КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/5245/2019 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

23 квітня 2019 рокуКиївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Приходька К.П., Журби С.О.,

за участі секретаря Тимошевської С.І.,

розглянуши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Шевченківськогорайонного суду міста Києва від 06 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права власності,

УСТАНОВИВ:

у березні 2017 року ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, який обґрунтовував наступним.

З відповідачем ОСОБА_2 позивач перебував у шлюбі з 08.08.2014 р. Постійні відносини між ними розпочалися до офіційної реєстрації шлюбу, з січня 2014 року сторони почали вести спільне господарство, мали спільний бюджет та планували сімейне життя у шлюбі. Від шлюбу сторони мають спільну дитину - сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

18.06.2015 р. родина оформила право власності на житло - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, договір купівлі-продажу за згодою позивача було оформлено на дружину - ОСОБА_2

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 04.04.2016 року шлюб було розірвано.

Після розірвання шлюбу сторони не погодили варіант поділу спільного майна, а тому позивач вирішив звернутися до суду з метою здійснення такого поділу. Зважаючи на викладене, представник позивача просив суд в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, яка складається з трьох житлових кімнат, житлова площа квартири 43,10 кв. м., загальна площа 60,20 кв. м.; за ОСОБА_2 визнати право на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, яка складається з трьох житлових кімнат, житлова площа квартири 43,10 кв. м., загальна площа 60,20 кв. м.

30.08.2017 р. по справі було ухвалено заочне рішення, яким позов ОСОБА_4 було задоволено.

06.02.2018 р. задоволено заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30.08.2017 р. скасовано, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

ОСОБА_2, не погоджуючись з вимогами ОСОБА_4, звернулась із зустрічним позовом про визнання права приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 з наступних підстав. Грошові кошти, які були витрачені на купівлю спірної квартири, були отримані ОСОБА_2 від своєї матері ОСОБА_8 за договором позики 18.06.2015 р. Договір укладався на суму 70 000,00 доларів США, 35 000,00 дол. США з яких було витрачено на придбання квартири. ОСОБА_4 не приймав участі у купівлі майна, тому ОСОБА_2 вказує на те, що квартира придбана на її особисті кошти.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 06 грудня 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 житлова площа 43,10 кв. м., загальна площа 60,20 кв. м. В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1, житлова площа 43,10 кв. м., загальна площа 60,20 кв. м. Зустрічний позов ОСОБА_2 залишено без задоволення. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 2 805 грн. 53 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 через свого представника - ОСОБА_3 звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_4 - відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції надав невірну оцінку доказам, наданим відповідачем в його обґрунтування, зокрема письмовій розписці, яка підтверджує укладання договору позики. Крім того, зазначена судом сума продажу належної ОСОБА_8 квартири в розмірі 534 000,00 грн. не відповідає реальній ціні продажу, яку вказала в своїх поясненнях свідок ОСОБА_2, а саме - 70 000, 00 доларів США.

Відзивів на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України до суду апеляційної інстанції не надходило.

В судовому засіданні по розгляду апеляційної скарги відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 підтримали доводи апеляційної скарги, просили суд її задовольнити. Крім того, представником відповідача було заявлено клопотання про долучення до справи доказів, зокрема письмової заяви свідка ОСОБА_8 щодо обставин придбання спірної квартири та копію договору купівлі-продажу. Представник відповідача зазначив, що вказаний доказ до суду першої інстанції не подавався, оскільки ОСОБА_8 була викликана для надання показів в якості свідка в суді першої інстанції та мала наміри передати ці докази відповідачці, однак за станом здоров'я не змогла прибути в судове засідання.

Колегія суддів апеляційного суду, керуючись положеннями ч. 3 ст. 367 ЦПК України, дійшла висновку про відмову в задоволенні вказаного клопотання у зв'язку порушенням порядку надання доказів суду.

Позивач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки.

Заслухавши пояснення відповідача ОСОБА_2 та її представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в цілому відповідає.

Так, суд першої інстанції при розгляді вказаної справи встановив, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.08.2014 року.

