ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

24 квітня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 747/582/18

Головуючий у першій інстанції - Косенко Ю. Л.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/530/19

Чернігівський апеляційний суд у складі :

головуючої - судді Шитченко Н.В.,

суддів Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

позивач Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_3,

розглянув в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Талалаївського районного суду Чернігівської області від 31 січня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

місце ухвалення рішення суду - смт. Талалаївка,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції - 5 лютого 2019 року.

У С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось з позовом до ОСОБА_3, в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у сумі 103209,55 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 03 лютого 2006 року між банківською установою та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір на суму 40000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 19 серпня 2018 року виникла заборгованість у сумі 103209,55 грн, з яких: 61143,69 грн заборгованості за тілом кредиту; 11867,98 грн заборгованості по відсоткам за користування кредитом; 24806,95 грн пені та штрафи: 500 грн (фіксована частина) і 4890,93 грн (процентна складова).

Рішенням 31 січня 2019 року Талалаївський районний суд у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовив повністю.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на ухвалення рішення з порушенням норм процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не дав правової оцінки положенням ст. 14 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», згідно з якими у разі, якщо держатель дає згоду на проведення операцій з картками або нанесеними на них даними поза полем його зору, він несе повну відповідальність за їх можливе шахрайське використання надалі. Банк, у свою чергу, не несе відповідальності за операції, що супроводжуються правильним введенням ПІНа або нанесеними на карті даними.

Представник скаржника вказує, що відповідачем не надано доказів того, що нею було своєчасно повідомлено банк щодо незаконного використання картки та не доведено належним чином факт нерозголошення з її боку персональних даних, тому у даному випадку відповідальність за операції, що проводилися, несе тільки клієнт.

Наголошує на тому, що відповідачем також не доведений факт незаконних дій банку та не конкретизовано, в чому вони полягали.

Звертає увагу на ту обставину, що транзакції проходили шляхом зняття готівки з картки з вірним введенням ПІН-коду, а матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_3 своєю бездіяльністю сприяла проведенню платежів за рахунком, оскільки знала, що її номер фінансового телефону заблокований і використовується іншою особою, проте, тривалий час не здійснювала розблокування та використання цього номеру, чим фактично надала можливість використовувати фінансовий телефон сторонньою особою. У відкритому за даним фактом кримінальному провадженні осіб, причетних до списання коштів, та які здійснили операцію по зняттю спірних коштів, не встановлено і на даний час винних дій банку, внаслідок яких були зняті гроші, не виявлено.

Зазначає, що перевипуск через мобільного оператора SIM-картки Київстар відповідача, якщо дійсно таке мало місце, знаходиться поза зоною контролю та відповідальності банку.

Апеляційна скарга містить посилання на те, що операції щодо переказу коштів відповідача були здійснені банком лише після ідентифікації особи та підтвердження динамічним паролем, тому твердження відповідача про незаконне переведення коштів з її рахунку не відповідає дійсності.

У наданому відзиві ОСОБА_3, не погоджуючись з доводами апеляційної скарги та вважаючи рішення суду законним і обґрунтованим, просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Доводи відзиву зводяться до того, що кредитний ліміт у зазначеному у позові розмірі 40000 грн був встановлений лише 23 листопада 2017 року під час шахрайських операцій з карткою, а не у 2006 році під час укладення договору.

Відповідач стверджує, що вчасно звернулась на гарячу лінію АТ КБ «ПриватБанк» з приводу заблокування карток, а саме 22 листопада 2017 року, проте вранці 23 листопада дізналась, що без її відома картки були розблоковані. В цей же день вона звернулась до ДКП Національної поліції України з відповідною заявою, а згодом від працівників служби безпеки банківської установи електронною поштою отримала фото з камери відеоспостереження осіб, які проводили знімання коштів.

Наголошує на тому, що починаючи з 08 листопада 2017 року банківською карткою не користувалась і жодних операцій по рахунку не проводила.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 користувалась кредитними коштами до 8 листопада 2017 року і станом на указану дату жодного боргу перед банківською установою не мала. 22 листопада 2017 року відбулось несанкціоноване зняття коштів із її банківської картки, про що відповідач повідомила АТ КБ «ПриватБанк» та звернулася із заявою до поліції про проведення перевірки за фактом несанкціонованого зняття коштів, за якою відкрите кримінальне провадження за ч. 1 ст. 190 КК України, в межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами. Суд зазначив, що позивачем не доведено належним чином вчинення ОСОБА_3 дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, у зв'язку з чим констатував про передчасність звернення АТ КБ «ПриватБанк» з даним позовом та відсутність правових підстав для його задоволення.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що 03 лютого 2006 року між ВАТ «ПриватБанк», яке у подальшому змінило назву на АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 був укладений договір, згідно з яким остання отримала кредит у сумі 3000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Підписання вказаного договору підтверджується заявою ОСОБА_3 (а.с. 9), на звороті якої, у тому числі, зазначено відомості щодо кредитної картки, яку бажав отримати позичальник, та розмір кредитного ліміту.

