ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1990/19 Справа № 175/326/18 Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж.М. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2019 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Союз-Спецтехніка» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку

за апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

31 січня 2018 року позивач звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, який уточнив 03 травня 2018 року, та просив суд визнати незаконним та скасувати наказ №5 від 02 січня 2018 року про звільнення його з роботи, поновити його на посаді начальника відділу матеріально-технічного забезпечення у ТОВ «Союз-Спецтехніка», зробивши відповідний запис у трудову книжку, стягнути з ТОВ «Союз-Спецтехніка» на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з розрахунку 696,46 грн./день, починаючи з 03 січня 2018 року по день винесення рішення суду, та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 01 вересня 2015 року його прийнято на роботу до ТОВ «Союз-Спецтехніка» на посаду провідного інженера з підготовки виробництва за переведенням з ТОВ «Виробниче підприємство «Агро-Союз». 19 травня 2016 року його було переведено на посаду начальника відділу матеріально-технічного забезпечення. У грудні 2017 року його повідомили, що на ТОВ «Союз-Спецтехніка» було проведено службове розслідування, в ході якого встановлено факти зловживання фінансовими ресурсами підприємства, що видавалися на закупівлю товарно-матеріальних цінностей, а також виникнення істотної дебіторської заборгованості з його, ОСОБА_1, вини. Наказом №5 від 02 січня 2018 року позивача було звільнено з посади начальника відділу матеріально-технічного забезпечення за п. 2 ст. 41 КЗпП України - в звязку з втратою довіри. Вважає, що такі дії відповідача не відповідають трудовому законодавству, а його звільнення є незаконним (а.с. 4-9, 223-228 том 1).

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Союз-Спецтехніка» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку - відмовлено (а.с. 7-15 том 2).

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с. 19-27 том 2).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що на підставі наказу директора ТОВ «Союз-Спецтехніка» ОСОБА_2 від 28 грудня 2017 року №59 (а.с. 80 том 1), на підприємстві було проведено службове розслідування відносно керівника відділу матеріально-технічного забезпечення - ОСОБА_1 для встановлення причин безпідставного перерахування грошових коштів постачальнику ТОВ «Стілброк» у звязку з проведеною перевіркою дебіторської заборгованості підприємства та виявленням факту безпідставного перерахування грошових коштів постачальнику.

Згідно висновку, складеного 29 грудня 2017 року за результатами службового розслідування, комісією було запропоновано начальника відділу матеріально-технічного забезпечення ТОВ «Союз-Спецтехніка» ОСОБА_1, який у відповідності зі своїми функціональними обовязками повинен розподіляти фінансові ресурси, виділені для закупівлі ТМЦ і який грубо порушив вимоги своєї посадової інструкції, допустивши не оптимальне використання фінансових ресурсів підприємства та виникнення суттєвої дебіторської заборгованості, звільнити у звязку з втратою довіри (а.с. 15-16 том 1).

Наказом т.в.о. директора ТОВ «Союз-Спецтехніка» від 02 січня 2018 року №5, начальника відділу матеріально-технічного забезпечення ТОВ «Союз-Спецтехніка» ОСОБА_1 було звільнено 02 січня 2018 року з займаної посади відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 41 КзпП України (а.с. 17 том 1).

02 січня 2018 року ОСОБА_1 отримав під підпис копію наказу про звільнення та належним чином оформлену трудову книжку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення ОСОБА_1 відбулося за наявності всіх необхідних умов для застосування п. 2 ч. 1 ст. 41 КзпП України, а тому дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання незаконним та скасування наказу про його звільнення та поновлення на посаді начальника відділу матеріально-технічного забезпечення у ТОВ «Союз-Спецтехніка», стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, задоволенню не підлягають.

Із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у разі винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довіря до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Тобто розірвання трудового договору за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довіря до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Правовий аналіз цієї норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обовязкової умови для звільнення працівника; звільнення з підстави втрати довіря може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довіря (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Як роз'яснено в абзаці другому п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», звільнення з підстав втрати довіри суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом та ін.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довіри (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довір'я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов'язані з їх роботою.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що застосування до працівника п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України можливе тільки у разі одержання ним під звіт грошових чи товарно-матеріальних цінностей та проведення операцій з ними, однак, як зазначає позивач, ні посадова інструкція, ні правила внутрішнього трудового розпорядку, ні інший документ, що регулював його діяльність, не передбачали отримання ним товарно-матеріальних цінностей і як наслідок, підстава звільнення, зазначена в п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП, не може бути до нього застосована.

Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, а також питання щодо віднесення позивача до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку повинен зясувати: чи становить виконання операцій, повязаних з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обовязків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.

Особи, які безпосередньо обслуговують грошові і товарні цінності, - це переважно особи, які займаються прийманням, збереженням, транспортуванням і розподілом матеріальних цінностей, наприклад, продавці, касири, завідувачі базами тощо, а також особи, які застосовують в процесі виробництва передані ним цінності.

Під термінами «зберігання», «обслуговування» і «розподіл цінностей» слід розуміти широке коло операцій по експедиції чи по відпусканню цінностей, у тому числі не пов'язаних з безпосереднім їх обслуговуванням. За загальним правилом такі працівники у разі нестачі матеріальних цінностей несуть повну матеріальну відповідальність на підставі письмових договорів чи спеціальних законів.

Для вирішення питання про те, чи відноситься працівник до осіб, які безпосередньо обслуговують грошові, товарні чи культурні цінності, необхідно докладно ознайомитися з колом його обов'язків, які визначаються відповідними посадовими інструкціями та положеннями. В кожному конкретному випадку необхідно з'ясувати, чи становить виконання операцій, що пов'язані з обслуговуванням цінностей, основний зміст їх трудових обов'язків, чи носить виконання ними вказаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей. Обов'язок по обслуговуванню цінностей може бути передбачений тарифно-кваліфікаційними довідниками, посадовими інструкціями та іншими нормативними актами.

Отже, у кожному конкретному випадку суд повинен дослідити всі обставини щодо виконання працівником своїх посадових обовязків.

Розділом 2 Посадової інструкції керівника відділу матеріально-технічного забезпечення ТОВ «Союз-Спецтехніка» передбачено, що керівник відділу виконує обовязки: організовує забезпечення виробничого підприємства товарно-матеріальними цінностями; складає та коректує план-графік поставок на місяць, на квартал, на півріччя; контролює їх дотримання; розподіляє виділені фінансові ресурси; веде встановлену звітність про матеріально-технічне забезпечення виробництва.

Згідно розділу 4 Посадової інструкції, керівник відділу згідно посадової інструкції несе наступну відповідальність: за неналежне виконання та невиконання своїх посадових обовязків, які передбачені даною інструкцією, - в межах, встановлених діючим законодавством України про працю.

За загальним правилом фінансові ресурси підприємства це сукупність грошових коштів, сформованих із метою фінансування розвитку підприємства в майбутніх періодах. Фінансові ресурси забезпечують безперебійність виробничої діяльності субєкта господарювання, що значною мірою досягається за рахунок синхронізації їх надходження і витрачання. А тому важливим завданням при визначенні напрямів використання фінансових ресурсів підприємства є їх оптимізація та раціональний перерозподіл.

Отже, основним завданням керівника відділу матеріально-технічного забезпечення ТОВ «Союз-Спецтехніка» - є належне та своєчасне забезпечення підприємства всіма необхідними для його діяльності матеріальними ресурсами необхідної якості, у звязку з чим він здійснює їх пошук в строки і в обємах згідно замовлень виробничих підрозділів підприємства. Вказана ціль досягається шляхом підготовки та укладення договорів з постачальниками, узгодження умов і строків поставки.

Таким чином, виконання вказаних обовязків керівника щодо закупівлі матеріальних ресурсів неможливе без використання грошових коштів підприємства, у звязку з чим його основними завданнями також є розподіл фінансових ресурсів відповідача для оплати товарів на умовах узгоджених договорів та із дотриманням законних прав та інтересів підприємства, а також принципів оптимізації коштів та їх раціонального використання.

Вказані висновки кореспондуються із Положенням про відділ матеріально-технічного забезпечення ТОВ «Союз-Спецтехніка» (а.с. 73-79 том 1).

Згідно п.1.5 Положення про відділ матеріально-технічного забезпечення ТОВ «Союз-Спецтехніка», керівник відділу керує всією діяльністю відділу, несе персональну відповідальність за своєчасне та якісне виконання покладених на відділ задач та функцій. Основними завданнями відділу матеріально-технічного забезпечення, згідно Положення, є: забезпечення виробничих підрозділів підприємства матеріально-технічними ресурсами, що включає в себе, зокрема, визначення потреби в матеріальних ресурсах (п. 3.1.1.), розподіл коштів, виділених на придбання матеріальних ресурсів, і контроль за їх витратами (п. 3.1.5.); підготовка і укладення договорів на поставку матеріально-технічних ресурсів, що включає: узгодження умов та строків поставки матеріальних ресурсів (п. 3.2.2.), контроль за правильністю пред'явлених рахунків та інших розрахункових документів постачальників і забезпечення своєчасної передачі цих документів для оплати (п. 3.2.6.).

Відповідно до п. 5.2.4 Положення про відділ матеріально-технічного забезпечення ТОВ «Союз-Спецтехніка», керівник відділу несе відповідальність за використання коштів, виділених на придбання матеріально-технічних ресурсів.

Згідно Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, затвердженого Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 16.02.1998 року №24, керівник відділу матеріально-технічного постачання належить до професійної групи «Керівники». У Випуску 1 «Професії працівників, які є загальними для всіх видів економічної діяльності», розділі 1 «Професії керівників, професіоналів, фахівців та технічних службовців, які є загальними для всіх видів економічної діяльності», підрозділ 39 визначає завдання та обовязки начальника відділу матеріально-технічного забезпечення. Зокрема, начальник відділу матеріально-технічного забезпечення організовує забезпечення підприємства всіма необхідними для його виробничої діяльності матеріальними ресурсами (сировиною, матеріалами, напівфабрикатами, конструкціями, паливом, комплектуючими виробами, інструментом запасними частинами, спецодягом, господарчим інвентарем і таке інше); бере участь в узгодженні умов і укладанні договорів поставок з матеріально-технічного забезпечення підприємства; забезпечує своєчасну і цілковиту реалізацію виділених фондів і планів забезпечення згідно з установленою кількістю, якістю та комплектністю; виконує роботу, пов'язану з підготовкою претензій до постачальників у разі порушення ними договірних зобов'язань, узгоджує з постачальниками зміни умов укладання договорів.

Відповідно до п. 3.1 Посадової інструкції ОСОБА_1, керівник відділу матеріально-технічного забезпечення самостійно визначає форми і механізми своєї діяльності.

Таким чином, єдиний порядок розподілу коштів, виділених відділу матеріально-технічного забезпечення, та форма звітування щодо їх використання посадовою інструкцією чи положенням про відділ не визначені, та,відповідно, самостійно визначалися керівником відділу.

В ході проведення службового розслідування 29 грудня 2017 року комісією було відібрано пояснення у керівника фінансово-економічної служби ТОВ «Союз-Спецтехніка» ОСОБА_3, який надав розяснення щодо порядку виконання керівником відділу матеріально-технічного забезпечення ОСОБА_1 своїх обовязків, а саме: у звязку із обмеженням фінансових ресурсів, директор підприємства щоденно після надходження грошових коштів на підприємство встановлює ліміти витрат для служб і підрозділів товариства. Після цього керівники служб та відділів самостійно здійснюють розподіл виділених їм ресурсів на виконання своїх завдань та основних обовязків. Розподіл фінансових ресурсів, виділених для відділу матеріально-технічного забезпечення на закупівлю товарно-матеріальних цінностей, здійснює керівник ОСОБА_1 Як керівник він самостійно визначає цілі та призначення платежів, виходячи із потреб підприємства. Після цього він, зазвичай на оперативній нараді, доповідає про те, кому саме із постачальників і яку суму він планує оплатити і за яке замовлення. Якщо у підприємства немає іншої термінової потреби в грошових коштах, директор в усній формі дає згоду на вказані платежі. Після цього менеджери відділу матеріально-технічного забезпечення готують заявки в межах затвердженого ліміту, на підставі яких здійснюється оплата.

