Номер провадження 2/754/4613/19
Справа №754/2399/19
22 квітня 2019 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:
головуючого - судді - Лісовської О.В.
за участю секретаря - Грей О.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без дозволу батька, -
Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без дозволу батька, мотивуючи свої вимоги тим, що сторони по справі перебували у фактичних шлюбних відносинах, при цьому шлюб зареєстрований не був. У період спільного проживання у сторін народилася дочка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Батька неповнолітньої дитини є: матір'ю ОСОБА_1, батьком ОСОБА_2 Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 06.07.2015 року з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дочки. На даний час позивачкою поданий позов про збільшення розміру аліментів. Крім того, на даний час проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні відносно відповідача за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 156 КК України. Відповідно до матеріалів вказаного кримінального провадження відповідач у 2016 році вчиняв розпутні дії щодо своєї малолітньої дочки ОСОБА_2 На даний час між сторонами склалися складні стосунки, вона не спілкується з відповідачем з 2017 року, у зв'язку з чим не має можливості отримати від нього дозвіл на виїзд дочки за кордон. Позивачка має намір, бажання та можливість забезпечити дитині відпочинок, у зв'язку з чим звертається до суду з даним позовом, в якому просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Грецької Республіки неповнолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди та супроводу її батька ОСОБА_2 у період з 1 червня 2019 року по 31 липня 2019 року включно.
У судовому засіданні позивачка повністю підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити у повному обсязі.
Відповідач у судове засідання не з?явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив, суд вважає можливим розглядати справу у його відсутність, за наявних у справі матеріалів.
Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі просить розглядати справу в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи.
Вислухавши пояснення позивачки, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
Судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у фактичних шлюбних стосунках, при цьому у зареєстрованому шлюбі не перебували.
У період спільного проживання у сторін народилася дочка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження.
Батьками неповнолітньої ОСОБА_4 зазначені: матір'ю - ОСОБА_1, батьком - ОСОБА_2.
Як встановлено судом, сторони протягом тривалого часу разом не проживають, але неповнолітня дочка постійно проживає разом із матір"ю. Відповідач тривалий час дитиною не цікавиться, матеріальну та іншу допомогу дитині не надає, що свідчить про те, що він самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків.
Так, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 06.07.2015 року з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 у розмірі 650, 00 грн. щомісячно, починаючи з 23.04.2015 року і до повноліття дитини.
На даний час позивачка звернулася до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідача про збільшення розміру аліментів з 650, 00 грн. до 3500, 00 грн. щомісячно.
Крім того, на даний час проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні відносно відповідача за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 156 КК України. Відповідно до матеріалів вказаного кримінального провадження відповідач у 2016 році вчиняв розпутні дії щодо своєї малолітньої дочки ОСОБА_3
Між сторонами на даний час склалися дуже складні стосунки, у тому числі і у зв'язку з поданою нею заявою про вчинення відповідачем кримінального правопорушення, у зв'зку з чим з 2017 року позивачка з відповідачем не спілкується, не має можливості отримати від нього дозвіл на виїзд дитини за кордон для оздоровлення.
Відповідно до наданих позивачкою письмових доказів вона має намір у період з 01.06.2019 року по 31.07.2019 року виїхати разом з дитиною на відпочинок до Греції, що підтверджується відповідними квитками.
Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом.
Відповідно до ч.2 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.
Згідно із ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.89 покладає на держави зобов"язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і поверненням дітей із за кордону.
Відповідно до цілей Гаазької конвенції її суть полягає в тому , що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце , зокрема вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання . Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто зміна країни проживання дитини вимагає узгодження із іншим із батьків , адже такий переїзд , як правило спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини , а також зміну звичайного соціального , культурного , мовного середовища дитини , що впливає на її подальше життя , розвиток і виховання.
Відповідно до п.2 ч.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМ України №57 від 27.01.1995 року, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, у тому числі на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21 лютого 1990 року, ратифікована Україною 27 лютого 1991 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно із ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Статтею 157 Сімейного кодексу України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
У статті 141 Сімейного кодексу України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини.
Позивачка ОСОБА_1, звертаючись до суду із вимогами до відповідача, просить надати дозвіл на виїзд за межі України неповнолітній дитині без згоди та супроводу їх батька.
Суд вбачає, що наведені вище норми права не містять такого положення, що на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України дитині, яка не досягла 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків, дозволяється разовий виїзд дитини, і для кожної наступної короткострокової поїздки необхідно отримання нового рішення, у разі, якщо батько (мати) відмовиться від надання дозволу на виїзд своєї дитини за межі України, що сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обов'язків відносно своїх дітей, зокрема, ст. 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, що законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою.
Так, в судовому засіданні встановлено, що відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, дитиною не цікавиться, встановити його місцезнаходження на даний час неможливо, у судовому засіданні не надано жодного доказу, що виїзд за кордон дитини пов'язаний із виїздом на постійне місце проживання разом із матір'ю, а тому суд вважає, що внаслідок ухвалення рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 право батька на піклування, спілкування чи виховання дітей жодним чином не порушується і не обмежується.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов"язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення.
Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі "Бочан проти України" від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі.
Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка, як на підстави для задоволення позовів, частково знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 768, 40 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265, 280-284 ЦПК України, ст. 150, 180 Сімейного Кодексу України, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без дозволу батька - задовольнити.
Надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Грецької Республіки неповнолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди та супроводу її батька ОСОБА_2 у період з 1 червня 2019 року по 31 липня 2019 року включно.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 768, 40 грн.
Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Позивачка - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, адреса реєстрації: АДРЕСА_1.

Відповідач - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, адреса реєстрації: АДРЕСА_2.

Третя особа - Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, адреса: м. Київ, пр.. Маяковського, 29.

Повний текст рішення виготовлений 26 квітня 2019 року.

Суддя О.В.Лісовська