ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/798/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Корніюк А.П. (суддя - доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І.

секретар судового засідання Медведчук Н.Д.

за участю представників учасників справи

розглянув в спрощеному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні цивільну справу №686/29902/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду від 21 лютого 2019 року (повне судове рішення складено 05 березня 2019 року, суддя Приступа Д.І.) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на дитину.

Заслухавши доповідача, пояснення представників учасників справи, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_2 зазначала, що 27.11.2018 року Хмельницьким міськрайонним судом було видано судовий наказ про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання спільної доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З метою розвитку здібностей дитини та станом її здоров`я ОСОБА_2 понесла додаткові витрати. Так, позивачка вказує, що донька ОСОБА_4 займається додатково англійською мовою, оскільки має здібності до її вивчення, вартість навчання склало 7690 грн. Крім того, 15.11.2018 року доньці ОСОБА_5 було зроблено операцію з видалення кісти мезосальпінксу зліва, вартість якої склала 14900 грн. Позивачка зазначає, що ОСОБА_1 добровільно взяти участь у додаткових витратах на утримання дитини відмовився, а тому просить суд стягнути з останнього на її користь додаткові витрати на утримання доньки в сумі 11295 грн.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 21 лютого 2019 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 додаткові витрати на утримання дитини ОСОБА_6 , 2004 року народження в сумі 11295 грн. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із цим рішенням, суду ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апелянт вважає, що суд першої інстанції помилково не взяв до уваги його відзив, чим порушив принцип змагальності сторін. Крім того, місцевий суд помилково прийняв в якості доказів чеки на суми 7690 грн. та 14900 грн. за навчання дитини у приватному центрі та оплату операції у приватній клініці відповідно. Апелянт вважає, що вартість оперативного втручання значно завищена, разом з тим, позивачка не довела, що таке втручання було необхідним. ОСОБА_1 посилається на неправомірність стягнення з нього вартості навчання на мовних курсах дитини, оскільки апелянтом неодноразово передавалися кошти позивачу на покриття цих витрат. Апелянт ніколи не ухилявся від матеріального утримання доньки і з 2006 року систематично, добровільно кожного місяця сплачує на рахунок позивачки грошові кошти на утримання спільної доньки. На переконання апелянта, саме позивачка має довести факт понесення додаткових витрат на дитину і суду слід було врахувати його матеріальний та сімейний стан, а також незадовільний стан здоров`я. Враховуючи викладене, апелянт просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з підстав у ній наведених.

Представник позивача заперечила щодо задоволення апеляційної скарги та просить її відхилити, а оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Позивачка ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 до суду не з`явилися, про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Колегія суддів, заслухавши представників учасників справи та суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що сторони є батьками неповнолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 23.03.2017 року серії НОМЕР_1 (а.с. 4).

Судовим наказом Хмельницького міськрайонного суду від 27 листопада 2018 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження , щомісячно в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02.11.2018 року і до повноліття дитини (а.с.17).

Згідно довідки приватного мовного центру «Товмач» від 04 грудня 2018 року ОСОБА_6 дійсно навчається у вказаному закладі, оплата за місяць навчання становить 480 грн. і відвідує мовний центр протягом трьох років (а.с. 15).

З огляду на виписний епікріз № 417 та квитанції ПН2975 від 15.11.2018 року (а.с.16, 18) слідує, що ОСОБА_6 перебувала на стаціонарному обстеженні та лікуванні в Подільській приватній хірургічній клініці професора Суходолі з 14.11.2018 року по 20.11.2018 року та їй було проведено оперативне втручання, вартість якого 14900 грн.

Враховуючи положення ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Отже, виходячи з аналізу ст. 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції вірно виходив з того, що позивач понесла додаткові витрати на дитину в сумі 22590 грн. (7690 грн. (витрати на розвиток здібностей дитини - оплату додаткових занять з англійської мови))+ 14900 грн. (витрати пов`язані із хворобою - вартість оперативного втручання та лікування)), тому враховуючи рівність прав та обов`язків батьків щодо утримання дитини, стягнув з відповідача на користь позивача 11295 грн. додаткових витрат на дитину. При цьому суд виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог.

Дійшовши такого висновку, суд вірно посилався на відповідні норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом неправомірно прийнято в якості належних доказів копії товарних чеків на суму 7600 грн., як на підставу понесення позивачем витрат за навчання дитини у мовному центрі «Товмач», сертифікати мовних конкурсів, копії виписного епікрізу та квитанції про оплату за операцію у приватній клініці професора Суходолі на суму 14900 грн. є безпідставними, адже згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які місять інформацію щодо предмета доказування. А зазначені докази стосуються предмету доказування по цій справі - понесення позивачем додаткових витрат на дитину та їх розмір.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що вартість оперативного втручання значно завищена, оскільки аналогічні операції в державних та комунальних закладах охорони здоров`я проводяться безкоштовно з компенсацією вартості медичних препаратів, робочих годин медичного персоналу та вартості перебування пацієнта у лікарні, що менша ніж сума заявлена до стягнення є голослівними, оскільки відповідачем в порушення вимог ст. ст. 77, 79, 80 ЦПК України не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження зазначених обставин.

Оцінюючи доводи апеляції в тій частині, що судом першої інстанції прийнято рішення без відповідних доказів щодо саме необхідності проведення оперативного втручання дитині в ПП «Подільській приватній хірургічній клініці професора Суходолі» є такими, що не заслуговують на увагу.

Так, п. «д» ч. 1 ст. 6 Закону України «Основи законодавства про охорону здоров`я» визначено, що кожний громадянин України має право на охорону здоров`я, що передбачає кваліфіковану медичну допомогу, включаючи вільний вибір лікаря, вибір методів лікування відповідно до його рекомендацій і закладу охорони здоров`я.

А тому позивачка, будучи представником малолітньої дитини, піклуючись про її здоров`я та діючи у інтересах останньої мала право на вибір лікаря та закладу охорони здоров`я.

Необхідність оперативного втручання доньці сторін підтверджується довідкою №13 від 09.04.2019 року ПП «Подільської приватної хірургічної клініки професора Суходолі», відповідно до якої ОСОБА_6 2004 року народження хворіє протягом 3-х років, тривалий час лікувалася консервативно, проте без ефекту та враховуючи наявність больового синдрому хворій було запропоновано оперативне лікування і після отримання та підписання згоди матері, хворій 15.11.2018 року виконано оперативне втручання (а.с. 103).

Разом з тим, судом першої інстанції вірно встановлено, що вартість послуг за оперативне втручання та лікування доньки ОСОБА_6 в ПП «Подільська приватна хірургічна клініка професора Суходолі» становила 14 900 грн., що підтверджується копіює квитанції №ПН2975, в якій платником вказано ОСОБА_6 , проте станом на дату здійснення касової операції 15.11.2018 року донька сторін була малолітньою особою (13 років) та в силу ч. 1 ст. 31 ЦК України не могла самостійно здійснити оплату вказаних послуг, тому суд першої інстанції вірно оцінив цей доказ і прийшов до правильного висновку про сплату спірних коштів саме позивачкою ОСОБА_2 (а.с. 18, 104).

Доводи апелянта про те, що донька із власних коштів сплатила вартість лікування та оперативного втручання є голослівними, а згідно ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Заслуговують на увагу посилання апелянта на те, що позивачка повинна була узгодити і медичний заклад, і понесені витрати на лікування дитини із відповідачем, однак представником позивача в судовому засіданні та відповідачем, як вбачається із апеляційної скарги, визнається наявність між сторонами неприязних стосунків, що є перешкодою для їх спілкування. І ця обставина не є підставою для відмови у позові.

Доводи апеляційної скарги про те, що стягнення вартості навчання дитини на мовних курсах за період 2016 - 2019 роки неправомірне, оскільки апелянтом надавалися кошти на покриття цих витрат є недоведеним, адже представником позивача зазначена обставина не визнавалася і надані ОСОБА_1 копії квитанцій, де зазначено платника ОСОБА_7 із призначенням платежу «перевід коштів на карту Приватбанку» отримувач ОСОБА_2 та копії квитанцій із призначенням платежу «аліменти» за період з листопада 2016 року по жовтень 2018 року не є належним доказом на підтвердження надання коштів апелянтом саме на навчання дитини на мовних курсах в приватному мовному центрі «Товмач».

Судова колегія вважає, що посилання апелянта на відсутність у нього офіційної роботи, наявність на його утриманні малолітньої дитини від іншого шлюбу, стан його здоров`я не є підставою для звільнення ОСОБА_1 від сплати додаткових витрат на дитину від попереднього шлюбу, адже положеннями ст. 185 СК України передбачено саме зобов`язання батька брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хвороби, каліцтвом, тощо).

Також саме посилання апелянта про наявність на його утриманні малолітньої дитини від іншого шлюбу та щомісячних витрат на її навчання в розмірі 250 грн.; про щомісячне придбання ним за рекомендацією лікарів за кордоном України мазі «Дайвобет» вартістю 2500 грн.; щомісячних витрат на сплату комунальних платежів, придбання одягу, взуття, їжі вартістю понад 3000 грн. не є підставою для зменшення розміру участі відповідача у додаткових витратах витрат, адже ці посилання не підтвердженні належними та достатніми доказами.

Твердження апелянта про те, що суд першої інстанції не перевірив дійсного матеріального стану позивача є такими, які не заслуговують на увагу, адже судом було вірно встановлено, що ОСОБА_2 працює у ПП «Мікролуч» з 08 січня 2015 року за основним місцем роботи, займає посаду монтажниці і її заробітна плата за період з травня 2018 року по жовтень 2018 року становила 22588,44грн. (а.с.19).

Посилання апелянта на ту обставину, що він щомісячно сплачує аліменти та відсутня заборгованість по їх сплаті підтверджуються матеріалами справи, разом з тим, ця обставина не є підставою для зменшення розміру участі відповідача у додаткових витратах витрат, адже додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів саме на утримання дитини.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не взято до уваги відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , колегія суддів вважає їх обґрунтованими, адже як вбачається із матеріалів справи ухвалою судді Хмельницького міськрайонного суду від 18.12.2018 року відкрито провадження у цій справі, призначено підготовче судове засідання на 05.02.2019 року та надано відповідачу термін 15 днів з дня отримання копії ухвали направити до суду відзив на позовну заяву із додатками, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення, якщо такі докази не надані позивачем, а також документи, які підтверджують надіслання відзиву і доданих до нього доказів позивачу (а.с.20).

Встановлено, що ОСОБА_1 отримав копію зазначеної ухвали 23.01.2019 року (а.с.21) та 05.02.2019 року у строк, що визначений судом подав до Хмельницького міськрайонного суду відзив на позов із відповідними додатками та документ АТ «Укрпошта» про направлення 04.02.2019 року ОСОБА_2 рекомендованого листа (а.с.28) і факт отримання позивачем відзиву визнано в судовому засіданні 21.02.2019 року представником позивача (а.с.67).

Разом з тим, з огляду на вищевикладене, судова колегія вважає, що це процесуальне порушення не призвело до невірного вирішення справи і судом апеляційної інстанції було взято до уваги та проаналізовано усі доводи відзиву на позов та у відповідності із вимогами ст. 89 ЦПК України оцінено ті докази, що приєднанні до відзиву.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не містять підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду, у зв`язку з чим апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду від 21 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 травня 2019 року.

Судді (підпис) А.П. Корніюк

(підпис) І.В. П`єнта

(підпис) О.І.Талалай

Згідно з оригіналом

Суддя А.П. Корніюк