Суд виходив з того, що ОСОБА_1, як керівник відділу матеріально-технічного забезпечення ТОВ «Союз-Спецтехніка», в силу виконання своїх посадових обовязків здійснював закупівлю товарно-матеріальних цінностей, необхідних для підтримання виробничого процесу підприємства. Для оплати замовлень відділу матеріально-технічного забезпечення періодично виділявся певний ліміт коштів, оскільки фінансові ресурси підприємства були обмежені. В межах виділених відділу коштів ОСОБА_1 самостійно визначав конкретного постачальника, якому буде здійснена оплата замовленого товару. Заявки на оплату формувались працівниками відділу матеріально-технічного забезпечення, та візувались бухгалтерією, фінансово-економічною службою і директором підприємства. Однак, вказані працівники відповідали лише за перевірку наявності у підприємства відповідних коштів і забезпечення належного проведення відповідної операції, в той час як вибір отримувача коштів, розмір та призначення платежу здійснював саме ОСОБА_1

Таким чином, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1, виконуючи обовязки керівника відділу, здійснював розподіл коштів підприємства, що є однією із форм їх безпосереднього обслуговування, а тому відносився до категорії працівників, які можуть бути звільнені за втрату довіри згідно п. 2 ч. 1 ст. 41 КзпП України.

У судових рішеннях у справах №6-104цс14 та №6-100цс16 Верховний суд України зазначає, що правовий аналіз п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП дає підстави для висновку про те, що він не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків, чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов'язкової умови для звільнення працівника. З урахуванням вказаної позиції, стосовно умови про втрату довіри Вищий спеціалізований суд України з розгляду кримінальних та цивільних справ при вирішенні трудових спорів у своїх рішеннях додатково зазначає, що утрата довір'я може бути не тільки результатом скоєння певних дій, а й такого проступку, який дає підстави зробити висновок про те, що подальше залишення такого працівника на роботі з обслуговуванням грошових і матеріальних цінностей може призвести до утрати цих цінностей» (справа 176/2441/14-ц). Висновки власника або уповноваженого ним органу про те, що працівник не заслуговує довіри внаслідок вчинення винних дій, повинні ґрунтуватися не на суб'єктивній думці, а на об'єктивних фактах, що доводять наявність провини працівника у заподіянні матеріальної шкоди або вчиненні незаконних дій. Це можуть бути акти ревізій, інвентаризації, контрольних закупівель, тощо (справа №604/17821/15).

Отже, для звільнення працівника за п. 2 ч. 1 ст. 41 КзпП України не є обовязковою умова встановлення причинно-наслідкового звязку між діями працівника та завданою підприємству шкодою. Достатньо підтвердження того факту, що працівник своїми діями створив можливість для заподіяння шкоди підприємству, і такі дії можуть повторитися в майбутньому. Таким чином, на роботодавця фактично покладається обовязок навести обєктивні докази вчинення працівником дій, які спричинили втрату до нього довіря, та які свідчать про можливість виникнення аналогічних ситуацій у разі залишення працівника на роботі.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначає, що за період роботи керівником відділу матеріально-технічного забезпечення ним не вчинено жодного конкретного проступку, а звільнення відбулось за втрату довіри саме до інших осіб.

Такі доводи позивача суд визнав безпідставними, посилаючись на те, що всі факти, які підтверджують порушення ОСОБА_1 його посадових обовязків, що мало наслідком для підприємства виникнення необґрунтованих витрат грошових ресурсів, були встановлені в ході службового розслідування та викладені у висновку від 29 грудня 2017 року. До вказаних фактів відносяться дії позивача з визначення напрямку перерахування коштів ТОВ «Союз-Спецтехніка» на оплату товарів постачальника - ТОВ «Стілброк», які здійснювались протягом 2017 року.

ТОВ «Стілброк» є для ТОВ «Союз-Спецтехніка» одним із постачальників комплектуючих частин (диски, шайби, чистики), які використовуються ТОВ «Союз-Спецтехніка» при виробництві та ремонті сівалок, культиваторів.

Відносини з вказаним контрагентом регулювалися договором від 13.08.2015 року №13/08 (а.с. 18 том 1).

В 2017 році за звязок із даним контрагентом був відповідальний саме керівник відділу матеріально-технічного забезпечення - ОСОБА_1, який в силу своїх посадових обовязків здійснював замовлення у ТОВ «Стілброк» матеріальних ресурсів відповідно до виробничих потреб ТОВ «Союз-Спецтехніка», узгоджував вартість та інші умови їх поставки. Оплата кожної партії товару від ТОВ «Стілброк» здійснювалась ТОВ «Союз-Спецтехніка» у безготівковій формі шляхом перерахування коштів на рахунок постачальника у розмірі 100% передоплати, в окремих випадках оплата проводилась по факту поставки товару.

