Справа № 466/1683/17 Головуючий у 1 інстанції: Луців-Шумська Н.Л.
Провадження № 22-ц/811/1621/18 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів: Крайник Н.П. та Шеремети Н.О.,

за участю: секретаря Куцика І.Б.;

адвоката Сотника О.І. - представника позивача ОСОБА_3,

апелянта ОСОБА_4,

Брикси Р.З. - представника Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки та піклування,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 30 березня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 в інтересах малолітньої ОСОБА_6 та ОСОБА_7, треті особи на стороні відповідача: орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації та приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Кулиняк Ігор Ярославович, про визнання договору дарування недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 24 березня 2016 року між позивачем та відповідачами ОСОБА_7 та ОСОБА_4, як законним представником малолітньої доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, підписано Договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_1, який було посвідчено нотаріусом Кулиняком І.Я. за реєстровим № 594 (в подальшому - «Договір дарування» та «спірна квартира»).

Відповідно до умов Договору дарування, ОСОБА_7 і ОСОБА_3 подарували, а ОСОБА_6 прийняла у дар 1/2 частку спірної квартири загальною площею 68,3 кв.м.

Окрім цього, позивач зазначав, що у листопаді 2003 року він позичив у свого брата ОСОБА_7 10 000 доларів США, про що було складено боргову розписку, однак згаданий борг він брату не повернув.

Знаючи про те, що позивач винен гроші брату, колишня дружина останнього - відповідачка ОСОБА_4, запропонувала братам подарували свої частки в квартирі малолітній доньці ОСОБА_7 та ОСОБА_4 - ОСОБА_6: позивач - в рахунок боргу перед братом, а останній таким чином міг би мирно вирішити питання щодо поділу майна подружжя, оскільки вже на той час ОСОБА_7 та ОСОБА_4 перебували у процесі розлучення. Враховуючи те, що станом на березень 2016 року позивач фізично був позбавлений можливості повернути борг, а також для збереження добрих родинних стосунків з братом, він погодився подарувати в рахунок позичених у ОСОБА_7 коштів належну йому частку спірної квартири.

Однак, всупереч досягнутих домовленостей, на початку 2017 року ОСОБА_7 звернувся до позивача із вимогою повернути борг.

Вважає, що Договір дарування укладено з порушенням вимог ст. 230 ЦК України, оскільки в даному випадку мав місце обман з боку відповідачів щодо зарахування боргу, так як при підписанні договору позивач особисто, як співвласник квартири, повірив обіцянкам відповідачів, з цих підстав просить визнати договір недійними (а.с. 2-4, 109).

Оскаржуваним рішенням позов частково задоволено.

Визнано недійсним Договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, укладений 24 березня 2016 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_7 (дарувальники) та ОСОБА_4, як законним представником малолітньої ОСОБА_6 (обдарованої), за яким ОСОБА_3 і ОСОБА_7 подарували, а ОСОБА_6 прийняла в дар 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулиняком І.Я. 24 березня 2016 року і зареєстрований в реєстрі за № 594 - в частині передачі ОСОБА_3 в дар ОСОБА_6 належної йому на праві власності 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 (а.с. 159-161).

Дане рішення оскаржила ОСОБА_4.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, покликаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Вважає, що жодними доказами, які можна було б визнати належними та допустимими, не підтверджується версія позивача про те, що Договором дарування передбачалося закриття боргових питань перед подружжям ОСОБА_7 і ОСОБА_4 та закриття питання про поділ майна між цим подружжям.

Звертає увагу на те, що позивач не обрав жодного з визначених законом способів щодо порядку вирішення ніби-то існуючих між братами (ОСОБА_7 і ОСОБА_3) боргових зобов'язань: не просив повернути йому оригіналу розписки (пояснення стосовно якої представника позивача апелянт вважає суперечливими), не відібрав у відповідачки ОСОБА_4 відповідної розписки про відсутність у неї будь-яких претензій стосовно боргових відносин тощо.

Стверджує, що позивач та відповідач ОСОБА_7 протягом тривалого часу є співзасновниками декількох підприємств, ведуть спільну підприємницьку діяльність, від якої отримують доходи, а відтак у позивача існували інші способи врегулювання боргових відносин з братом (за наявності таких) (а.с. 171-177).

Відповідач ОСОБА_7 і його представник, адвокат Зеленін С.С., будучи своєчасно (20 і 21.02.2019 року) належним чином повідомленими про час і місце апеляційного розгляду справи (т.2, а.с. 10, 11), в судове засідання не з'явилися і про причини такої неявки суд не повідомили, що (у відповідності до частини 2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта і представника органу опіки та піклування на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника позивача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Задоволення позовних вимог в частині передачі ОСОБА_3 в дар ОСОБА_6 належної йому на праві власності 1/4 частини спірної квартири суд мотивував тим, що Договір дарування від 24.03.2016 року укладено ОСОБА_3 внаслідок обманузі сторони подружжя ОСОБА_7 і ОСОБА_4, оскільки при його укладенні ОСОБА_3 розраховував на те, що його боргове зобов'язання перед ОСОБА_7 буде припинено.

Колегія суддів вважає, що вище наведені висновки зроблені за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, та з порушення норм процесуального і неправильним застосуванням норм матеріального права, виходячи з наступного.

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" міститься роз'яснення про те, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

В уточнених позовних вимогах підставою визнання недійсним Договору дарування спірної квартириназвано ст. 230 ЦК України (а.с. 109), частиною 1 якої встановлено, що у випадку, коли одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У пункті 20 вище згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 міститься роз'яснення про те, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Частиною 1 статті 717 ЦК України встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність, а частиною 2 - що договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За Договором дарування 1/2 частки квартири від 24.03.2016 року, недійсність якого є предметом позовних вимог, його сторонами є: з однієї сторони - ОСОБА_7 і ОСОБА_3, як Дарувальники, а з другої сторони - малолітня ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, як Обдаровувана. Дарувальники (в тому числі - і позивач ОСОБА_3), підписуючи цей Договір дарування, засвідчили, «що ними подано правдиву інформацію щодо питань, які пов'язані з укладенням цього договору, … заявлено про усі права чи інтереси третіх осіб, яких може стосуватись прямо чи опосередковано посвідчення цього договору», а також «про те, що зміст договору відповідає їхнім волевиявленням, дійсним намірам», і що вони розуміють «значення, умови договору та його правові наслідки, про що свідчать їх особисті підписи на договорі» (пункт 9 Договору; т.1, а.с. 5-6).

Ні позивачем, ні судом не наведено доводів стосовно того, щодо яких саме обставин, які мали вплив на вчинення Договору дарування, позивача навмисно було введено в оману саме малолітньою Обдарованою, як однією із сторін цього Договору, оскільки (як вбачається зі змісту самої позовної заяви) усних домовленостей з позивачем (по версії останнього) недотримався його брат, ОСОБА_7, як позичальник за договором позики, оскільки саме він почав вимагати у позивача повернення такої позики.

Відтак, відносини, які виникли між ОСОБА_7 і ОСОБА_3 з приводу виконання останнім взятих на себе зобов'язань за укладеним між ними договором позики грошей (по версії позивача), жодного відношення до Договору дарування (Обдарованою по якому є малолітня ОСОБА_6) не мають.

За вище наведених обставин у суду були відсутніми правові підстави для визнання Договору дарування частково недійсним з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення - про відмову позивачу у задоволенні його позовних вимог, обґрунтованих посиланням на статтю 230 ЦК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.п. 1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 30 березня 2018 рокускасувати та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 в інтересах малолітньої ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування 1/2 частки квартири.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 23 квітня 2019 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Крайник Н.П.

Шеремета Н.О.