ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/352/19 Доповідач - Міщій О.Я.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2019 року м. Тернопіль

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого - Міщій О.Я.

суддів - Ткач З. Є., Шевчук Г. М.,

секретар с/з- Романюк Х.Ю.

з участю представників Державного підприємства спеціального зв'язку -

ОСОБА_1,ОСОБА_2, позивача ОСОБА_3, його представника - адвоката Гавдяк І.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу № 607/16424/18 за апеляційною скаргою Державного підприємства спеціального зв'язку на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08.01.2019 р., ухвалене в м. Тернополі суддею Тернопільського міськрайонного суду Братасюком В.М., за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства спеціального зв'язку про зобов'язання вчинити дії та стягнення коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

22.08.2018 р. ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що відповідач необґрунтовано відмовив йому у прийнятті на роботу. Позивач зазначив, що 09.07.2018р. він отримав у Тернопільському міськрайонному центрі зайнятості направлення на працевлаштування на вакантне місце фельд'єгера в Тернопільському обласному вузлі спеціального зв'язку Державного підприємства спеціального зв'язку. Проте відповідач відмовив у наданні роботи, посилаючись на те, що на підприємстві відсутня вільна посада фельд'єгера, оскільки дано згоду на укладення трудового договору з іншою особою. Позивач вказав, що посада фельд'єгера була вакантною, наказ про прийняття на роботу щодо іншої особи не видавався, тому йому незаконно відмовлено у прийнятті на роботу.

Із урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_3 просив визнати незаконною відмову у прийнятті його на роботу, зобов'язати Державне підприємство спеціального зв'язку укласти з ним трудовий договір на посаду фельд'єгера Тернопільського обласного вузла спеціального зв'язку з 09.07.2018 року, стягнувши з відповідача 35314,41грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 09.07.2018року по 05.12.2018року.

Представник Тернопільського обласного вузла спеціального зв'язку ДП спеціального зв'язку подав відзив на позов, указуючи на необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_3 Представник зазначив, що згідно нового штатного розпису від 21.06.2018 р. у Тернопільському обласному вузлі спеціального зв'язку з'явилась вакантна посада фельд'єгера, про що було направлено відомості в центр зайнятості. Перед зверненням ОСОБА_3 із направленням від Тернопільського міськрайонного центру зайнятості щодо працевлаштування на посаду фельд'єгера, інший кандидат звернувся із заявою про працевлаштування на указану посаду і йому було дано згоду на укладення трудового договору. У зв'язку з цим позивачу відмовлено у прийнятті на роботу, а також заповнено корінець направлення від центру зайнятості із вказівкою про причину відмови у працевлаштуванні.

25.10.2018 р. ОСОБА_3 подав відповідь на відзив, у якому вказав, що відповідач зобов'язаний був укласти з ним трудовий договір, оскільки він направлений на роботу від центру зайнятості, посада фельд'єгера була вакантною, відмова роботодавця ґрунтується виключно на небажанні роботодавця приймати його на роботу. Він має переваги при прийнятті на роботу, оскільки більше 16 років працював у відповідача на посаді фельд'єгера, має досвід роботи, а новий працівник ОСОБА_5 не має досвіду роботи. Вважає, що відмова у наданні роботи є необґрунтованою, оскільки на час його звернення щодо працевлаштування кандидат ОСОБА_5 не був прийнятий на роботу, а вимога до кандидата про надання медичної довідки та інших документів є незаконною, оскільки відповідач згідно ст. 169 КоЗпП повинен за свої кошти організувати проходження попереднього і періодичного медичного огляду працівників. Зазначив, що він має чинні дозволи на носіння зброї, довідку про належний стан здоров'я, а також раніше його безпідставно звільнено з роботи.

