ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

25 квітня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 748/3170/18

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/563/19

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючої-судді ОСОБА_2,

суддів Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

позивач ОСОБА_3,

відповідач ОСОБА_4,

розглянув в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 18 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення суми завдатку,

місце ухвалення рішення суду м. Чернігів,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції 19 лютого 2019 року.

У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_4, в якому просив стягнути з відповідача грошові кошти, передані їй у якості завдатку, у подвійному розмірі у сумі 112600 грн. У мотивування заявлених вимог зазначив, що 11 жовтня 2018 року він разом з відповідачем за участю ріелтора агенції нерухомості «Хрещатик» домовились про купівлю-продаж житлового будинку та земельної ділянки по вул. Дружби, 74 у с. Іванівка Чернігівського району, про що був укладений відповідний договір завдатку. На виконання зобовязань ним було передано ОСОБА_4 завдаток у розмірі 2000 доларів США, а відповідач зобовязалась продати йому вказане нерухоме майно до 17 листопада 2018 року на умовах, визначених договором, зокрема зі зміною цільового призначення земельної ділянки. У визначений строк остання відмовилась від продажу будинку та земельної ділянки, але кошти, отримані у якості завдатку, не повернула, що змусило його звернутись до суду.

Рішенням від 18 лютого 2019 року Чернігівський районний суд позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_4 на користь позивача грошові кошти у сумі 56300 грн (еквівалент 2000 доларів США по комерційному курсу ПриватБанку станом на 11 жовтня 2018 року). В іншій частині вимог відмовив.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, не погоджуючись з прийнятим рішенням в частині задоволених вимог та посилаючись на ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не дав правової оцінки тій обставині, що позивач, посилаючись на приписи ст.ст. 570, 571 ЦК України, вказав на порушення зобовязання з вини кредитора (відповідача), що не підтверджено належними доказами. ОСОБА_4 зазначає, що додані до позову письмові докази вказують про порушення зобовязання, у розумінні ст. 571 ЦК України, саме з вини позивача.

Наполягає на тому, що кошти у розмірі 2000 доларів США були передані їй не у якості авансового платежу, а для виготовлення технічної документації та витрат, повязаних зі зміною цільового призначення земельної ділянки, у зв'язку з чим суд, всупереч вимог ч. 2 ст. 570 ЦК України, неправильно ототожнив різні за своєю природою поняття «завдаток» і «аванс», помилково визнавши передані позивачем кошти авансом.

Вважає посилання суду на правові позиції ВСУ, викладені в ухвалах від 26 лютого 2004 року, 13 лютого 2005 року, 21 червня 2006 року, та у постанові ВСУ від 13 лютого 2013 року безпідставними, оскільки всі рішення ВСУ були ухвалені у справах, в яких попередні договори, хоча і були визнані такими, що не є договорами завдатку, але в той же час у жодній справі не зазначено, що такий договір є нікчемним.

Вказує, що районний суд, помилково пославшись на ч. 2 ст. 570 ЦК України як на підставу позову, фактично застосував до спірних правовідносин положення ч. 2 ст. 215, ч. 1 ст. 216, ст.ст. 1212, 1213 ЦК України, тобто по суті самостійно змінив підставу позову та вочевидь вийшов за межі позовних вимог.

У наданому відзиві ОСОБА_3, вважаючи рішення суду законним і обґрунтованим, просить апеляційну скаргу відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін. Доводи відзиву зводяться до того, що твердження відповідача про отримання грошових коштів не як авансу, а для виготовлення технічної документації, є надуманими та спростовуються звукозаписом судового засідання.

Позивач вказує, що передача ОСОБА_4 2000 доларів США відбулась в рахунок майбутнього продажу будинку, яка за умовами договору мала відбутись до 17 листопада 2018 року на відповідних умовах, які відповідачем дотримані не були.

Звертає увагу на ту обставину, що зі слів продавця для зміни цільового призначення земельної ділянки був потрібен більш тривалий час, проте з пропозиціями щодо зміни умов договору вона до нього не зверталась. Крім того, договір завдатку від 11 жовтня 2018 року на сьогоднішній день є дійсним і стороною відповідача не оспорювався.

Заслухавши суддюдоповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, і сторони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, зобовязальних відносин між сторонами не виникало, кошти позивачем відповідачу були передані майбутнім покупцем потенційному продавцю, а не у рахунок належних за договором платежів. Таким чином, ОСОБА_3 передано ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 56300 грн саме в якості авансу за продаж будинку та земельної ділянки, а оскільки такий договір в подальшому між сторонами укладено не було, тому сума отриманого ОСОБА_4 авансу підлягає поверненню.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що 11 жовтня 2018 року між ОСОБА_4 (продавцем) та ОСОБА_3 (покупцем) за участю ріелтора агенції нерухомості «Хрещатик» ОСОБА_5 була укладена угода, за умовами якої продавець зобовязується продати, а покупець придбати у продавця будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: вул. Дружби, 74 у с. Іванівка Чернігівського району, за договірною ціною 844500 грн, що відповідає 30000 доларів США, по комерційному курсу у Приватбанку станом на 11 жовтня 2018 року (а.с. 6).

Пунктами 2.2, 2.3 даної угоди сторони передбачили строк оплати і підписання договору купівлі-продажу до 17 листопада 2018 року.

Згідно з умовами п. 2.4 угоди продавець на момент продажу будинку та земельної ділянки зобовязаний надати, зокрема, нову технічну документацію на земельну ділянку з цільовим призначенням: «для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд».

Зі змісту п. 3.1 угоди вбачається, що гарантією виконання зобовязань покупця є передача продавцю при підписанні цього договору завдатку у розмірі 56300 грн (еквівалент 2000 доларів США по комерційному курсу у ПриватБанку станом на 11 жовтня 2018 року). Крім цього, даним пунктом визначено, що завдаток входить в рахунок майбутньої купівлі будинку та земельної ділянки.

Факт передачі ОСОБА_3 відповідачу грошових коштів у визначеному п. 3.1 розмірі сторонами не заперечується.

25 жовтня 2018 року позивач звернувся до ОСОБА_4 з письмовою заявою-вимогою про повернення сплачених ним в якості завдатку грошових коштів у розмірі 2000 доларів США із вказівкою про те, що останньою порушене зобов'язання відповідно до умов договору від 11 жовтня 2018 року, оскільки нею не проводиться жодних дій щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, не знято оголошення, яке було розміщено на відповідному сайті щодо продажу будинку, що свідчить про факт ухилення від укладення договору купівлі-продажу майна (а.с. 7-8).

Звертаючись з даним позовом до суду, ОСОБА_3 стверджував про порушення відповідачем зобовязань, визначених умовами договору від 11 жовтня 2018 року, у зв'язку з чим, у відповідності до приписів ст. 571 ЦК України, просив стягнути на його користь суму завдатку у подвійному розмірі, а саме, 112600 грн.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

За правилами ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У силу вимог ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобовязуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Частиною 3 ст. 635 ЦК України визначено, що зобовязання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

З приписів ч. 1 ст. 546 ЦК України вбачається, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За змістом ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Зважаючи на вищенаведені норми та оцінивши обставини справи у сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сплачені ОСОБА_3 відповідачу кошти у розмірі 56300 грн є авансом і підлягають поверненню.

Так, умовами договору від 11 жовтня 2018 року, що укладений між сторонами, визначено строк укладення основного договору купівлі-продажу «до 17 листопада 2018 року». У подальшому основний договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, розташованих по вул. Дружби, 74 у с. Іванівка Чернігівського району укладено не було, що не заперечується сторонами.

З аналізу ст. 570 ЦК України випливає, що завдаток видається кредиторові боржником у разі укладення договору. Ознакою завдатку є те, що він виступає одночасно і способом платежу, і засобом забезпечення виконання зобовязання.

Частина 2 ст. 570 ЦК України визначає презумпцію авансу, який не виконує забезпечувальної функції, а є лише способом платежу і фактично попередньої оплати, а також підлягає поверненню у всіх випадках у разі невиконання або неналежного виконання умов договору або його не укладення.

Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобовязання. Внесення завдатку як способу виконання зобовязання може мати місце в разі наявності зобовязання, яке повинно було виникнути на підставі договору. Такий правовий висновок викладений Верховним судом України у постанові від 13 лютого 2013 року у справі № 6-17цс12.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що зобовязальних відносин, які б забезпечувались з боку ОСОБА_3 сплатою завдатку, між сторонами не виникло. Враховуючи, що договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено не було, а сторони лише домовились укласти такий договір у майбутньому, то передана позивачем відповідачу грошова сума є авансом, який і підлягає поверненню.

Не беруться до уваги твердження ОСОБА_4 про порушення зобовязання з вини позивача, оскільки умовами попереднього договору визначено, що саме на відповідача покладено обовязок щодо зміни цільового призначення земельної ділянки для подальшого укладення в обумовлений строк договору купівлі-продажу будинку і земельної ділянки, який відповідач не виконала до часу розгляду справи у суді першої інстанції.

Умовами укладеного між сторонами попереднього договору спростовуються також твердження відповідача про те, що кошти у розмірі 2000 доларів США були передані їй не у якості авансового платежу, а для виготовлення технічної документації та витрат, повязаних зі зміною цільового призначення земельної ділянки. Так, хоча у п. 3.1 помилково зазначено, що спірні кошти передаються ОСОБА_3 ОСОБА_6 у якості завдатку, проте у другому абзаці цього пункту прямо визначено, що вони входять в рахунок майбутньої купівлі будинку та земельної ділянки. Отже, про надання коштів на виготовлення технічної документації на земельну ділянку у договорі не йдеться, а посилання ОСОБА_4 на неправильне трактування судом першої інстанції вимог ч. 2 ст. 570 ЦК України щодо помилкового ототожнення різних за своєю природою понять «завдаток» і «аванс», є безпідставними, оскільки передача коштів у рахунок оплати вартості нерухомості по суті є авансом.

Є довільним трактуванням норм, що регулюють спірні відносини, посилання відповідача на те, що суд першої інстанції при вирішенні спору не мав застосовувати правові позиції ВСУ, викладені в ухвалах від 26 лютого 2004 року, 13 лютого 2005 року, 21 червня 2006 року, та у постанові ВСУ від 13 лютого 2013 року. Вирішуючи спір по суті, суд посилався на положення ст.ст. 546, 570, 571 ЦК України, визначаючи правову природу отриманих відповідачем коштів. Указуючи у рішенні на висновки ВСУ, ухвалені у подібних справах, суд виходив з необхідності дотримання єдності судової практики.

Не можуть бути підставою для скасування судового рішення доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, помилково пославшись на ч. 2 ст. 570 ЦК України як на підставу позову, фактично застосував до спірних правовідносин положення ч. 2 ст. 215, ч. 1 ст. 216, ст.ст. 1212, 1213 ЦК України, тобто по суті самостійно змінив підставу позову та вочевидь вийшов за межі позовних вимог.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України в постанові від 4 жовтня 2017 року у справі № 6-1216цс17. Отже, застосування положень ст. 1212 ЦК України є додатковим засобом захисту порушеного права потерпілого внаслідок вибуття майна з його володіння.

Зважаючи на те, що відносини між сторонами врегульовані попереднім договором, який на час розгляду справи є чинним, передані відповідачу кошти за правовою природою, як правильно встановив суд першої інстанції, є авансом, суд вірно застосував норми ст.ст. 546, 570, 571 ЦК України, що були визначені ОСОБА_3 як підстава заявленого позову.

Беручи до уваги наведене, колегія суддів дійшла до переконання, що суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_3, оскільки фактично позивачем було передано відповідачу грошові кошти у сумі 56300 грн саме в якості авансу за продаж будинку та земельної ділянки, а такий договір між сторонами у подальшому не укладався. Доводи апеляційної скарги цього висновку суду не спростовують і не дають підстави для скасування судового рішення, яке постановлено з дотриманням вимог закону.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 18 лютого 2019 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: