ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2019 року

м. Харків

Справа № 621/1905/16-ц

Провадження № 22-ц/818/870/19

Категорія: інші

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого: Кіся П.В.,

суддів: Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Пузікової Ю.С.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_8

ТКТ ТОВ з іноземними інвестиціями фірми «Харків-Москва»

ОСОБА_2,

треті особи: Зміївська міська рада Зміївського району Харківської області,

приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу

Чуприна Галина Олександрівна

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 30 жовтня 2018 року у складі судді Бібіка О.В., -

встановив:

21 вересня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому, з урахуванням уточнень та доповнень, просила: визнати недійними правочини щодо відчуження ОСОБА_8 29.11.2011 року на користь торгівельно-комерційного товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями фірма «Харків-Москва» (далі по тексту - ТКТОВ «Харків-Москва») об'єктів нерухомого майна, розташованих в місті Зміїв Харківської області по АДРЕСА_1, по АДРЕСА_2; визнати недійсним рішення позачергових загальних зборів учасників ТКТОВ «Харків-Москва» від 29.12.2011р. про збільшення статутного капіталу за рахунок цього майна; визнати недійсним свідоцтво про право власності ТКТОВ «Харків-Москва» на вказані нежитлові приміщення; скасувати державну реєстрацію права власності ТКТОВ «Харків-Москва» на вказані нежитлові приміщення; визнати недійсними правочини відчуження 16.11.2016 року відповідачем ТКТОВ «Харків-Москва» вказаних спірних об'єктів нерухомого майна на користь ОСОБА_2, визнати недійсними та скасувати державну реєстрацію права власності на це майно за ОСОБА_2; визнати зазначене спірне майно спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_8.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалась на ту обставину, що вона з 1989 по 2010 рік перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8.

Під час шлюбу вони удвох займалися підприємницькою діяльністю, мали спільний бізнес, за рахунок зароблених коштів купували нерухоме та рухоме майно.

У 2000 році та в лютому 2003 року вони придбали у спільну сумісну власність нерухомість у м. Зміїв Харківського району Харківської області, а саме: нежитлову будівлю літ. "А-2" по АДРЕСА_1, нежитлову будівлю літ. "А-2" по АДРЕСА_3, нежитлові приміщення літ-«А-1» по АДРЕСА_2, нежитлові приміщення літ. "А-1", "Б" , "В" , "Г" , «Е», "Ж" по АДРЕСА_4.

У 2015 році вона звернулася до суду з позовом про поділ майна подружжя.

Збираючи докази по даній справі, вона на початку 2016 року дізналася про те, що наприкінці 2011 року її колишній чоловік ОСОБА_8, якому як засновнику належить 99% статутного капіталу фірми і який перебуває на посаді директора, уклав з ТКТТОВ «Харків-Москва», угоду про передачу їх спільного нерухомого майна подружжя, розташованого в м. Зміїв, у статутний фонд цього підприємства.

Повноважень на розпорядження цим майном вона ОСОБА_8 не надавала.

Вважає, що ОСОБА_8, як представник ТК ТОВ з іноземними інвестиціями фірми «Харків-Москва», вчинив правочин у власних інтересах, так як фактично отримав 100% цього майна у власність у вигляді частки у статутному капіталі, а при виході з товариства він отримує вартість своєї частки, що дорівнює вартості всього нерухомого майна.

Факт того, що ОСОБА_8 на час укладання оспорюваних правочинів знав про те , що спірне майно є спільним майном подружжя, підтверджується тим, що в 2010 році ОСОБА_8 звертався до суду з позовом про поділ майна подружжя, до складу якого було включено і спірне майно, що є предметом даного позову. Отримавши в 2011 році судове рішення про відмову у задоволенні його позову, він через два місяці передав це майно у статутний капітал свого підприємства.

Крім того, вже після відкриття провадження у даній справі за її позовом до ОСОБА_8 і ТК ТОВ «Харків-Москва» вона довідалася, що 16.11.2016 року спірне майно було відчужене відповідачем на користь ОСОБА_2.

ОСОБА_1 вказує, що спірне майно вибуло з її володіння без її волі, без її згоди, так як на момент його відчуження, судом вже розглядалися її вимоги щодо цього майна.

Відповідачі позов не визнавали, звернулися до суду із заявою про застосування строків позовної давності.

Позивач ОСОБА_1 проти задоволення заяви заперечувала, вказуючи, що строк позовної давності для пред'явлення цього позову нею не порушено, оскільки про порушення своїх прав вона дізналася у лютому 2016 року, тобто лише тоді, коли отримала дані Державного реєстру речових права на нерухоме майно, а також тоді коли отримала відповідь виконкому Зміївської міської ради на запит про підстави реєстрації право власності на спірне майно за ТК ТОВ з іноземними інвестиціями фірми «Харків-Москва».

Просила позов задовольнити, посилаючись на положення ст.ст. 203, 238, 388 ЦК України та ст. 68 СК України.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 30 жовтня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Цим же рішенням скасовані заходи забезпечення позову, які були застосовані ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 11.11.2016 року.

В апеляційна скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд прийшов до помилкового висновку про пропущення нею строку позовної давності з посиланням на наявність у неї можливості довідатися про оспорені нею в суді правочини на протязі трьох років після відчуження спірного майна, та на існування у неї можливості дізнатися про порушення свого права через доступ до інформації в Державному реєстрі прав на нерухоме майно.

Зазначає, що до такого висновку суд прийшов з порушенням положень ч.ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, якими передбачені гарантії непорушності права власності та свободи власника у виборі поведінки щодо належного йому майна.

Також відповідачі не довели факту пропуску нею строку позовної давності, в обґрунтування чого зазначає, що доступ до інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно громадяни отримали лише на початку 2015 року на підставі Постанови Кабінету Міністрів України №722 від 24.12.2014 року, а в період з кінця 2011 року по 2014 рік відповідно до Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» інформацію про нерухоме майно, наявну в Реєстрі, мали змогу отримати тільки певне коло осіб.

Також зазначає, що про те, що договору купівлі продажу спірного майна між ТК ТОВ з іноземними інвестиціями фірми «Харків-Москва» та ОСОБА_2 було вчинено у листопаді 2016 року, що також спростовує висновок суду про пропуск строків позовної давності.

Також з матеріалів справи вбачається, що з позовом до ОСОБА_8 про поділ майна вона зверталась наприкінці 2015 року.

В поданому до апеляційного суду відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_8 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, вказуючи, що апеляційна скарга є необґрунтованою, що ОСОБА_1 мала можливість отримати інформацію з Державного реєстру прав про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, звернувшись до уповноважених органів, наприклад до суду, мала можливість звернутися до нього, тобто до свого колишнього чоловіка, адже на той час вони спілкувалися, що підтвердили допитані у якості свідків їх повнолітні діти.

Вважає, що ОСОБА_1 не надала суду доказів, які б свідчили про відмову їй в надані такої інформації. Зазначає, що до останнього часу між ним та ОСОБА_1 існувала усна домовленість про поділ спільного майна подружжя, що про цю домовленість підтвердили свідки під час розгляду справи, що за кожним із колишнього подружжя залишається те нерухоме та рухоме майно, яке за ним було зареєстровано на протязі шлюбу, а на ньому ще й кредитні зобов'язання за валютним кредитом.

Посилаючись на положення ст. 72 СК України, відповідач ОСОБА_8 зазначає, що перебіг строків позовної давності стосовно пред'явлених вимог, які пов'язані з реалізацією права спільного майна відносно спірного майна, розпочався з 14.03.2012 року, а закінчився 14.03.2015 року.

Інші відповідачі також апеляційну скаргу не визнали і просили відмовити у її задоволенні, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, які з'явилися у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню за таких підстав.

Судом встановлено, а учасниками справи не заперечується, що ОСОБА_1 і ОСОБА_8 знаходились у шлюбі з 1989 року, а рішенням Харківського районного суду Харківської області від 31 серпня 2010 року шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_1, зареєстрований 18.06.1989 року, розірвано ( т.1. а.с.7).

У вересні 2010 року ОСОБА_8 звертався до суду з позовом до ОСОБА_1, третя особа ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», про поділ майна подружжя, до складу якого ним було включено також і нежитлові приміщення в м.Зміїв Харківської області, спір щодо яких вирішується і даній справі.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 26.10.2011р. рішення Харківського районного суду Харківської області від 25.05.2011 року скасовано і постановлено нове, яким відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_8 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя (т.1а. с. 29-30).

Рішенням позачергових загальних зборів учасників Торгівельно - комерційного товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями фірми "Харків -Москва", яким зазначені відповідачі ОСОБА_8 і ОСОБА_2, згідно протоколу № 26 від 29.12.2011 року, прийнято від ОСОБА_8 внесок до статутного капіталу, а саме, майно: нежитлові приміщення загальною площею 1461,5 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3, що належать на праві приватної власності за договором купівлі - продажу від 05.02.2003 року ; нежитлові приміщення загальною площею 1918,1 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2, які належать на праві приватної власності за договором купівлі - продажу від 05.02.2003 року ; нежитлові приміщення загальною площею 1713,4 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, які належать на праві приватної власності за договором купівлі - продажу від 05.02.2003 року ; нежитлові приміщення загальною площею 2659,5 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_4, які належать на праві власності за договором купівлі - продажу від 12.04.2000 року за № Н 6-8; нежитлові приміщення загальною площею 539,4 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_5, які належать на праві власності за договором купівлі - продажу від 26.07.2007; нежитлові приміщення загальною площею 58,3 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_6, які належать на праві власності за договором купівлі - продажу від 26.07.2007; вирішено задовольнити заяву ОСОБА_8 про відступлення частини належної йому частки у статутному капіталі Товариства, а саме, 25% його внеску у статутному капіталі Товариства, прийняти до складу учасників ТК ТОВ з її фірми "Харків-Москва" ОСОБА_6 з часткою у статутному капіталі товариства у розмірі 25% статутного капіталу Товариства; вирішено задовольнити заяву ОСОБА_8 про відступлення частини належної йому частки у статутному капіталі Товариства, а саме, 58% його внеску у статутному капіталі Товариства ОСОБА_2; вирішено розподілити уставний капітал Товариства наступним чином: статутний капітал Товариства становить 6124250,82 грн, розміри часток складають: ОСОБА_6 - 25% статутного капіталу, що становить 1531062,70 грн, ОСОБА_2 - 59,57% статутного капіталу, що становить 3648216,22 грн, ОСОБА_8 - 15,43% статутного капіталу, що становить 944971,90 грн (т.2 а. с. 108-111).

Право власності на нежитлову будівлю літ. "А-2", загальною площею 1713,4 кв.м по АДРЕСА_1 в м. Змієві в цілому оформлено на ім'я Торгівельно - комерційного товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями фірми "Харків - Москва" згідно рішення Зміївської міської ради Зміївського району Харківської області № 55 від 13.03.2012 (а. с. 19 т.1).

Згідно копії свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1, від 14.03.2012 року, Торгівельно-комерційне товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями фірма "Харків-Москва" є власником нежитлової будівля "А-2", загальною площею 1713,40 кв.в., розташованої за адресою: АДРЕСА_1. (т. 1 а. с. 118).

Згідно Витягу про державну реєстрацію прав ід 14.03.2012 року право власності на нежитлову будівлю "А-2", загальною площею 1713,40 кв.в., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за Торгівельно-комерційне товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями фірма "Харків-Москва" ( т.1. а.с. 119).

Право власності на комплекс нежитлових будівель, що складається з: нежитлової будівлі літ. "А-1" (адміністративний корпус), загальною площею 128,1 кв.м; сарай літ. "Б", загальною площею 44,4 кв.м; сарай літ. "В", загальною площею 174,3 кв.м; нежитлова будівля літ. "Г", загальною площею 1253,0 кв.м; нежитлова будівля літ. "Д", загальною площею 1040,3 кв.м, прохідна літ. "Ж", загальною площею 19,4 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_4 оформлено в цілому на ім'я Торгівельно - комерційного товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями фірма "Харків-Москва" згідно рішення Зміївської міської ради Зміївського району Харківської області № 56 від 13.03.2012 (т. 1 а. с. 20).

Згідно копії свідоцтва про право власності серії НОМЕР_2 від 14.03.2012 року, Торгівельно-комерційне товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями фірма "Харків-Москва" є власником комплексу нежитлових будівель, що складається з: нежитлової будівлі літ. "А-1" (адміністративний корпус), загальною площею 128,1 кв.м; сараю літ. "Б", загальною площею 44,4 кв.м; сараю літ. "В", загальною площею 174,3 кв.м; нежитлової будівлі літ. "Г", загальною площею 1253,0 кв.м; нежитлової будівлі літ. "Д", загальною площею 1040,3 кв.м, прохідної літ. "Ж", загальною площею 19,4 кв.м, убиральні літ "З", огорожі №1-6, ємності №7, розташованих за адресою: АДРЕСА_4. (т. 1 а. с. 153).

Згідно Витягу про державну реєстрацію прав від 14.03.2012 року право власності на комплекс , розташований за адресою: АДРЕСА_4, зареєстровано за Торгівельно-комерційне товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями фірма "Харків-Москва" ( т.1. а.с. 154).

Право власності на вбудоване нежитлове приміщення на 1-му поверсі 5-ти поверхового будинку, загальною площею 1918,1 кв.м по АДРЕСА_2 в цілому оформлено на ім'я Торгівельно - комерційного товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями фірми "Харків - Москва" згідно рішення Зміївської міської ради Зміївського району Харківської області № 57 від 13.03.2012 року(т. 1а. с. 21).

Згідно копії свідоцтва про право власності серії НОМЕР_3 від 14.03.2012 року , Торгівельно-комерційне товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями фірма "Харків-Москва" є власником вбудованого приміщення на 1-му поверсі 5-ти поверхового будинку "А", загальною площею 1918,1 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_7. (т. 1 а. с. 136).

Згідно Витягу про державну реєстрацію прав від 14.03.2012 року право власності на вбудоване приміщення на 1-му поверсі 5-ти поверхового будинку "А", загальною площею 1918,1 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_7, зареєстровано за Торгівельно-комерційне товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями фірма "Харків-Москва" ( т.1. а.с. 137).

Право власності на нежитлову будівлю літ "А-2", загальною площею 1461,5 по АДРЕСА_3 в м. Змієві в цілому оформлено на ім'я Торгівельно - комерційного товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями фірми "Харків - Москва" згідно рішення Зміївської міської ради Зміївського району Харківської області № 58 від 13.03.2012 ( т, 1 а. с. 22)

Згідно копії свідоцтва про право власності серії НОМЕР_4 від 14.03.2012 року , Торгівельно-комерційне товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями фірма "Харків-Москва" є власником нежитлової будівлі (магазину) з холодильною камерою "А-2", загальною площею 1461,50 кв.в., розташованого за адресою: АДРЕСА_3. (т. 1 а. с. 173).

Згідно Витягу про державну реєстрацію прав від 14.03.2012 року право власності на нежитлову будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_3., зареєстровано за Торгівельно-комерційне товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями фірма "Харків-Москва" ( т.1. а.с. 174).

На підставі договору купівлі - продажу від 16.11.2016 року , посвідченому приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Чуприною Г.О. за реєстровим номером 3223, нежитлова будівля "А-2", загальною площею 1713,40 кв.м по АДРЕСА_1 в м. Зміїв Харківської області, відчужена Торгівельно-комерційним товариством з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Харків-Москва" на користь ОСОБА_2 ( т.1 а.с. 117-134).

На підставі договору купівлі - продажу від 16.11.2016 року , посвідченому приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Чуприною Г.О. за реєстровим номером 3218, нерухоме майно : вбудоване приміщення 1-й поверх 5-ти поверхового будинку, А, загальною площею 1918,1 кв.м, по АДРЕСА_2, , відчужено Торгівельно-комерційним товариством з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Харків-Москва" на користь ОСОБА_2 ( т.1 а.с. 135- 151).

На підставі договору купівлі - продажу від 16.11.2016 року , посвідченому приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Чуприною Г.О. за реєстровим номером 3226 нерухоме майно: комплекс, загальною площею 2659,5 кв.м по АДРЕСА_4 відчужено Торгівельно-комерційним товариством з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Харків-Москва" на користь ОСОБА_2 ( т.1 а.с. 152- 171).

На підставі договору купівлі - продажу від 16.11.2016 року , посвідченому приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Чуприною Г.О. за реєстровим номером 3221 нерухоме майно: нежитлова будівля (магазин) з холодильною камерою "А-2", загальною площею 1461,5 кв.м по АДРЕСА_3, відчужено Торгівельно-комерційним товариством з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Харків-Москва" на користь ОСОБА_2 ( т.1 а.с. 172- 189)..

Право власності на вищезазначене нерухоме майно зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 (т.1 а. с. 94-100).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволені позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач пропустила строк позовної давності без поважних причин, оскільки позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на спростування презумпції можливості та обов'язку знати про стан своїх майнових прав.

Однак з таким рішенням колегія суддів погодися не може у зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, які призвели неправильного вирішення справи.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо ж суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч.5 ст.267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску строку позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Отже, коли судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, порушене, а стороною у спорі до винесення рішення буде заявлено про застосування позовної давності, і буде встановлено, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі статті 267 ЦК України ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності. У разі визнання судом причин пропущення позовної давності поважними, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, за змістом глави 19 ЦК України, відмовити у задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропуском строку позовної давності належить лише в тому випадку, коли позовні вимоги є доведеними та за наявності заяви про застосування строків позовної давності.

Однак, суд першої інстанції, в порушення вище зазначених вимог ЦК України, безпідставно, не встановивши доведеність позовних вимог позивача, відмовив в задоволенні позову ОСОБА_1 за пропуском строку звернення до суду.

Судом встановлено, а учасниками справи не оспорюється та обставина, що спірне майно набуте у власність і зареєстровано на відповідача ОСОБА_8 в період його перебування у шлюбі з ОСОБА_1. Подружжя тривалий час займалися підприємницькою діяльністю, набули у власність низку об'єктів нерухомого майна, в тому числі і спірні нежитлові приміщенні в м.Зміїв.

Як статтею 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який діяв до 01.01.2004 року, так і згідно статті 60 СК України Майно, вважається, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно частини 3 статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Оскільки відповідачем не надано доказів, які б свідчили про існування укладеного ним і ОСОБА_1 договору про встановлення іншого режиму права власності на майно набуте за час шлюбу, або доказів набуття ним спірного майна у відповідності до положень статті 57 СК України в його особисту приватну власність, у суду наявні підстави визнати обґрунтованими доводи позивача про необхідність поширення презумпції спільної сумісної власності подружжя на спірне майно.

Згідно частини 2 статті 360 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності , здійснюється за згодою всіх співвласників.

Статтею 63 СК України також передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Частиною 3 ст.368 ЦК України також передбачена необхідність такої згоди.

Судовим розглядом справи встановлено, а відповідачами не спростовано, що ОСОБА_1 не надавала ОСОБА_8 письмової згоди на відчуження спірних об'єктів нерухомого майна в м.Зміїв.

Здійснення відчуження вказаного спірного майна 29.12.2011 року відповідачем ОСОБА_8 шляхом його передачі до статутного капіталу ТК ТОВ з іноземними інвестиціям «Харків-Москва» здійснено без письмової згоди ОСОБА_1, забезпечило сторонам цього правочину, зважуючи на особливості його оформлення, уникнути публічності та подальше відчуження 16.11.2016 року ОСОБА_2 без відображення при реєстрації переходу права власності до ОСОБА_2 на спірне майно інформації про його попереднього співвласника.

Оскільки ОСОБА_2 є сестрою ОСОБА_8 відсутні підстави не погоджуватися з доводами позивача про наявність ознак недобросовісності вказаних учасників правочинів, внаслідок яких після розірвання шлюбу ОСОБА_6 так витончено відчужено без згоди ОСОБА_1 нерухоме майно, яке було набуте за час її шлюбу з відповідачем ОСОБА_8

Колегія суддів відхиляє доводи відповідачів та їх представників про узгодження ОСОБА_8 і ОСОБА_1 відчуження спірного майна в усній формі в колі сім'ї та на покази свідків (повнолітніх дітей) на підтвердження цієї версії відповідачів, оскільки законом передбачено необхідність письмової згоди співвласника на відчуження іншим співвласником нерухомого майна. (ст.65 СК).

Крім того, згідно частини 2 ст.79 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За змістом статті 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

Згідно ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно погодився з доводами відповідачів і задовольнив заяву про застосування до спірних правовідносин передбачених частиною 4 статті 267 ЦК України наслідків пропуску ОСОБА_1 строку позовної давності у виді рішення про відмову у задоволенні позову.

Суд помилково вважав дату відчуження ОСОБА_8 спірного майна 29.12.2011 року початком перебігу строку позовної давності, оскільки відповідачами не доведено, що станом на 29.12.2011 року вона була хоча би повідомлена (не кажучи вже про згоду) ОСОБА_8 про відчуження спірного майна, що вона в той час (день) з інших загальнодоступних джерел інформації довідалася чи могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, як це передбачено частиною 1 статті 261 ЦК України.

Колегія суддів відхиляє також і доводи відповідачів про наявність безперешкодної можливості ОСОБА_1 довідатися про вчинений ОСОБА_8 правочин від 29.12.2011 року передачі до статутного капіталу ТКТОВ «Харків-Москва» спірного нерухомого майна у такий же спосіб, як це вона зробила у 2016 році, тобто з загальнодоступного Державного реєстру речових прав на нерухоме майно чи шляхом здійснення запиту до місцевого органу реєстрації права власності на нерухоме майно, оскільки вона не була стороною вказаного правочину, а відтак, з огляду на існуючі на той час обмеження у доступі до баз даних БТІ, виконавчих органів місцевого самоврядування, та до документації ТКТОВ «Харків-Москва», немає підстав погоджуватися з вказаними доводами щодо вільного доступу до вказаної інформації.

Крім того, у цивільній справі №22-ц-13385/2011 за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, на яке посилаються представники відповідача як обставину, що свідчить про порушення прав ОСОБА_1, а відтак і початком, на їх думку, перебігу строку позовної давності, не містить вимог про визнання нежитлових приміщень в м.Зміїв приватною власністю ОСОБА_8, він визнавав їх спільним сумісним майном подружжя і просив суд поділити майнові права з урахуванням зобов'язань перед ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за кредитним договором. Однак навіть у вказаній справі ухвалене рішенням апеляційного суду від 26.10.2011 року про відмову у задоволення позову ОСОБА_8, а тому немає підстав початком перебігу строку позовної давності вважати а ні судові рішення у справі №22-ц-13385/2011, а ні дату укладення ОСОБА_8 правочину 29.12.2011 року.

На користь доводів позивача щодо початку строку позовної давності у спорі вказує і зміст статті 68 СК України, яка не пов'язує початок перебігу строку позовної давності з розірванням шлюбу та передбачає розпорядження майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності після розірвання шлюбу його співвласниками виключно за взаємною згодою.

Отже, позивач ОСОБА_1 не зобов'язана відслідковувати дії відповідача з метою встановлення факту порушення її прав, як співвласника спільної сумісної власності подружжя, а відповідач ОСОБА_8, згідно вимог частини 3 статті 368 ЦК України та частини 3 статті 65 СК України, зобов'язаний отримати її письмову згоду на відчуження вказаного майна.

За таких обставин позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню, оскільки нерухоме майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, вибуло без згоди позивача, його подальше відчуження товариством з іноземними інвестиціями «Харків-Москва» на користь ОСОБА_2 здійснено особами, які не мали права його відчужувати.

Позовні вимоги щодо визнання недійсними та скасування реєстрації права власності відповідачів на спірне майно є похідними від основної позовної вимоги і також підлягають задоволенню з метою досягнення передбаченої статтею 2 ЦПК України мети ефективного захисту порушених прав позивача, правової визначеності.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 3,4 ст. 376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 30 жовтня 2018 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсним правочин щодо передачі ОСОБА_8 нерухомого майна, а саме, нежитлової будівлі літ. "А-2" заг. пл. 1713,4 кв.м по АДРЕСА_1, нежитлової будівлі літ. "А-2" заг.пл. 1461,5 кв.м. по АДРЕСА_3, вбудованого нежитлового приміщення на першому поверсі п'ятиповерхового будинку заг.пл. 1918,1 кв.м по АДРЕСА_2, комплексу нежитлових будівель літ. "А-1", заг. пл. 128,1 кв.м, літ. "Б" заг.пл. 44,4 кв.м, літ. "В" заг.пл. 174,3 кв.м, літ. "Г" заг.пл. 1253,0 кв.м, літ. "Д" заг.пл. 1040,3 кв.м, літ. "Ж" заг.пл. 19,4 кв.м по АДРЕСА_4, у статутний капітал Торгівельно-комерційного товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями фірми "Харків - Москва".

Визнати недійсними рішення позачергових загальних зборів учасників Торгівельно-комерційного товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями фірми "Харків - Москва" від 29.12.2011 щодо збільшення статутного капіталу товариства за рахунок внесення ОСОБА_8 до статутного фонду нежитлової будівлі літ. "А-2" заг. пл.1713,4 кв.м по АДРЕСА_1, нежитлової будівлі літ. "А-2" заг.пл. 1461,5 кв.м. по АДРЕСА_3, вбудованого нежитлового приміщення на першому поверсі п'ятиповерхового будинку заг.пл. 1918,1 кв.м по АДРЕСА_2, комплексу нежитлових будівель літ. "А-1", заг. пл. 128,1 кв.м, літ. "Б" заг.пл. 44,4 кв.м, літ. "В" заг.пл. 174,3 кв.м, літ. "Г" заг.пл. 1253,0 кв.м, літ. "Д" заг.пл. 1040,3 кв.м, літ. "Ж" заг.пл. 19,4 кв.м по АДРЕСА_4, та відповідні зміни до статуту товариства.

Визнати недійсними свідоцтва про право власності товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями фірми "Харків - Москва" на нежитлову будівлю літ. "А-2" заг. пл.1713,4 кв.м по АДРЕСА_1, нежитлової будівлі літ. "А-2" заг.пл. 1461,5 кв.м. по АДРЕСА_3, вбудованого нежитлового приміщення на першому поверсі п'ятиповерхового будинку заг.пл. 1918,1 кв.м по АДРЕСА_2, комплексу нежитлових будівель літ. "А-1", заг. пл. 128,1 кв.м, літ. "Б" заг.пл. 44,4 кв.м, літ. "В" заг.пл. 174,3 кв.м, літ. "Г" заг.пл. 1253,0 кв.м, літ. "Д" заг.пл. 1040,3 кв.м, літ. "Ж" заг.пл. 19,4 кв.м по АДРЕСА_4.

Скасувати державну реєстрацію права власності товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями фірми "Харків - Москва" на нежитлову будівлю літ. "А-2" заг. пл.1713,4 кв.м по АДРЕСА_1, нежитлової будівлі літ. "А-2" заг.пл. 1461,5 кв.м. по АДРЕСА_3, вбудованого нежитлового приміщення на першому поверсі п'ятиповерхового будинку заг.пл. 1918,1 кв.м по АДРЕСА_2, комплексу нежитлових будівель літ. "А-1", заг. пл. 128,1 кв.м, літ. "Б" заг.пл. 44,4 кв.м, літ. "В" заг.пл. 174,3 кв.м, літ. "Г" заг.пл. 1253,0 кв.м, літ. "Д" заг.пл. 1040,3 кв.м, літ. "Ж" заг.пл. 19,4 кв.м по АДРЕСА_4.

Витребувати нежитлову будівлю літ. "А-2" заг. пл.1713,4 кв.м по АДРЕСА_1, нежитлової будівлі літ. "А-2" заг.пл. 1461,5 кв.м. по АДРЕСА_3, вбудованого нежитлового приміщення на першому поверсі п'ятиповерхового будинку заг.пл. 1918,1 кв.м по АДРЕСА_2, комплексу нежитлових будівель літ. "А-1", заг. пл. 128,1 кв.м, літ. "Б" заг.пл. 44,4 кв.м, літ. "В" заг.пл. 174,3 кв.м, літ. "Г" заг.пл. 1253,0 кв.м, літ. "Д" заг.пл. 1040,3 кв.м, літ. "Ж" заг.пл. 19,4 кв.м по АДРЕСА_4 із чужого незаконного володіння ОСОБА_9 та визнати дане майно об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_8.

Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_9 на нежитлову будівлю літ. "А-2" заг. пл.1713,4 кв.м по АДРЕСА_1, нежитлової будівлі літ. "А-2" заг.пл. 1461,5 кв.м. по АДРЕСА_3, вбудованого нежитлового приміщення на першому поверсі п'ятиповерхового будинку заг.пл. 1918,1 кв.м по АДРЕСА_2, комплексу нежитлових будівель літ. "А-1", заг. пл. 128,1 кв.м, літ. "Б" заг.пл. 44,4 кв.м, літ. "В" заг.пл. 174,3 кв.м, літ. "Г" заг.пл. 1253,0 кв.м, літ. "Д" заг.пл. 1040,3 кв.м, літ. "Ж" заг.пл. 19,4 кв.м по АДРЕСА_4.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 квітня 2019 року.

Головуючий: П.В. Кісь

Судді : І.В. Бурлака

В.Б. Яцина