Від шлюбу сторони, і це підтверджується копією свідоцтва про народження, що його видано відділом реєстрації актів цивільного стану Солом»янського районного управління юстиції у м. Києві, мають неповнолітню дитину - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 04.10.2016 року шлюб між сторонами було розірвано.

Також встановлено, що сторонами у під час перебування шлюбі було придбано трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 60,20 кв.м, жилою - 43,10 кв.м, що підтверджується Договором купівлі-продажу від 18.06.2015 р., що його посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Падалкою Р.О.

Як свідчить долучена до матеріалів справи копія договору купівлі - продажу, покупцем квартири виступила ОСОБА_2(а.с. 10-11)

За домовленості сторін, як свідчить договір, продаж квартири здійснено за 841 785 грн. 00 коп.

За загальним правилом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц та від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до положень ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірне майно, а саме квартира АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу.При визначенні часток у спільному сумісному майні, суд першої інстанції врахував, що дитині сторін - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, який після розірвання шлюбу проживає з матір'ю, встановлено діагноз, щопотребує додаткових умов для облаштування життя та розвиткудитини, значних витрат на лікування, у зв'язку з чим збільшив частку відповідачки в спільному сумісному майні сторін.

Позивач ОСОБА_4 з рішенням суду першої інстанції погодився, апеляційної скарги не подав.

Відповідач ОСОБА_2 в доводах апеляційної скарги зазначила, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не надав належної оцінки поданим нею доказам, які підтверджують, що спірна квартира була придбана за її особисті кошти.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Пунктами 1-3 частини 1 статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Так, звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_2 зазначала, що квартира придбана за її особисті кошти, які отримані нею від своєї матері - ОСОБА_8 на підставі договору позики.

За договором позики, відповідно до ст. 1046 ЦК України одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За положеннями ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

На підтвердження укладання договору позики позивачем за зустрічним позовом надано копію розписки, зміст якої свідчить: ОСОБА_2 зобов'язується у строк до 01.01.2018 року повернути ОСОБА_8 суму у розмірі 70 000,00 доларів США, які отримала в борг від неї 18.06.2015 р. для придбання своєї квартири за адресою: АДРЕСА_1, за вирахуванням повернутих на сьогоднішній день 3 100,00 доларів США.(а.с. 103)

Дата складання розписки - 23.09.2017 р.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використано в інтересах сім'ї.

З огляду на вказане, навіть якщо брати до уваги факт укладення ОСОБА_2 договору позики із матір'ю 18.06.2015 року, кошти від якого були використані в інтересах сім'ї, це може свідчити лише про виникнення у подружжя спільного зобов'язання за вказаним договором.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

З матеріалів справи вбачається, що договір купівлі-продажу спірної квартири укладено ОСОБА_2 зі згоди іншого з подружжя - ОСОБА_4, про що він надав відповідну нотаріально посвідчену заяву.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, як це визначено ч. 1 ст. 81 ЦПК України.

При цьому за приписами ч.ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідач ОСОБА_2 не надала суду доказів, які б підтверджували, що спірна квартира була придбана нею не в інтересах сім'ї.

Отже, за встановлених у справі обставин, оскільки спірна квартира придбана під час перебування сторін у шлюбі, вона є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідачем, в силу її процесуального обов'язку, не спростовано презумпцію спільної сумісної власності та не доведено, що указане нерухоме майно є її особистою власністю.

Беручи до уваги вищенаведене, апеляційний суд вважає правильними висновки суду першої інстанції, що надані ОСОБА_2 докази не є достатніми для висновку про те, що спірна квартира є її особистою власністю, а тому підстави для задоволення зустрічного позову відсутні.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Положеннями ч.1 ст.375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що судом першої інстанції повно з'ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права та не допущено порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення спору по суті, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківськогорайонного суду міста Києва від 06 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 травня 2019 року.

Суддя-доповідач Д.О.Таргоній

Судді: С.О.Журба

К.П.Приходько