Єдиний унікальний номер: 223/120/19
Провадження номер: 2/223/134/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 р. м. Вугледар

Вугледарський міський суд Донецької області в складі: головуючого судді Дочинця С.І., при секретарі Лифенко Н.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Вугледарського міського суду Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до відповідачки ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони з 01 грудня 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 27 березня 2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. Мешкаючи однією сімєю сторони мали спільний бюджет, вели спільне господарство. За спільні кошти сторони придбали: двокамерний холодильник LG 16200,00 гривень; холодильник LG морозильна камера 15000,00 гривень; пральну машину LG 10800,00 гривень; телевізор SONY 15500,00 гривень; відеокамеру SONY 12900,00 гривень; мікрохвильову піч Samsung 3900,00 гривень; мультиварку 2450,00 гривень; праску з тефлоновою підошвою 1500,00 гривень; гараж №81 в автомобільному кооперативі «Лада Вугледар», оформлена на ОСОБА_3, - 16000,00 гривень; двоповерхове ліжко 12500,00 гривень; диван 6800,00 гривень; дві шафи-купе загальною вартістю 25000,00 гривень, по 12500,00 гривень кожна; стіл кухонний 4500,00 гривень.

За спільні кошти був здійснений ремонт квартири за адресою: АДРЕСА_1, на загальну суму 30000,00 гривень, придбані дві двері вартістю по 7500,00 гривень кожна, на загальну суму 15000,00 гривень. Також придбані пластикові вікна на суму 11500,00 гривень.

Позивач просить суд поділити спільне майно, яке є обєктом спільної сумісної власності:

- визнати за відповідачкою право особистої власності на: холодильник LG морозильна камера 15000,00 гривень; відеокамеру SONY 12900,00 гривень; мікрохвильову піч Samsung 3900,00 гривень; мультиварку 2450,00 гривень; праску з тефлоновою підошвою 1500,00 гривень; гараж №81 в автомобільному кооперативі «Лада Вугледар», оформлена на ОСОБА_3, - 16000,00 гривень; двоповерхове ліжко 12500,00 гривень; диван 6800,00 гривень; дві шафи-купе загальною вартістю 25000,00 гривень; стіл кухонний 4500,00 гривень;

- визнати за позивачем право особистої власності на: двокамерний холодильник LG 16200,00 гривень; пральну машину LG 10800,00 гривень; телевізор SONY 15500,00 гривень.

Окрім того, просив суд вирішити питання розподілу судових витрат.

Позивач ОСОБА_1 усудове засідання не з'явився, про дату, місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою про отримання судової повістки про виклик до суду. Надав суду заяву в якій просив суд справу розглянути за його відсутності, вимоги позову підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Окрім того, просив суд покласти на відповідачку витрати зі сплати судового збору.

Від відповідача на адресу суду надійшов відгук на відзив, згідно з яким ОСОБА_1 заперечує проти залучення до участі у справі в якості третьої особи ОСОБА_3, оскільки її участі не вплине на вирішення спору про поділ спільного майна подружжя. Зауважив, що не дивлячись на те, що включає у перелік майна, що підлягає поділу між сторонами гараж №81 в автомобільному кооперативі «Лада-Вугледар», який оформлений на ОСОБА_3, однак ОСОБА_1 не претендує на зазначений гараж та просить виділити його у власність відповідачці.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 в судове засідання не зявились, про місце, дату та час розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується розпискою про повідомлення дати та часу слухання справи, розписками про отримання судових повісток про виклик до суду. Від представника відповідачки ОСОБА_4 надійшло до суду письмове клопотання про розгляд справи за її відсутності та відсутності її довірительки ОСОБА_2

Відповідачкою надано до суду письмовий відзив на позовом, згідно з яким остання заперечує проти задоволення вимог позову, вважає їх необґрунтованими. Враховуючи вартість майна, яке позивач просить визнати за ним, а також за ОСОБА_2, останній просить суд відступити від принципу рівності часток, однак не надає обґрунтування такого варіанту розподілу майна та відповідно, права на отримання компенсації вартості своєї частки від іншого з подружжя. Зазначила, що позивач включає в обсяг спільного майна подружжя гараж №81 в автомобільному кооперативі «Лада-Вугледар», який оформлений на ОСОБА_3, однак остання не є стороною у справі та має бути залучена до участі у справі в якості третьої особи. Окрім того, до позовної заяви не долучено документи, що підтверджують придбання сторонами переліченого майна у період спільного проживання.

Вирішуючи питання щодо залучення до участі у даній цивільній справі в якості третьої особи ОСОБА_3, суд виходить з того, що сторонами не наданого жодного належного доказу на підставі якого суд мав би можливість встановити чи дійсно на час розгляду справи спірний гараж №81 в автомобільному кооперативі «Лада-Вугледар» наявний у сторін чи будь-яких третіх осіб, а також визначити кому саме та на якій підставі належить зазначене майно, у звязку з чим суд не має можливості встановити чи вплине рішення суду у даній цивільній справі на права та обовязки ОСОБА_3, а тому не вбачає будь-яких правових підставі для залучення ОСОБА_3 до участі у даній справі в якості третьої особи.

Суд, дослідивши матеріали справи, вивчивши наданий відповідачкою відзив на позовну заяву, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 27 березня 2017 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, який був зареєстрований 01 грудня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Вугледарського міського управління юстиції Донецької області.

Даним рішенням суду встановлено, що сімейні відносини між сторонами припинені, вони не ведуть спільного господарства з 2016 року (а.с. 5-7, 15-17).

Згідно посвідки на постійне проживання позивача серії ДН №081-54 від 12 лютого 2011 року, ОСОБА_1 у 2005 році приїхав з Азербайджану до міста Вугледара Донецької області, України, та мешкав за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8, 18).

Сторонами не надано до суду та не долучено до матеріалів даної цивільної справи будь-яких інших доказів та/або документів.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно статті 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 Сімейного кодексу України (далі СК України) розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Зазначене, узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у п. п. 22, 23, 24 постанови Пленуму №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»та у постанові від 18 травня 2016 рокувинесеній по справі № 6-3037цс15.

Статтями 12, 13, 81 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2018 року по справі №521/6687/17.

З огляду на вищевикладене, всебічна, повна, обєктивна та безпосередня оцінка, як сукупності наданих до суду доказів та документів, так і кожного доказу окремо, не надають можливості встановити, що майно зазначене позивачем як таке, що підлягає розподілу між подружжям, дійсно наявне на час розгляду справи у сторін або перебуває у будь-яких третіх осіб.

Окрім того, враховуючи, що суд розглядає справи не інакше як на підставі доказів, поданих учасниками, з матеріалів справи неможливо з достовірністю ідентифікувати жодний з зазначених у переліку речей, які підлягають розподілу, а також неможливо встановити дійсну вартість спірного майна на час розгляду справи, а як наслідок і визначити розмір часток розподіленого між подружжям майна.

Більш того, за наявними матеріалами справи суд позбавлений можливості визначити джерело грошових коштів, за які спірне майно було придбано, неможливо встановити особу покупця, час та місце їх придбання.

З огляду на викладене, враховуючи положення вищезазначених норм чинного законодавства та аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що неможливість: встановити наявність спірного майна у сторін та/або третіх осіб; ідентифікувати речі, включені позивачем до спірного майна; встановити їх дійсну вартість на час розгляду справи; визначити джерело грошових коштів, особу покупця, час та місце придбання спірного майна, унеможливлює його розподіл між сторонами, тому суд приходить до висновку про доцільність та необхідність відмовити в задоволенні вимог позову.

Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідачки судових витрат з оплати судового збору, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на викладене, приймаючи до уваги, що суд дійшов висновку про не доцільність задоволення вимог позову ОСОБА_1 в повному обсязі, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, суд не вбачає будь-яких правових підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача витрат зі сплати судового збору, а тому в дані частині вимог позову слід відмовити.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи вище викладене, керуючись ст.ст. 60, 61, 68-72 Сімейного кодексу України, п. 22, 23, 24 постанови Пленуму №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»,ст. ст. 12, 13, 76-83, 247, 258, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні вимог позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Донецького апеляційного суду через Вугледарський міський суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Вугледарського

міського суду Донецької області ОСОБА_5