Відповідач засвідчила своїм підписом, що ознайомилась і погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку та зобов'язалась використовувати платіжну карту в розмірі платіжного ліміту, погашати заборгованість по кредиту, відсоткам за його користування по перевитратам платіжного ліміту та сплачувати комісію.

Згідно з довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_3, 10 березня 2006 року за вказаною карткою був встановлений кредитний ліміт у розмірі 3000 грн. У подальшому періодично відбувалось коригування кредитного ліміту, а саме, 03 липня 2008 року збільшення до 5000 грн, 11 лютого 2009 року зменшення до 2500 грн, 25 березня 2009 року зменшення до 2100 грн, 18 квітня 2011 року збільшення до 4000 грн, 24 серпня 2012 року збільшення до 6000 грн, 28 червня 2013 року збільшення до 10900 грн, 12 січня 2016 року встановлення ліміту у розмірі 10900 грн, 10 лютого 2016 року збільшення до 12700 грн, 10 квітня 2017 року збільшення до 23000 грн, 13 липня 2017 року збільшення до 32000 грн, 13 жовтня 2017 року збільшення до 34 000 грн, 23 листопада 2017 року збільшення до 40000 грн, а 18 липня 2018 року розмір ліміту було знижено до 0.00 грн. (а.с 119).

Звернувшись до суду з позовом, АТ КБ «ПриватБанк» вказувало про те, що у встановлені договором строки відповідач зобов'язання не виконала, у зв'язку з чим станом 19 серпня 2018 року виникла заборгованість у розмірі 103209,55 грн, з яких 61143,69 грн - заборгованість за кредитом, 11867,98 грн - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 24806,95 грн пені та штрафи: 500 грн фіксована частина та 4890,93 грн процентна складова, що відображено у розрахунку заборгованості (а.с. 5-8).

Випискою по рахунку основної карти 075620 на ім'я ОСОБА_3 підтверджується факт користування відповідачем кредитними коштами та внесення коштів на погашення кредиту (а.с. 110-113). Факт користування кредитними коштами лише до 08 листопада 2017 року не заперечується і відповідачем.

Наявна у наведеній вище виписці інформація свідчить про те, що останнє зарахування коштів на банківську картку ОСОБА_3 відбулось 08 листопада 2017 року шляхом внесення відповідачем на картковий рахунок коштів у сумі 1146 грн, у той час як заборгованість становила 1145 грн 20 коп. (а.с. 111), тобто існуюча заборгованість була погашена відповідачем у повному обсязі.

22 листопада 2017 року зафіксовано переведення коштів із картки ОСОБА_3 через термінал самообслуговування у м. Кривий Ріг, вул. Косіора, 12 у розмірі 2 грн. Того ж дня відбулось проведення трьох операцій (перерахування коштів з карти на карту) через сервіс LiqPay на загальну суму 31000 грн, що також відображено у виписці (а.с. 111).

На зазначені операції зі зняття кредитних коштів у подальшому позивачем були проведені нарахування за кредитом, заявлені до стягнення у цьому позові.

З листа АТ КБ «ПриватБанк» від 28 грудня 2018 року, скерованого до суду першої інстанції, вбачається, що картку № НОМЕР_1 було заблоковано 22 листопада 2017 року в цілях безпеки за дзвінком третьої особи ОСОБА_4, оскільки власник картки самостійно не міг звернутися до банку (а.с. 117). Точного часу блокування картки ОСОБА_3 у даному листі банком не зазначено.

23 листопада 2017 року ОСОБА_3 звернулася по електронній пошті до Київського управління кіберполіції щодо несанкціонованого зняття коштів з її рахунків, яке мало місце 22 листопада 2017 року (а.с 69). Цього ж дня заявника було повідомлено про реєстрацію її звернення за № 40512 із вказівкою щодо необхідності заповнення бланку заяви (а.с. 70, 71).

26 листопада 2017 року відповідач подала заяву на ім'я начальника Департаменту кіберполіції Національної поліції України щодо проведення перевірки за фактом несанкціонованого зняття коштів з її кредитної картки Приватбанк у сумі 31000 грн та заробітної картки у сумі 1149 грн, що мало місце 22 листопада 2017 року (а.с. 72). Також відповідачем були направлені звернення голові правління АТ КБ «ПриватБанк» та начальнику служби безпеки АТ КБ «ПриватБанк» щодо надання інформації за фактом несанкціонованого зняття коштів з її банківських карток (а.с.75-77).

24 січня 2018 року на підставі матеріалів, що надійшли з СУ ГУНП в Чернігівській області за фактом звернення ОСОБА_3 щодо несанкціонованого зняття 22 листопада 2017 року коштів з рахунків, слідчим Талалаївського ВП внесено до ЄРДР відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України за № 0000025 (а.с. 83) та розпочато досудове розслідування, яке триває до даного часу.