Під час проведення службового розслідування комісією була встановлена заборгованість ТОВ «Стілброк» перед ТОВ «Союз-Спецтехніка» у розмірі 72 476 грн. 44 коп., яка виникла внаслідок того, що ТОВ «Стілброк», отримавши оплату за товар, не виконував своїх зобовязань по договору та не постачав ТОВ «Союз-Спецтехніка» замовлену продукцію в повному обємі.

Враховуючи те, що у ТОВ «Стілброк» вже відбувалась затримка поставки попередньої продукції і виникала заборгованість, ОСОБА_1 мав можливість закрити потреби підприємства шляхом замовлення матеріальних ресурсів у інших постачальників за більш прийнятну ціну і на більш вигідних умовах. Однак, як було зясовано в ході розслідування, ОСОБА_1 продовжував замовляти у ТОВ «Стілброк» комплектуючі частини спрямувавши кошти ТОВ «Союз-Спецтехніка» на оплату рахунків, виставлених цим постачальником.

Вказані обставини підтверджуються бухгалтерською документацією (рахунки на оплату, видаткові та прибуткові накладні, платіжні доручення), та поясненнями головного бухгалтера ТОВ «Союз-Спецтехніка» (а.с. 82-83 том 1).

Із вищевказаних документів слідує, що 14 квітня 2017 року платіжним дорученням №2743 (а.с. 154 том 1) на адресу ТОВ «Стілброк» було перераховано 7 434,80 грн., як оплата за запасні частини по рахунку №71 (а.с. 153 том 1), однак, поставка товару по вказаному рахунку не відбулась.

07 липня 2017 року платіжним дорученням №4753 (а.с. 176 том 1) на адресу ТОВ «Стілброк» було перераховано 60 771,50 грн., як передоплата за запасні частини по рахунку №147 (а.с. 175 том 1), однак, по вказаній оплаті ТОВ «Стілброк» поставив товар лише 16 серпня 2017 року та 14 вересня 2017 року на суму 33 785,64 грн., а запасні частини на суму 26 985,86 грн. ТОВ «Союз-Спецтехніка» не отримав.

20 липня 2017 року платіжним дорученням №5003 (а.с. 178 том 1) на адресу ТОВ «Стілброк» було перераховано 20 000 грн., як передоплата за запасні частини по рахунку №148 (а.с. 177 том 1).

28 серпня 2017 року платіжним дорученням №6251 (а.с. 179 том 1) на адресу ТОВ «Стілброк» перераховано додатково 41 884 грн., таким чином, запасні частини на суму 199 99,60 грн. не були поставлені.

17 серпня 2017 року платіжним дорученням №5930 (а.с. 181 том 1) на адресу ТОВ «Стілброк» було перераховано 100 000,00 грн., як передоплата за запасні частини по рахунку №156 (а.с. 180 том 1).

17 серпня 2017 року та 14 вересня 2017 року по вказаному рахунку поставлено запасні частини на загальну суму лише 39 689,82 грн.

З долученого до матеріалів справи Акту звірки взаєморозрахунків між ТОВ «Союз-Спецтехніка» та ТОВ «Стілброк» за 2017 рік, вбачається, що станом на 29.12.2017 року заборгованість ТОВ «Стілброк» перед ТОВ «Союз-Спецтехніка» складає 72 476,44 грн. (а.с. 39 том 1), що склало негативні наслідки для ТОВ «Союз-Спецтехніка» у вигляді необґрунтованого і безпідставного перерахування на рахунок постачальника ТОВ «Стілброк» грошових коштів, які могли бути використані в інтересах підприємства для досягнення виробничих та інших цілей.

Судом встановлено, що підставами для втрати довіри до ОСОБА_1 були також наступні обставини.

Відповідно до умов договору між ТОВ «Союз-Спецтехніка» та ТОВ «Стілброк» №13/08 від 13.08.2015 року постачальник зобовязується поставити, а покупець прийняти та оплатити продукцію в асортименті, кількості і по ціні, вказаним у підписаних сторонами специфікаціях, які є невідємними частинами цього договору (п.1.1). На кожну партію продукції сторони складають специфікацію, в якій зазначають найменування, асортимент (номенклатура), кількість, ціна продукції, строк поставки, строк оплати та вартість партії продукції (п.2.2.). Строк поставки кожної партії продукції вказується сторонами в специфікації (п.2.3.). Оплата кожної партії продукції здійснюється покупцем в строки, указані сторонами у відповідній специфікації (п.3.1.).

Отже, сторони узгодили, що всі істотні умови договору будуть визначатися у специфікаціях на кожну окрему партію продукції.

Вказане було достеменно відомо ОСОБА_1, оскільки до його посадових обовязків (п.2.1, 2.5 Посадової інструкції) входило забезпечення дотримання постачальниками умов договорів.

Разом з тим, за весь час взаємодії з ТОВ «Стілброк» сторонами не було підписано жодної специфікації, фактично поставка товару здійснювалась лише на підставі замовлень ТОВ «Союз-Спецтехніка», які формував керівник відділу матеріально-технічного забезпечення ОСОБА_1 та після перерахування ТОВ «Союз-Спецтехніка» коштів на оплату виставленого постачальником рахунку. Таким чином, строки поставки товару сторонами жодного разу не узгоджувались.

Відповідно до Посадової інструкції керівника відділу матеріально-технічного забезпечення ОСОБА_1 як керівник відділу був зобовязаний складати і коректувати план-графік поставок на місяць, на квартал, на півріччя, контролювати його дотримання (п.2.1.); організовувати підготовку та укладення договорів з постачальниками і покупцями з урахуванням дотримання законних прав та інтересів підприємства, узгоджувати умови і строки поставки (п.2.3.); готувати претензії до постачальників, покупців при порушенні ними договірних зобовязань, узгоджувати зміни умов договорів (п.2.5.).

Судом встановлено, що у звязку із неналежним контролем за виконанням умов договору з ТОВ «Стілброк» строк поставки кожної партії жодного разу не було визначено. Більше того, в подальшому при виникненні затримки у поставці товару, ОСОБА_1 не направив жодної вимоги ТОВ «Стілброк» про необхідність виконання своїх обовязків за договором, що позбавляло можливості ТОВ «Союз-Спецтехніка» застосовувати які-небудь штрафні санкції за несвоєчасне постачання товару.

З Посадової інструкції слідує, що до обовязків керівника відділу матеріально-технічного забезпечення відноситься узгодження змін умов договорів. Отже, знаючи про те, що операції з ТОВ «Стілброк» не відповідають умовам договору, ОСОБА_1 зобовязаний був вимагати від ТОВ «Стілброк» дотримання укладеного з ним договору або здійснити дії для приведення змісту договору у відповідність із фактичними взаємовідносинами з постачальником.

Вказані обставини були додатковою підставою для втрати до позивача довіри, оскільки вона могла використовуватись в інтересах постачальника із завданням ТОВ «Союз-Спецтехніка» негативних наслідків у вигляді необґрунтованого виведення з підприємства грошових коштів.

Також як на підставу незаконного звільнення позивач в позові посилався на те, що ним 19.12.2017 року була подана заява про звільнення за власним бажанням, однак, відповідач навмисно не прийняв її до уваги, звільнивши його у звязку з втратою довіри.

Суд надав належну оцінку вказаним обставинам та виходив з того, що позивачем не дотримано вимог ст. 38 КзпП України, оскільки не наведено підстав, які зумовлюють неможливість продовжувати роботу і необхідність звільнення на наступний день. При цьому, судом також враховано, що ОСОБА_1 після 19.12.2017 року продовжував виходити на роботу, а тому підстав для його звільнення за власним бажанням у ТОВ «Союз-Спецтехніка» не було.

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону.

Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд 1 інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог, колегія судів не бере до уваги, оскільки апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, оскільки згідно із ч. 1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч., ч. 1, 5, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Також, колегія суддів звертає уваги на те, що доводи, приведені апелянтом в апеляційній скарзі, зокрема, посилання на те, що суд 1 інстанції не дослідив обставини і факти, що свідчать про безпідставність призначення службового розслідування, порушення вимог законодавства під час його проведення та оформлення результатів, а також про незаконність прийняття наказу про звільнення ОСОБА_1 тимчасово виконуючим обовязки, - не були предметом розгляду в суді першої інстанції та підставами позовної заяви, а тому в силу положень ч. 6 ст. 367 ЦПК України, колегією суддів не приймаються.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 висновків суду першої інстанції не спростовують та фактично зводяться до незгоди з рішенням суду та особистого тлумачення апелянтом норм права та обставин справи. Судом першої інстанції у повному обсязі зясовані права та обовязки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому його слід залишити без змін.

Судові витрати понесені сторонами в звязку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: