Номер провадження: 22-ц/813/3262/19
Головуючий у першій інстанції Бойчук А. Ю.
Доповідач Журавльов О. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.04.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

за участю секретаря Павлючук Ю.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Груєва Олександра Валеріївна,

третя особа - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2018 року у складі судді Бойчука А.Ю.,

встановив:

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідачів та просила: визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію права власності на об'єкт нерухомого майна №101 - квартира АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «Приватбанк» з відкриттям розділу, номер запису про право власності №17858740, проведену 02.12.2016 року о 17:14:20 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Груєвою О.В. як державним реєстратором прав на нерухоме майно; визнати незаконним і скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Груєвої О.В. про державну реєстрацію прав та обтяжень індексний номер 327630009 від 07.12.2016 року 09:18:18 про проведення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «Приватбанк» (податковий номер 14360570).

Позов обґрунтовано тим, що на адресу її помешкання та за адресою реєстрації не надходило жодного листа з вимогами про усунення порушень за кредитним договором, натомість надійшли претензії від 11.09.2017 року із повідомленням про те, що 02.02.2016 року ПАТ Комерційний банк «Приватбанк» отримав у власність квартиру АДРЕСА_1.

На думку позивача, після звернення до неї з пропозицією про звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідач мав звернутися до приватного нотаріуса з метою оформлення виконавчого напису або звернутися до суду або оформити договір про добровільне передання заставного майна, проте вказані дії відповідачем не були вчинені.

Також, позивач зазначила, що в іпотечному договорі застереження відсутнє. Вона не отримувала від Банку жодного повідомлення про задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки. Зі своєї сторони вона, як власник квартири не надавала банку згоду на відчуження чи передачу права власності на квартиру, як предмет іпотеки, кредит надавався їй в іноземній валюті, а загальна площа квартири складає 44 кв.м.

При цьому в зазначеній квартирі з вересня 2005 року постійно проживає вона та її чоловік, який є поручителем за кредитним договором та їх неповнолітня дитина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2. Таким чином, зазначена квартира є єдиним місцем постійного проживання позивача як позичальника та їх малолітніх дітей, при цьому в неї, як позичальника, у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно.

З огляду на вищевикладене, позивач вважає, що рішення щодо реєстрації права власності на квартиру за ПАТ КБ «Приватбанк» є незаконним та підлягає скасуванню.

Заочним Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2018 рокупозов ОСОБА_2 задоволено. Визнано незаконною та скасовано державну реєстрацію права власності на об'єкт нерухомого майна № 101 - квартира АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «Приватбанк» з відкриттям розділу, номер запису про право власності №17858740, проведену 02.12.2016 року о 17:14:20 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Груєвою О.В. як державним реєстратором прав на нерухоме майно. Визнано незаконним і скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Груєвої Олександри Валеріївни про державну реєстрацію прав та обтяжень індексний номер 327630009 від 07.12.2016 року 09:18:18 про проведення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «Приватбанк» (податковий номер 14360570). Задовольняючи позов, суд першої інстанції застосував вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Зазначене рішення суду після його перегляду судом першої інстанції оскаржує в апеляційному порядку АТ КБ «Приватбанк». В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення, про відмову у задоволенні позову. Основними доводами апеляційної скарги є посилання на те, що суд першої інстанції застосував Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» помилково, оскільки в іпотечному договорі зазначено письмове застереження, яке є згодою власника на відчуження квартири.

Указом Президента України №452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м. Одесі.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Частиною 5 статті 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 року №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019 року, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні апеляційного суду Одеської області.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 16.01.2019 року визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в складі: головуючого судді Журавльова О.Г., Комлевої О.С., Кравця Ю.І.

Апелянтв судове засідання не з'явився. Про дату, час і місце розгляду справи в апеляційному суді повідомлявся належним чином.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Згідно ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, 16.08.2005 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Приватбанк» був укладений кредитний договір №ODH0GF01420050, відповідно до якого ЗАТ КБ «Приватбанк» в особі начальника Департаменту споживчого кредитування індивідуальних осіб Філії «Южне головне регіональне управління Приватбанку» Лепетка О.В., надав позивачу в кредит грошові кошти у розмірі 32560,00 доларів США на придбання нерухомості в сумі 25000,00 доларів США та на сплату страхових платежів в сумі 7560 доларів США на строк до 14.08.2025 року включно.

21.09.2005 року укладено договір №199/05 про надання часткової компенсації відсотків ставки кредитів комерційних банків від із Одеським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному будівництву в особі його директора Бурцева М.В., згідно з яким Фондом від імені держави відшкодовується частина відсотків за кредитом, що надається позивачу.

Як позичальнику ОСОБА_2 на будівництво (реконструкцію) або придбання житла комерційним банком філія «Южне РТУ» ЗАТ КБ Приватбанк, де за кредитним договором зменшувався розмір процентної ставки на 1,5 облікової ставки НБУ, що діяло на монет укладення кредитного договору та становило 9,50% з 12%, як передбачено умовами кредитного договору із відповідачем.

Згідно з договором купівлі-продажу від 16.08.2005 року позивачем за отримані кошти було придбано квартиру АДРЕСА_1, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Савченко С.В., зареєстровано в реєстрі за №3205, який було зареєстровано у електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 16.08.2005 року.

16.08.2005 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором укладено договір іпотеки між ЗАТ КБ Приватбанк та позивачем (зареєстровано в реєстрі під №3209), за яким позивач передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, (реєстраційний номер об'єкта №2300082).

Відповідно до п. 15.7.2. договору іпотеки, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання термінів виконання будь-якого із зобов'язань за кредитним договором у випадку порушення іпотекодавцем зобов'язань по кредитному договору та договору іпотеки.

16.08.2005 року було укладено договір поруки №0050/Р, згідно якого ОСОБА_4 зобов'язувався за зобов'язаннями по кредитному договору №ODH0GF01420050 перед Філією «Южне головне регіональне управління Приватбанку» ЗАТ «Приватбанк».

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстрацію права власності №96358996 від 05.09.2017 (15:43:08), вбачається, що приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Груєвою О.В було зроблено запис 02.12.2016 о 17:14:20 №17858740 про державну реєстрацію права власності, згідно якого право власності на об'єкт нерухомого майна №101 квартиру АДРЕСА_1, - зареєстровано за ПАТ КБ «Приватбанк».

За приписами ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, врегульовано Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-ІV від 01.07.2004 року.

Відповідно до ст. 2 Закону №1952-ІV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частиною 1 статті 5 Закону №1952-ІV передбачено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, перемішеним яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Згідно до ч. 1 ст. 27 Закону №1952- ІV, державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі: 1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; 2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; 5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; 6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; 7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; 9) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об'єкта нерухомого майна релігійній організації; 13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об'єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав па нерухоме майно.

Процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, врегульовано Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок №1127).

Відповідно до п. 6 Порядку №1127, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб'єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.

Частиною 3 статті 2 Закону №1952-ІУ встановлено, що заявником визнається: власник, інший правонабувач, сторона правочину, у яких виникло речове право, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав; орган державної влади, його посадова особа, якими встановлено, змінено або припинено обтяження, особа, в інтересах якої встановлено, змінено або припинено обтяження, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення обтяження речових прав; іпотекодержатель, особа, в інтересах якої встановлено, змінено або припинено іпотеку, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення іпотеки; орган місцевого самоврядування - у разі взяття на облік безхазяйного нерухомого майна; особа, за якою закріплений особовий рахунок в погосподарській книзі відповідної сільської, селищної, міської ради, або уповноважена нею особа - у разі проведення державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення господарського обліку.

Відповідно до п. 9 Порядку №1127 разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав, та документ, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав.

Ухвалою суду від 13.06.2018 року було витребувано від приватного нотаріуса ОМНО Груєвої О.В. належним чином завірені копії справи нотаріуса та документів на підставі яких, 02.12.2016 року проведено державну реєстрацію права власності на об'єкт нерухомого майна №101 - квартири АДРЕСА_1.

Проте, приватним нотаріусом Груєвою О.В. витребувані судом матеріали так і не були надані.

У матеріалах справи наявне повідомлення ПАТ КБ «Приватбанк» про наміри звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

У своїй позовній заяві ОСОБА_2 зазначила, що будь-якого повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки від іпотекодержателя не отримувала.

Жодних належних та допустимих доказів отримання позивачем повідомлення, передбаченого ст. 35 Закону «Про іпотеку» відповідачем не надано.

Відповідно до ст. ст. 316-317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Тому установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) в разі невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати його (відчужувати без згоди власника).

Згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Мораторій не зупиняє дії нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, проте є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам. які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного суду від 31.10.2018 року у справі №465/1310/17 (провадження №61-297771св18).

Судовим розглядом встановлено, що кредит надавався позивачу на придбання квартири АДРЕСА_1, яка є місцем його постійного проживання та єдиним нерухомим майном, і іншого власного житла він не має. Крім цього, загальна площа цієї квартири - 44,00 кв.м., що не перевищує розмір квартири, визначений ст. 1 Закону№ 1304-VII (тобто 140 кв.м.), і позивач не є суб'єктом Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» (стаття 6 Закону № 1304-VII).

Таким чином, всупереч доводів апеляційної скарги, судом першої інстанції вірно встановлені обставини справи та застосовані норми матеріального та процесуального права. Доказів, які б спростували встановлені судом обставини, матеріали справи не містять та апелянтом не надані.

Оскільки оскаржувані рішення про державну реєстрацію права власності за Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» було прийнято без урахування положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_2 Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про порушення прав апелянта є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства та на законність судового рішення.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 12, 13, 81, 89 ЦПК України).

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 263, 375 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 268, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст Постанови складено 25 квітня 2019 року.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді О.С.Комлева

Ю.І.Кравець