Постанова

Іменем України

15 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 459/2735/17

провадження № 61-1822св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ЧернокурОлена Михайлівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду м. Києва у складі судді Скрипки О. І. від 26 липня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду у складі колегії суддів: Іванченка М. М., Желепи О. В., Музичко С. Г. від 06 грудня

2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк», банк), товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект»), третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чернокур О. М., про визнання частково недійсним договору факторингу, вилучення з державного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис про заборону нерухомого майна.

Позов мотивовано тим, що 24 жовтня 2007 року між нею та акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «Укрсиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», був укладений договір споживчого кредиту, за умовами якого їй було надано в кредит у розмірі 57 000 доларів США. Цього ж дня, на забезпечення виконанням зобов'язань за кредитним договором, між нею та банком був укладений договір іпотеки, згідно з умовами якого вона передала в іпотеку банку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

13 лютого 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» був укладений договір факторингу та договір відступлення права вимоги, відповідно до умов яких банк передав право вимоги за зобов'язаннями, в тому числі й за укладеними з нею кредитним та іпотечним договорами.

Посилаючись на те, що укладений між банком та ТОВ «Кей-Колект» договір факторингу не відповідає вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг від 28 травня 1988 року (дата набрання чинності для України - 01 липня 2007 року), ОСОБА_4 просила суд визнати цей договір недійсним у частині передання права вимоги за кредитним та іпотечним договорами

від 24 жовтня 2007 року.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26 липня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 06 грудня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_4відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що оспорюваний договір відповідає як вимогам цивільного законодавства України, так і нормам міжнародного права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у січні 2019 року, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення із ухваленням нового рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що оспорюваний договір факторингу суперечить вимогам законодавства, чинного на момент його укладення, зокрема, пункту 1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231, оскільки фінансові операції з набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне у майбутньому, до боржників-фізичних осіб не відносилися до фінансової послуги факторингу. Крім того, договір факторингу суперечить Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг від 28 травня 1988 року.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 31 січня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

24 жовтня 2007 року між ОСОБА_4 та АКІБ «Укрсиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», був укладений договір споживчого кредиту, за умовами якого позивачу було надано кредитні кошти у розмірі 57 000 доларів США. Цього ж дня, на забезпечення виконанням зобов'язань за кредитним договором, між ОСОБА_4 та банком був укладений договір іпотеки, згідно з умовами якого позивач передала в іпотеку банку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до договору факторингу від 13 лютого 2012 року

ПАТ «УкрСиббанк» відступило свої права за зобов'язаннями позивача за кредитним договором від 24 жовтня 2007 року ТОВ «Кей-Колект».

Одночасно з відступленням права вимоги за основним зобов'язання до

ТОВ «Кей-Колект» перейшло право вимоги, у тому числі і за іпотечним договором від 24 жовтня 2007 року, укладеними між ОСОБА_4.та банком.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину; а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договору відступлення права вимоги (цесії), визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, у тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Разом з тим розділ І книги п'ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо сторін у зобов'язанні.

Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина перша статті

510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

У частині першій статті 516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов'язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, із урахуванням вказаних норм матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, оскільки під час укладання оспорюваного правочину між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було дотримано вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинення договору.

Крім того, ОСОБА_4 обґрунтовує неправомірність відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорами, укладеними з ПАТ «УкрСиббанк», на підставі договору факторингу посиланням на положення підпункту «а» пункту 2 статті 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг.

Відповідно до підпункту а) пункту 2 статті 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг визначено, що «договір факторингу» означає договір, укладений між однією стороною (постачальником) та іншою стороною (фактором), відповідно до якого, зокрема, постачальник відступає або може відступати фактору право грошової вимоги, яке випливає з договорів купівлі-продажу товарів, укладених між постачальником та його покупцями (боржниками), крім договорів купівлі-продажу товарів, придбаних в першу чергу для їхнього особистого, сімейного або домашнього використання. Для особистого, сімейного або домашнього використання товари можуть придбавати лише фізичні особи.

Вказана Конвенція ратифікована Законом України від 11 січня 2006 року 3302-IV «Про приєднання України до Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг», однак не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки відповідно до пункту 1 статті 2 цієї Конвенції вона застосовується щоразу, коли грошові вимоги, відступлені згідно з договором факторингу, випливають з договору купівлі-продажу товарів між постачальником та боржником, які здійснюють господарську діяльність на території різних держав.

Разом з тим договір факторингу від 13 лютого 2012 року між

ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладений між юридичними особами в межах здійснення господарської діяльності лише на території України.

Зазначений висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 826/7941/117.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не застосували до спірних правовідносин розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», у порушення вимог якого укладено договір факторингу, а саме щодо передачі права вимоги до боржника - фізичної особи, є безпідставними з огляду на таке.

Так, за змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Таким чином, закон не обмежує передачу прав кредитора у зобов'язанні за договором факторингу категорією боржників, право вимоги до яких відступається за цим договором.

Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», на недотримання якого посилається позивач як на підставу недійсності договору факторингу, прийнято на підставі пункту 6 частини першої статті 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», за яким Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України дає висновки про віднесення операцій до того чи іншого виду фінансових послуг.

Тобто, підпункт 2 пункту 1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» операцію щодо набуття відступленого права грошової вимоги до боржників-суб'єктів господарювання віднесено до фінансової послуги факторингу (набуття відступленого права грошової вимоги до боржників-суб'єктів господарювання є фінансовою послугою факторингу, а не будь-якою іншою фінансовою послугою).

Поняття «факторингу» не обмежується, а доповнюється вчиненням операцій з фінансовими активами, що визначені пунктом 1 вказаного розпорядження.

Враховуючи викладене, розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» не встановлює вимог, які мали бути додержані сторонами договору факторингу від 13 лютого 2012 року при його вчиненні, отже не може впливати на правомірність вказаного договору.

Також, слід зазначити, що відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Тобто вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Обов'язковість доведення наявності факту порушення спірною угодою прав та/або інтересів позивача, який не є стороною правочину, узгоджується з позицією Пленуму Верховного Суду України, викладеною в абзаці 5 пункту

5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада

2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

В той же час, ані в позовній заяві, ані в апеляційній та касаційній скаргах, позивач, яка не є стороною оспорюваного нею правочину, не наводить та, відповідно, не доводить, які її права та законні інтереси порушуються оспорюваним правочином.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів, якими у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 липня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 грудня

2018 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С.Ф. Хопта