Провадження № 2/161/70/19
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2019 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі:

головуючого судді Рудської С.М.

при секретарі Ярмолюк В.С.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення з житлового будинку

В С Т А Н О В И В:

Позивач 19.12.2018 року звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначив, що він є власником житлового будинку № 5 по вул. Садівська в смт. Торчин Луцького району (далі будинок). Вказаний будинок був подарований йому батьком та на даний час використовується ним у власних інтересах та інтересах його сімї. Після набуття права власності на будинок, він також приватизував земельну ділянку для його обслуговування. Попри ту обставину, що за адресою належного йому житлового будинку ніхто не зареєстрований на постійне місце проживання, однак у ньому фактично проживає відповідачка у справі, яка не є членом його сімї та приходиться зовсім чужою людиною. Жодних договорів найму будинку між ним та ОСОБА_4 укладено не було, а відтак остання проживає у даному житловому приміщенні без будь-яких на те правових підстав. Факт проживання відповідачки у будинку порушують його право власності на нерухоме майно, що позбавляє його можливості користуватися та розпоряджатися власністю на власний розсуд, зокрема й здійснювати ремонтні роботи у будинку. Враховуючи викладене, а також те, що ОСОБА_4 не бажає в добровільному порядку виселятися з належного йому на праві власності будинку, просить суд усунути йому перешкоди в користуванні будинком шляхом виселення з нього відповідачки без надання іншого житла та стягнути з останньої в його користь судові витрати по справі.

05.02.2019 року відповідачкою було подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якої ОСОБА_4 просить відмовити в задоволенні позову виходячи з наступного. Зазначила, що вона дійсно не являється членом сімї позивача. В даному будинку вона проживає з 2002 року. За життя батька позивача ОСОБА_5, вона, з його дозволу, вселилася у будинок, оскільки в ньому ніхто не проживав, та мала намір в подальшому придбати спірне житлове приміщення. Посередником цієї угоди була ОСОБА_6, яка раніше працювала секретарем в радгоспі ім. Шевченка в с. Буяни. ОСОБА_6 стверджувала, що будинок знаходиться на балансі радгоспу, однак будь-яких дій зі сторони останньої щодо виготовлення документації для вчинення правочину (купівлі будинку) вчинено не було. З приводу вищевказаних неправомірних дій згаданих осіб, вона зверталася із відповідною заявою до Луцького РВП Луцького ВП ГУНП у Волинській області. З моменту вселення у спірний будинок, їй ніхто не ставив вимоги про його звільнення, при цьому вона надіялася, що ОСОБА_5 виконає обіцянку щодо продажу житла. Вказала, що у 2002 році з її ініціативи та за її кошти житловий будинок було приєднано до електромережі, а в 2019 році даний договір було переукладено, однак протягом усього цього часу вона сплачувала платежі за спожиту електроенергію. Крім того, право власності на будинок № 5 по вул. Садівській в смт. Торчин Луцького району ОСОБА_5 набув 25.11.2016 року в порядку спадкування, згідно судового рішення. Однак, в лютому 2017 року було проведено вибіркове впорядкування нумерації житлових будинку по вул. Садівській в смт. Торчин Луцького району, згідно якої номери житлових будинків № 5 та № 7 було змінено на № 3-А та № 5 відповідно, а тому незрозумілою є вимога позивача про її виселення з будинку № 5 (який раніше був № 7). Разом з тим, ОСОБА_3 спірним будинком не користується та фактично проживає разом зі своєю сімєю в житлі його дружини. Тому, позивач на даний час забезпечений житлом, а його твердження про необхідність проживання у будинку разом зі своєю сімєю, яка складається з пяти чоловік, не відповідає дійсності, оскільки у вказаному житловому приміщенні відсутні туалет та ванна, а загальна житлова площа становить 17.1 кв.м. Також зазначила, що у її власності іншого житла немає, оскільки житловий будинок, де вона зареєстрована, відсутній в натурі, а тому позовні вимоги ОСОБА_3 є безпідставними (а.с. 37-41).

В судовому засіданні представник позивача надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, просила позов задовольнити у повному обсязі. Додаткова зазначила, що розбіжність у нумерації будинків по вул. Садівській в смт. Торчин Луцького району немає ніякого значення для даного спору, оскільки в ОСОБА_3 наявні правовстановлюючі документи саме на будинок № 5 за вищевказаною адресою. Разом з тим, відповідачкою не надано будь-яких доказів того, що вона проживає саме по вул. Садівська, 7, що у смт. Торчин Луцького району. Стверджує, що ОСОБА_5 (батько позивача) надав дозвіл на вселення ОСОБА_4 у спірний будинок близько 7-ми років тому, а тому твердження відповідачки про інше є надуманими. В свою чергу, позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовані, зокрема, положенням ст. 109 ЖК України, яким закріплено можливість виселення особи без надання іншого житлового приміщення.

Представник відповідача заперечував щодо задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просив у задоволенні позову відмовити. Також зазначив, що відповідачка була вселена у спірне житло з дозволу батька позивача в 2002 році, при цьому маючи намір в подальшому придбати будинок. На виконання усних домовленостей щодо майбутньою угоди купівлі-продажу будинку, ОСОБА_4 передала ОСОБА_5 400 дол. США завдатку. Вказав, що на даний час відповідачка у спірному будинку не прописана, в свою чергу факт проживання ОСОБА_4 у належному позивачу житлі не заперечується.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків.

Як вбачається з договору дарування житлового будинку від 23.02.2018 року,посвідченого приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрованого в реєстрі за № 86, ОСОБА_5 (дарувальник), передав у власність ОСОБА_3 (обдарованому), житловий будинок № 5 з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по вул. Садівській, що в смт. Торчин Луцького району (а.с. 14-15).

Факт набуття у приватну власність ОСОБА_3 вищевказаного житлового будинку, також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 115099694 від 23.02.2018 року (а.с. 16).

Про наявність спірного житлового будинку в натурі свідчить технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок № 5 по вул. Садівська в смт. Торчин Луцького району, виготовлений 26.06.2017 року, інвентаризаційна справа № 551 (а.с. 17-20).

Житловий будинок за адресою: Луцький р-н, смт. Торчин, вул. Садівська, 5, розташований на земельній ділянці площею 0,12 га, кадастровий номер :01:001:1818, яка належить на праві власності ОСОБА_3 Дана обставина підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 146106051 від 20.11.2018 року (а.с. 23).

Як вбачається з будинкової книги А № 166820 для прописки (реєстрації громадян, які проживають в ІНФОРМАЦІЯ_1, у даному житловому приміщенні будь-які особи не зареєстровані (а.с. 21-25).

З довідки Торчинської селищної ради Луцького району № 3327 від 11.12.2018 року вбачається, що за адресою: вул. Садівська, 5, в смт. Торчин Луцького р-ну Волинської обл., який належить на праві власності ОСОБА_3, фактично проживає без реєстрації ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 26).

Вищевказані обставини підтверджуються письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи та сторонами не заперечуються.

Позивач у своїй позовній заяві зазначає, що фактичне проживання ОСОБА_4 у житловому будинку, який належить йому на праві приватної власності, створює йому перешкоди у безперешкодному володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом достовірно встановлено, що ОСОБА_8 є власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: Луцький р-н, смт. Торчин, вул. Садівська, 5.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, ОСОБА_4 не є членом сімї ОСОБА_3

Так, права власника житлового будинку, визначені ст. ст. 317, 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

З аналізу вищевказаних норм чинного законодавства у їхньому взаємозвязку слід зробити висновок, що власник майна має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Як було встановлено під час розгляду даної справи, відповідачка ОСОБА_4 проживала у спірному житловому будинку як на момент зміни його власника, так і продовжує проживати у вказаному житлі по даний час.

З вищенаведеного слідує, що факт проживання відповідачки в спірному будинку після зміни власника за умови відсутності для того передбачених законодавством підстав, є сам по собі достатнім доказом вчинення перешкод позивачу з боку останньої в здійсненні його права на користування та розпорядження своїм майном, яке є абсолютним.

Права відповідача на користування нею спірним будинком, власницею якого вона не являється, були похідними від прав колишнього власника цього житлового приміщення, а припинення права власності у колишнього власника, тягне за собою втрату права користуватися житлом й особами, які були вселені за згоди останнього.

Той факт, що відповідач ОСОБА_4 тривалий час проживає в будинку, сплачує комунальні послуги за користування ним, а також, що між нею та колишнім власник спірного житла в усній формі було досягнуті домовленості щодо укладення угоди купівлі-продажу будинку, жодним чином не впливають на вирішення даного спору.

Доводи відповідача та її представника про те, що в даному випадку має місце плутанина з номерацією будинків по вул. Садівській в смт. Торчин, що будинок в якому проживає відповідач має № 7, на обгрунтованність позовних вимог ОСОБА_3 не впиває, оскільки представником відповідача в судовому засіданні визнано, що відповідач ОСОБА_4 фактично проживає в будинку, що належить на праві приватної власності позивачу ОСОБА_3

Стаття 109 ЖК України вказує, що виселення із жилих приміщень допускається з підстав, встановлених законом та в судовому порядку.

Положення ст. ст. 98 та 116 ЖК України передбачають підстави виселення, зокрема тимчасових жильців, оскільки після того, як особа, до якої вони вселились, позбулась права власності, вони стали тимчасовими жильцями.

Отже, судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 є новим законним власником спірного будинку, який не давав згоди на вселення у нього відповідачки ОСОБА_9 яка була вселеною та проживає у будинку зі згоди колишнього власника ОСОБА_5 Тривалий строк користування відповідачкою спірним житлом, належна сплата останньою комунальних послуг, враховуючи зміну власника, членом сім'ї якого вона не є, не може бути підставою для відмови у захисті прав нового власника на користування та розпорядження житловим приміщенням, а тому наявні всі правові підстави для виселення відповідачки з квартири житлового будинку № 5 по вул. Садівська в смт. Торчин Луцького району Волинської області.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення з житлового будинку без надання іншого житла підлягають до задоволення.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Позивачем при зверненні до суду з даним позовом було сплачено судовий збір в розмірі 704,80 грн. (а.с. 28), а тому вказані витрати слід відшкодувати останньому за рахунок відповідачки.

На підставі ст. 109 ЖК України, ст.ст. 16, 321, 391 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 77-81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення з житлового будинку задовольнити.

Усунути ОСОБА_3 перешкоди в користуванні належним йому на праві приватної власності житловим будинком № 5 по вул. Садівська в смт. Торчин Луцького району Волинської області шляхом виселення з нього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, без надання іншого жилого приміщення.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в сумі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України - з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на рішення суду всіма учасниками справи. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення у повному обсязі складено 25 квітня 2019 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області ОСОБА_10