Відповідно до положень ст.ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з п. 1.1.5.29 Умов і Правил надання банківських послуг держатель несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацієїю, до моменту звернення власника карти в банк та блокування карти, і за всі операції, які не супроводжуються авторизацією, до моменту постановки картки в СТОП-ЛИСТ платіжною системою.

Пункт 2.3.2.6.2 передбачає, що банк не несе відповідальності за збереження коштів клієнта у разі розголошення останнім відомостей про логін та пароль.

Зі змісту п.п. 5, 6 постанови Правління НБУ «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів» від 05 листопада 2014 року № 705 вбачається, що користувач зобов'язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем. Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов'язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

Відповідно до п.п. 7, 8 розділу VI «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками» Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використання, затвердженого постановою правління НБУ від 05 листопада 2014 року № 705, емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов'язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов'язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, проаналізувавши наведені норми та обставини справи, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк» через недоведення позивачем належними та допустимими доказами вчинення ОСОБА_3 дій чи бездіяльності, які могли б сприяти втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою.

Апеляційний суд погоджується з висновком районного суду про те, що відповідач 22 листопада 2017 року з метою упередження шахрайських дій з її картковими рахунками щодо перерахування грошових коштів, невідкладно вжила заходів щодо повідомлення про це АТ КБ «ПриватБанк» у телефонному режимі з метою заблокування банківських карток. Вказані обставини повністю узгоджуються з показами допитаних у якості свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, які попереджались районним судом про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів.

Банківську картку ОСОБА_3 № НОМЕР_1 було заблоковано 22 листопада 2017 року в цілях безпеки за дзвінком третьої особи ОСОБА_4, проте точного часу здійснення блокування надані позивачем письмові матеріали не містять.

Відповідач у своїх письмових зверненнях до посадових осіб АТ КБ «ПриватБанк» наголошувала на тому, що 23 листопада 2017 року у відділенні ПриватБанк по вул. Леніна, 10 у смт Талалаївка дізналась про зняття з її кредитної та зарплатної карток грошових коштів понад 32000 грн, тобто картки були розблоковані, і між ними відбувалось перерахування коштів, які згодом були виведені на невідому картку (а.с. 75-76, 80).

Отже, по справі встановлено, що несанкціоноване зняття коштів з картки відповідача відбулось за допомогою її фінансового номеру телефону, що стороною позивача не заперечується.

Посилаючись в апеляційній скарзі те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяла використанню іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, АТ КБ «ПриватБанк» не зазначає, у який спосіб це відбулось, і належних доказів на підтвердження таких доводів не надає.

Колегія суддів зважає на те, що матеріалами кримінального провадження підтверджено факт несанкціонованого зняття коштів з картки відповідача, що здійснено у м. Кривій Ріг. Матеріалами даної цивільної справи не підтверджено, що між особою, яка знімала кошти з картки відповідача, та ОСОБА_3 існував якийсь зв'язок, відповідач надавала вказаній особі певну інформацію щодо ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, тощо.

Не беруться до уваги доводи апеляційної скарги про те, що відповідач своєю бездіяльністю сприяла проведенню платежів за рахунком, оскільки знала, що номер її фінансового телефону заблокований і використовується іншою особою та тривалий час не здійснювала його розблокування, надаючи таким чином можливість використання фінансового номеру телефону іншою особою, оскільки ОСОБА_3 того ж дня, коли виявила факт можливого несанкціонованого зняття коштів із картки звернулась до банківської установи із заявою про блокування карткового рахунку. Такі її дії узгоджуються з п.п. 7, 8 розділу VI «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками» Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використання, затвердженого постановою правління НБУ від 05 листопада 2014 року № 705 та п.п. 5, 6 постанови Правління НБУ «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів» від 05 листопада 2014 року № 705.

Не доведено, що про наступне розблокування картки за допомогою фінансового номеру відповідач була обізнана, а отже мала обов'язок щодо її подальшого блокування. Враховуючи, що доводи апеляційної скарги зводяться до тверджень про бездіяльність ОСОБА_3, невчинення відповідачем певних дій має бути протиправним, тобто позивач має зазначити, які саме норми законодавства або укладеного між сторонами договору порушила відповідач, не розблокувавши фінансовий телефон протягом певного проміжку часу. Разом з тим, апеляційна скарга таких посилань не містить і її доводи зводяться до інакшого трактування обставин даної справи. Таким чином, твердження позивача про те, що ОСОБА_3 своєю бездіяльністю сприяла здійсненню несанкціонованого зняття коштів є припущенням, на якому відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, не може ґрунтуватися судове рішення.

Зважаючи на наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно визначив відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором. Доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують і не дають підстави для скасування правильного по суті судового рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Талалаївського районного суду Чернігівської області від 31 січня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови виготовлений 24 квітня 2019 року.

Головуючий: Судді: