Справа № 626/967/19
Провадження № 2-о/626/29/2019
У Х В А Л А

Іменем України

22.04.2019 року м.Красноград

Суддя Красноградського районного суду Харківської області Дудченко В.О., розглянувши заяву ОСОБА_1 до Красноградського районного відділу ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Харківській області про встановлення факту, що має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою, в якій просить встановити юридичний факт, що вона має німецьке походження та за національністю є німкеня.

Обґрунтовуючи свою заяву посилається на те, що встановлення факту належності її до національності німкеня необхідно для підтвердження німецького походження, та можливості отримати окремі пільги і гарантії, що передбачені чинним законодавством Німеччини для громадян пострадянських республік німецького походження (етнічних німців).

Суд вивчивши заяву, вважає, що дана заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, виходячи з наступного.

Пленум Верховного Суду України у пункті 1 постанови від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», розяснив, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Однак, факт належності ОСОБА_1 до національності «німкеня» не підлягає встановленню, так як в окремому провадженні встановлюються факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно Указу Президента України від 31 грудня 1991 року «Про порядок зміни громадянами України національності» національність може бути змінена особами, які при досягненні 16-річного віку та одержанні паспорта прийняли національність одного з батьків та бажають змінити її відповідно до національності другого з батьків.

Однак, на підставі Указу Президента України від 27 січня 1999 року втратив чинність Указ Президента України від 31 грудня 1991 року і з того часу у законодавстві України відсутні норми, які передбачають настання певних юридичних наслідків або набуття немайнових чи майнових прав в залежності від національності особи. Таким чином, не можуть бути встановлені у судовому порядку факти щодо належності особи до певної національності.

Враховуючи зазначене, встановлення факту, про який просить заявник, не створює для неї юридичних наслідків та набуття відповідних прав на території України.

Вищезазначені висновки викладені в правовій позиції постанови Верховного Суду від 01.02.2018 року, по справі № 61-147св17.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про національні меншини в Україні» громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.

Згідно зі ст.300 ЦК України особа має право на індивідуальність, до якої, серед іншого, відноситься і право визначати свою національність.

Відповідно до ст.3 Рамкової конвенції держав-членів Ради Європи про захист національних меншин (ратифікована Законом України від 9 грудня 1997 року № 703/97-ВР) кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі.

Таке право підпадає під захист статті 8 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки.

Проте право особи на національну ідентичність реалізується нею самостійно.

Таким чином встановлені в Україні процедури не передбачають ідентифікацію національності своїх громадян, зокрема вказівки про національність у актових записах про народження чи інших особистих документах, виданих державою.

Норми глави 6 розділу ІV ЦПК України також не передбачають можливості розгляду у порядку окремого провадження заяв про встановлення фактів належності особи до певної національності.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що заява не підлягає розгляду судами в порядку цивільного судочинства.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України передбачено, що суддя відмовляє у відкриті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 186, 260 ЦПК України, суддя, -

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкриті провадження за заявою ОСОБА_1 до Красноградського районного відділу ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Харківській області про встановлення факту, що має юридичне значення.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Красноградський районний суд протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя