, за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред"явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов, доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов"язків, у тому числі, й щодо подання належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог.

Суд в оцінці поведінки та способу ведення справ позивачем має враховувати, що банк є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання певних правил та процедур, які є традиційними у цій сфері послуг, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ позивачем є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного усі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.

Але у даному випадку, суд взагалі був позбавлений можливості у встановлений законом процесуальний спосіб встановити реальність існування договірних правовідносин між сторонами на умовах, наведених позивачем у позовній заяві, а також встановити, що саме ці умови визначали правомірність чи неправомірність поведінки, у даному випадку, відповідача. Ураховуючи ще й той факт, що позов пред`явлений не банком, а його клієнтом.

Так як позивач на неодноразові запитання суду посилалась на те, що надала усі наявні у неї докази, у той час, як сам по собі факт списання коштів із її рахунку, без доведення умов та правил його обслуговування відповідачем, не свідчить про протиправність таких дій з боку відповідача. Знову ж таки, за тих чи інших умов, існування яких перед судом не доведено.

Тому, позивач не довела обставин, на які посилалась, а відповідач не спростував їх, а це свідчить про те, що усі сумніви та розумні припущення за таких обставин, не можуть тлумачитися судом саме на користь позивача.

За таких обставин, вимога ОСОБА_1 про повернення їй списаних коштів у сумі 1 312, 51 грн., не підлягає до задоволення у зв`язку із недоведеністю неправомірності таких дій відповідача, як наслідок, не можуть бути задоволені й інші висунуті нею вимоги, оскільки є похідними від вимоги про повернення коштів.

Щодо розподілу судових витрат

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову позивача, який звільнений від сплати судового збору, то останній не підлягає розподілу за правилами ст. 141 ЦПК України, а витрати понесені відповідачем компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України ( ч.7 ст. 141 ЦПК України).

А тому, з цих мотивів, керуючись ст.ст. 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії - Миколаївського обласного управління АТ "Державний ощадний банк України" про повернення безпідставно списаних коштів - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду безпосередньо або через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.В. Явіца