Справа № 522/5654/17
Провадження № 2/522/898/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2019 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді Шенцевої О.П.,

при секретарі Соболевій О.М., Школа О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, -

ВСТАНОВИВ:

24.03.2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 вересня 2017 року позов був задоволений та визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

19.02.2018 року відповідач по справі подав заяву про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2018 року заочно рішення було скасована заявою відповідача та справа призначена на новий розгляд в загальному порядку. У якості повороту виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 вересня 2017 року, поновити у реєстрації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 .

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала просила у його задоволенні відмовити.

Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, свідків, вважає, що позов не обґрунтований, не доведений та задоволенню не підлягає.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з нормами статті 17 Конвенції, жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідною довідкою (а.с. 8).

Особистий рахунок на вказану квартиру був відкритий на ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідач по справі був зареєстрований в квартирі, як син наймача квартири з 05.05.1982 року, позивачка по справі була зареєстрована як онучка наймача з 19.07.1996 року.

Правовою підставою позову зазначено положення ст. 72 ЖК України.

Як вбачається з позовних вимог та пояснень сторони Позивача, Відповідач з жовтня 2014 року не мешкає у вказаній квартирі, що і стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом.

На підтвердження чого надала до суду клопотання про допит свідків, які в ході судових засідань підтвердили, що не бачили Відповідача по справі у квартирі АДРЕСА_1 протягом щонайменше останніх трьох років.

Статті 61-70 ЖК України передбачають і встановлюють порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду.

Поряд з цим нормами глави 59 ЦК України встановлюється порядок користування житлом за договором найму (оренди).

Особливим інститутом житлового права є збереження житла за тимчасово відсутніми. Порядок збереження житла за тимчасово відсутніми членами сім`ї наймача житла державного, комунального житлового фонду визначено ст. 71 ЖК України, а їхні права та обов`язки- ст. 78 ЖК України, які встановлюють випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадинами.

Відповідно до ст. 71 ЖК України за тимчасової відсутності наймача або членів сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Тимчасова відсутність наймача, членів його сім`ї не потребує згоди інших членів сім`ї. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила шість місяців.

Згідно ст. 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств та установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації та збереження.

Відповідно до ст. 9 ч. 4 ЖК України ніхто не може бут виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

Між тим, дослідивши матеріали позову, заслухавши пояснення осіб, які були присутні у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не знайшли свого належного підтвердження та є необґрунтованими.

З даним позовом ОСОБА_1 звернулась до суду 24 березня 2017 року, отже на момент звернення до суду з відповідним позовом необхідно встановити відсутність відповідача за вказаною адресою з власної волі та не менше 6 місяців.

Проте, як встановлено судом з пояснень сторін, наданих в судовому засіданні, Відповідач неодноразово намагався потрапити до квартири, в якій зареєстрований з 05.05.1982 року.

Таким чином, обставини справи свідчать про стійкий конфлікт між мешканцями квартири та існування між сторонами неприязних стосунків, що не дає змоги Відповідачу, який на законній підставі вправі мати доступ до квартири, вільно (без перешкод) перебувати в ній.

Отже, відсутність у кватирі протягом певного періоду часу не може розглядатися як таке, що Відповідач втратив до квартири інтерес як до свого місця проживання та виїхав на інше постійне місце проживання.

Крім того, суд критично ставиться до доводів Позивача стосовно мотивів визнання Відповідача особою такою, що втратила право користування житловим приміщенням через, серед іншого, тягар несення додаткових витрат на утримання квартири, оскільки судом встановлено та не оспорюється сторонами, що згідно розпорядження органу приватизації Департаментом міського господарства Одеської міської ради від 30 березня 2018 року № 250876 зареєстровано і записано в реєстрову книгу за № 8-25966, вказану квартиру передано у власність ОСОБА_1 одноособово, на підставі чого, останні 30 березня 2018 року видано свідоцтво про право власності на житло, а саме двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 50,59 кв. м. (а.с.144).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 11.05.2018 року ОСОБА_1 , продала, а ОСОБА_4 придбав квартири АДРЕСА_1 Вказаний договір посвідчений державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Пенчевим К.Л. (а.с. 145).

Частиною 4 ст.10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 ро-ку та протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до п.1 ст.17 закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно зі ст.310 ЦК фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, установлених законом.

Відповідно до п.4 ст.31 ЦК фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, установлених законом.

У свою чергу, відповідно до ст.1 Першого протоколу до конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі ст.8 конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення ЄСПЛ від 2.12.2010 у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло.

У справі «Прокопович проти Росії» встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі (незалежно від його правового режиму) є достатньою підставою для того, щоб уважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст.8 конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим утручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Судом встановлено, що Відповідач тривалий час користувався даним житлом, іншого житла не має, тому право користування вищезазначеним житловим приміщенням підпадає під гарантії, передбачені п.2 ст.8 конвенції.

Виселення Відповідача з займаного приміщення порушує права останнього, гарантовані статтею 47 Конституції України, згідно якої ніхто не може бути примусово позбавлений житла.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Крім того, з боку сторони Позивача не доведено належними та допустимими доказами відсутність Відповідача за адресою вказаної квартири не менше 6 місяців, навпаки, як вбачається з пояснень сторін, Відповідач неодноразово намагався потрапити до квартири. Тобто, суд прийшов до висновку щодо відмови у задоволенні позову з підстав, заявлених позивачем за положеннями ст. 71 ЖК України, оскільки останні не знайшли свого належного підтвердження за розглядом справи. Належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які підтверджували б вибуття Відповідача на інше постійне місце проживання матеріали справи не містять.

Надані позивачем акти про не проживання від 19.03.2017 року (а.с. 69) від 01.02.2018 року (а.с. 70), 04.01.2018 року (а.с. 71), не може прийняти судом як докази, обґрунтовуючи позовні вимоги.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Таким чином, суд вважає, що немає жодних підтверджень викладених в позовній заяві обставин, надані позивачем докази не можуть вважатися належними, а тому суд дійшов висновку про необґрунтованості та недоведеності позовних вимог.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

На підставі наведеного, суд вважає, що матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження позовних вимог, та обставин, викладених у позові, а тому суд відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Керуючись ст. 3, 4, 10, 12, 13, 17, 18, 76-81, 258-259, 263-265, 352, 354-355 ЦПК України суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 25 квітня 2019 року.

Суддя:

17.04.19