15.11.2018 р. представник відповідача подав заперечення на відповідь на відзив, указуючи, що відмова у прийнятті на роботу є обґрунтованою, а доводи ОСОБА_3 - безпідставними. Представник вказав, що кандидат на посаду фельд'єгера ОСОБА_5 звернувся із заявою про працевлаштування раніше і йому дано згоду на укладення трудового договору. На час звернення ОСОБА_3 із заявою про працевлаштування, ОСОБА_5 уже проходив медичну комісію, що є обов'язком для кандидатів, які претендують на вказану посаду. Згодом ОСОБА_5 був прийнятий на роботу, інші вакансії були відсутні, позивач не відноситься до осіб, які підлягають обов'язковому прийняттю на роботу незалежно від наявності інших кандидатур.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 08.01.2019 р. позов задоволено частково. Визнано незаконною відмову Державного підприємства спеціального зв'язку у прийнятті ОСОБА_3 на посаду фельд'єгера та зобов'язано відповідача укласти трудовий договір з ОСОБА_3 на посаду фельд'єгера Тернопільського обласного вузла спеціального зв'язку з 09.07.2018 року. Стягнуто з Державного підприємства спеціального зв'язку на користь ОСОБА_3 18701,28 гривень оплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 09.07.2018 року по 05.12.2018 року з відрахуванням обов'язкових платежів до державного бюджету. Стягнуто із ДП спеціального зв'язку на користь ОСОБА_3 704, 80 гривень судового збору. В задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник Державного підприємства спеціального зв'язку подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду скасувати, постановивши нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. Апеляційна скарга мотивована тим, що станом на 09.07.2018 р., коли позивач звернувся про працевлаштування, було дано згоду на укладення трудового договору з іншою особою, з якою укладено трудовий договір, інші вакансії фельд'єгера були відсутні, позивач не відноситься до осіб, які підлягають обов'язковому прийняттю на роботу незалежно від наявності інших кандидатур. Підприємство не зобов'язане укладати трудовий договір у випадку, коли кандидат має направлення від центру зайнятості, а має обов'язок надати письмову відповідь, заповнивши корінець направлення із зазначенням причини відмови у працевлаштуванні. Також представник зазначив, що суд безпідставно стягнув у користь позивача середній заробіток, не врахувавши, що ОСОБА_3 не був прийнятий на роботу, тому в даному випадку його відсутність на роботі не є вимушеним прогулом. Крім того вказав, що суд при розгляді справи порушив норми процесуального права.

14.03.2019 р. ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, указуючи, що роботодавець зобов'язаний укласти трудовий договір із особою, яка направлена центром зайнятості, оскільки направлення є підтвердженням наявності вакантного робочого місця. Також позивач вказав, що причина відмови у працевлаштуванні є необґрунтованою, оскільки на момент його звернення трудовий договір з іншою особою не був укладений, отже посада була вакантною. При цьому він мав чинний дозвіл на право володіння вогнепальною зброєю, пройшов медичний огляд. На момент його звернення з приводу працевлаштування вакантних штатних одиниць посади фельд'єгера було дві, на одну з який прийняли ОСОБА_5, а інша штатна одиниця була вакантною і свідомо прихована керівництвом. Крім того, суд вірно врахував ту обставину, що ОСОБА_5 звільнився з посади фельд'єгера та вказана вакантна посада була розподілена на внутрішнє сумісництво працюючих фельд'єгерів, що стверджується відповідними доказами. Також позивач вказав, що відмовляючи йому у працевлаштуванні у зв'язку з тим, що "посада зайнята, кандидатура проходить медогляд", роботодавець не заповнив попереднього рядка корінця направлення на працевлаштування, у якому слід було зазначити дату, з якої робоче місце зайняте. Також позивач вказав, що дії відповідача щодо необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу порушують його трудові гарантії, визначені ст. 22 КЗпП України.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що відповідач необгрунтовано відмовив у прийнятті позивача на роботу, чим порушив його право.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо.

У ст. 43 Конституції України зазначається, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності тощо.

Відповідно до ч.2 ст. 21 КозпП України, працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Згідно ст. 22 КоЗпП України забороняється необґрунтована відмова у прийнятті на роботу. Відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Вимоги щодо віку, рівня освіти, стану здоров'я працівника можуть встановлюватись законодавством України.

Зазначені гарантії збігаються з гарантіями, викладеними в ст. 5-1 КоЗпП України, в якій проголошена гарантія правового захисту від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу.

Судом першої інстанції установлено, що 09.07.2018року Тернопільським міськрайонним центром зайнятості було видано направлення ОСОБА_3 на працевлаштування на вільне робоче місце (вакансію) фельд'єгера Тернопільського обласного вузла спеціального зв'язку.

З матеріалів справи відомо, що перед зверненням ОСОБА_3 до відповідача із направлення від центру зайнятості щодо працевлаштування на посаду фельд'єгера, інші кандидати звернулись із заявами щодо працевлаштування на указану посаду. Тернопільський обласний вузол спеціального зв'язку надав згоду ОСОБА_5 на укладення трудового договору та запропонував йому подати необхідні довідки. 20.07.2018 року ОСОБА_5 був прийнятий на роботу на посаду фельд'єгера.

Як вбачається із корінця направлення на працевлаштування №0026003 від 09.07.2018року, роботодавцем в графі «Відповідь про прийняте рішення» зроблено відмітку в рядку «відмова» та зазначено «посада зайнята, кандидатура проходить медогляд». Листом в.о. директора Тернопільського обласного вузла спеціального зв'язку ОСОБА_2 від 02.08.2018р. позивача повідомлено, що посада фельд'єгера зайнята, тому йому відмовлено у прийнятті на роботу.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що відповідач не обґрунтував відмову у прийнятті на роботу ОСОБА_3, не відповідає обставинам справи.

При цьому слід вказати, що Законом України "Про зайнятість населення" не передбачено обов'язку роботодавця щодо прийняття на роботу осіб, які направлені із центру зайнятості на працевлаштування. Відповідно до ч.3 ст. 50 цього закону роботодавці зобов'язані своєчасно та в повному обсязі подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізовує державну політику в сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії).

Згідно наказу Мінсоцполітики від 17.08.2015 р. № 848 «Про затвердження форм Персональної картки та додатків до неї, заяви про надання (поновлення) статусу безробітного та направлення на працевлаштування», затверджено форму направлення на працевлаштування. Згідно із зазначеною формою, на корінці направлення на працевлаштування, яке центр зайнятості видає безробітному (незалежно від його категорії) для відвідування ним роботодавця, графу «Відповідь про прийняте рішення» (щодо працевлаштування) заповнює роботодавець, а шукач роботи повертає корінець направлення до центру зайнятості. Роботодавець ставить відмітку (або наводить пояснення) біля належної причини відмови у працевлаштуванні.

Отже, для роботодавця обов'язковим є наведення письмового обґрунтування відмови у працевлаштуванні безробітних, які направлені до роботодавця центром зайнятості. Саме по собі направлення з центру зайнятості не породжувало обов'язковість прийняття позивача на посаду фельд'єгеря.

Відповідно до частини першої ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин першої ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, позивач не зазначив доводів та не подав доказів про те, що він відноситься до категорії осіб, які підлягають обов'язковому прийняттю на роботу, незалежно від наявності інших кандидатур (ч. 2 ст.22 КоЗпП України, чи інші закони України).

Доводи ОСОБА_3 про те, що він має переваги при прийнятті на роботу, оскільки раніше близько 16 років працював у відповідача на посаді фельд'єгера, має чинні дозволи на носіння зброї, довідку про належний стан здоров'я, а новий працівник не має досвіду роботи, не може бути підставою для задоволення позову, оскільки судом установлено, що на час звернення позивача іншому працівникові уже було дано згоду на укладення трудового договору. Крім того законом не передбачено, що за наявності зазначених обставин роботодавець зобов'язаний прийняти особу на роботу незалежно від наявності інших кандидатур.

При цьому колегія суддів бере до уваги доводи представника відповідача про те, що враховуючи зміст ст. 21 КЗпП України, укладення трудового договору, як і будь-якої іншої двосторонньої угоди, потребує згоди не тільки працівника, а й власника або уповноваженого ним органу. Цим забезпечується оптимальне узгодження інтересів роботодавця і особи, яка бажає укласти трудовий договір, інакше роботодавець буде позбавлений можливості у повному обсязі виконувати свої функціональні обов'язки щодо підбору та розміщення кадрів і нести відповідальність за той обсяг роботи, за який він відповідає згідно закону.

Також, з матеріалів справи видно, що на час звернення ОСОБА_3 із заявою про працевлаштування інші вакансії посади фельд'єгеря у відповідача були відсутні.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи позивача про те, що на підприємстві була не одна, а дві вакантні посади фельд'єгеря. Як видно із змісту штатного розпису Тернопільського обласного вузла спеціального зв'язку за 2018 рік, на який посилався позивач, на підприємстві передбачено 11 штатних посад фельд'єгерів, одна з яких була вільною. Саме у зв'язку з цим Тернопільський обласний вузол спеціального зв'язку направив відомості про вакантну посаду до центру зайнятості. Крім того, у штаті працівників передбачена ще одна посада фельд'єгера, яку позивач вважав вакантною ( а.с. 41-42). З цього приводу представник відповідача зазначив, що вказана посада не є вільною, оскільки відповідно до раніше виданих наказів вона розподілена між сумісниками, тому на цю посаду не подавались відомості до центру зайнятості, як про вакантну посаду. Вказане підтверджується змістом штатного розпису на 2018 рік, з якого видно, що зазначена ставка фельд'єгера передбачена як доплата водіям за суміщення посади фельд'єгера. Разом з тим, позивач не подав належних доказів на підтвердження доводів про наявність у відповідача інших вакансій фельд'єгера.

Відповідно до частини 2 ст.24 КоЗпП України при укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи.

Доводи позивача про те, що Тернопільський обласний вузол спеціального зв'язку згідно ст. 169 КоЗпП повинен за свої кошти організувати проходження попереднього і періодичного медичного огляду працівників, не можуть бути підставою для висновку про необґрунтованість відмови у прийнятті на роботу.

З цього приводу представник відповідача зазначив, що існують певні вимоги до осіб, які займають посаду фельд'єгеря. Так, кандидат має подати відповідну медичну довідку та довідку про несудимість, оскільки фельд'єгер отримує дозвіл на володіння зброєю, а згодом - доступ до державної таємниці. Отже відповідач, згідно вимог ст. 24 КоЗпП України, правомірно вимагав у кандидата ОСОБА_5, якому дано згоду на укладення трудового договору, довідку про стан здоров'я та інші необхідні документи. При цьому Державне підприємство спеціального зв'язку обґрунтовано відмовило у прийнятті на роботу позивача, оскільки ОСОБА_5 раніше звернувся, йому надано згоду на працевлаштування, а згодом укладено трудовий договір. Та обставина, що ОСОБА_5 на час розгляду справи в суді звільнився з роботи, не має правового значення при вирішенні даного спору, оскільки на час звернення позивача щодо працевлаштування ОСОБА_5 претендував на посаду фельд'єгеря. Крім того, з матеріалів справи відомо, що після звільнення ОСОБА_5 указана вакантна посада була розподілена на внутрішнє сумісництво працюючих фельд'єгерів. Позивач не подав будь-яких доказів про те, що його раніше незаконно звільнено з роботи з посади фельд'єгеря Тернопільського обласного вузла спеціального зв'язку, а також щодо наявності у нього переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу ( ст.42-1 КоЗпП України).

Колегія суддів не погоджується також з висновком суду про стягнення в користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки ця вимога є похідною від позовних вимог про визнання незаконною відмови у прийнятті на роботу і про зобов'язання укласти трудовий договір, які є необґрунтованими.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду слід скасувати, постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання незаконною відмови Державного підприємства спеціального зв'язку у прийнятті на роботу і про зобов'язання укласти трудовий договір на посаді фельд'єгера Тернопільського обласного вузла спеціального зв'язку, стягнення з Державного підприємства спеціального зв'язку середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Підлягає скасуванню рішення і у частині відмови у задоволенні позову, оскільки підставою відмови у задоволенні позову суд першої інстанції зазначив те, що позивач подав невірний розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогул. Однак, колегія суддів вважає, що підставою відмови у задоволенні позову є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Відповідно до частин 1, 13 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює або ухвалює нове судове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв'язку з цим слід скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь ОСОБА_3 704, 80 гривень судового збору, а вказані витрати покласти на сторону, яка їх понесла.

Враховуючи те, що апеляційна скарга задоволена, слід стягнути з ОСОБА_3 в користь Державного підприємства спеціального зв'язку 1057,20 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу Державного підприємства спеціального зв'язку - задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 08.01.2019 р. - скасувати.

Постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання незаконною відмови Державного підприємства спеціального зв'язку у прийнятті на роботу і про зобов'язання укласти трудовий договір на посаді фельд'єгера Тернопільського обласного вузла спеціального зв'язку, стягнення з Державного підприємства спеціального зв'язку середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 реєстраційний номер платника податків НОМЕР_1) в користь Державного підприємства спеціального зв'язку (ідентифікаційний код 24366929, місцезнаходження: 01032 м. Київ, Солом'янський район, площа Вокзальна, будинок 5) 1057,20 грн. (одну тисячу п'ятдесят сім гривень двадцять копійок) судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 02.05.2019 р.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи