Постанова

Іменем України

17 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 500/3802/16-ц

провадження № 61-17923св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

треті особи: ОСОБА_6, приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23 листопада 2016 року у складі судді Адамова А. С. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 23 січня 2017 року у складі колегії суддів: Сидоренко І. П., Погорєлової С. О., Цюри Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення 45 020 грн майнової та 10 тис. грн моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП), 1 500 грн витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги; 1 102,40 грн судового збору.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_7 посилався на те, що 08 листопада 2015 року близько 11 год. 30 хв. на перехресті вул. Леніна з вул. Горького в м. Ізмаїл Одеської області сталася ДТП за участі автомобілів «Nissan Qaskqai»державний номерний знак НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_5 та «ГАЗ-33021» державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_6, в результаті якої його автомобіль отримав механічні пошкодження.

На місці ДТП складено повідомлення про ДТП (європротокол), в якому зафіксовано схему ДТП та видимі пошкодження автомобіля ГАЗ-33021 державний номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_5 визнала свою вину у вчиненні ДТП та написала розписку про настання ДТП з її вини.

На час ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_5 була застрахована в ПрАТ «СГ «ТАС», до якої сторони 09 листопада 2015 року подали заяву-повідомлення про ДТП.

Оскільки ні страхова компанія, ні ОСОБА_5 йому не виплатили грошові кошти на відшкодування майнової шкоди, позивач самостійно за власні грошові кошти здійснив ремонт автомобіля, на який витратив 30 020 грн та які просив стягнути з ОСОБА_5

Крім витрат на ремонт автомобіля, позивач просить стягнути з відповідача 15 тис. грн витрат на оренду іншого автомобіля для перевезення вантажу на період ремонту пошкодженого автомобіля, який використовувався ним для ведення господарської діяльності ФОП.

Розмір відшкодування моральної шкоди позивач визначив виходячи з того, що він переніс душевні страждання з приводу протиправних дій відповідача, пошкодження автомобіля, неможливістю користуватись ним у період його ремонту, тривалістю та вимушеністю додаткових зусиль для відновлення своїх прав.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ізмаїльського місьрайонного суду Одеської області від 23 листопада 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 45 020 грн майнової шкоди та 1 тис. грн моральної шкоди. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором. У результаті ДТП, яка сталася з вини відповідача, позивачу завдана майнова шкода, яку не відшкодовано. Крім того, у зв'язку з пошкодженням у ДТП автомобіля позивача останній поніс додаткові витрати, пов'язані із укладенням договору перевезення вантажу автомобільним транспортом, що було необхідно для здійснення його діяльності ФОП. Протиправними діями відповідача позивачу завдано моральної шкоди, розмір якої визначено з урахуванням обставин справи та виходячи з принципів розумності і справедливості.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23 січня 2017 року рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23 листопада 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є законним і справедливим, ухвалене з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права. Доводи апеляційної скарги його висновків не спростовують.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій 10 лютого 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просить скасувати рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 23 січня 2017 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги та заперечень на неї

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області.

04 квітня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ОСОБА_4 на касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 квітня 2017 року справу призначено до розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

17 квітня 2018 справу передано до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи касаційної скарги

Касаційна скарга ОСОБА_5 мотивована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними та несправедливими, ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Судові рішення базуються виключно на твердженнях позивача, оскільки матеріали справи не містять доказів сплати позивачем 13 020 грн за придбання запчастин на автомобіль та 17 тис. грн за ремонт.

08 листопада 2015 року сталася ДТП, 15 грудня 2015 pоку страховою компанією розраховано розмір страхового відшкодування та зроблено висновок про недоцільність ремонтних робіт, позивач у грудні 2015 року міг отримати суму страхового відшкодування в розмірі 13 991,86 грн, однак усупереч економічній доцільності та принципу розумності цивільного законодавства свідомо не отримав страхове відшкодування, відремонтував автомобіль та уклав договір перевозки вантажу автомобільним транспортом.

Суди першої та апеляційної інстанцій порушили норму матеріального права, а саме статтю 1194 ЦК України, оскільки сума завданої позивачу майнової шкоди, не перевищує ліміт відповідальності відповідача за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АЕ/3934002 від 16 травня 2015 року.

Неповно з'ясувавши обставини, які мають значення для справи, суди, вважаючи встановленими недоведені обставини, дійшли висновків, які не відповідають обставинам справи.

Заперечення ОСОБА_4 на касаційну скаргу мотивовані тим, що право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди.

Вважає, що його автомобіль не був фізично знищеним, оскільки вартість відновлювального ремонту не перевищує вартість автомобіля до ДТП, тобто ремонт автомобіля був економічно обґрунтованим та доцільним. Рішення судів є законними і обґрунтованими, ухвалені з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що 08 листопада 2015 року близько 11 год. 30 хв. на перехресті вул. Леніна з вул. Горького в м. Ізмаїлі Одеської області сталася ДТП за участі автомобілів «Nissan Qaskqai» державнийномерний знак НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_5 та «ГАЗ-33021» державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_6, в результаті якої автомобілі отримали механічні пошкодження.

Власником автомобіля «ГАЗ 33021» державний номерний знак НОМЕР_2 є ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ САЕ 144701.

08 листопада 2015 року на місці ДТП складено повідомлення про ДТП за участю водіїв ОСОБА_5 та ОСОБА_8, що сталася з вини водія ОСОБА_5

08 листопада 2015 року ОСОБА_5 написала розписку про те, що саме вона скоїла ДТП, оскільки не поступилася дорогою.

Згідно з полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 20 квітня 2015 року №АЕ/3934002 цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «NissanQaskqai» державний номернийзнак НОМЕР_3 на час ДТП застрахована в ПрАТ «СГ «ТАС».

09 листопада 2015 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 подали до АТ «СГ «ТАС» повідомлення про ДТП від 08 листопада 2015 року.

15 грудня 2015 року АТ «СГ «ТАС» складений акт огляду транспортного засобу (дефектна відомість), в якому зафіксований характер пошкоджень належного ОСОБА_4 автомобіля «ГАЗ 33021» державний номерний знак НОМЕР_2, отриманих внаслідок ДТП, яка сталася 08 листопада 2015 року.

Відповідно до звіту, складеного на замовлення ПрАТ «СГ «ТАС» від 15 грудня 2015 року № хох-01-16, розмір завданої власнику автомобіля «ГАЗ 33021» державнийномерний знак НОМЕР_2 майнової шкоди становить 31 939,85 грн, що перевищує ринкову вартість такого автомобіля, тому проводити відновлювальні роботи економічно не доцільно, страхова компанія прийняла рішення про визнання автомобіля позивача фізично знищеним.

Позивач не погодився з висновком страхової компанії, за виплатою страхового відшкодування не звертався та відремонтував автомобіль за власні кошти.

Згідно із закупочним актом від 20 січня 2016 року № 6, калькуляцією ремонту автомобіля від 20 березня 2016 року, актом виконаних робіт від 20 березня 2016 року вартість ремонту автомобіля ОСОБА_4 становить 30 020 грн (13 020 грн вартість ремонтних робіт, 17 тис. грн вартість деталей та агрегатів).

Позивач є фізичною особою-підприємцем та займається продажем, зокрема, дверей, інших товарів господарського призначення, невживаними товарами, для перевезення яких використовував власний автомобіль «ГАЗ-33021» державний номерний знак НОМЕР_2 (свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії НОМЕР_4, свідоцтво платника єдиного податку серії НОМЕР_5 витяг з реєстру платників єдиного податку від 11 лютого 2015 року № 1337/І/15-02-17).

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_4 зазначав про те, що за час ремонту автомобіля він був позбавлений можливості продовжувати використовувати свій автомобіль для власної господарської діяльності, а саме, для перевезення реалізованого ним як ФОП товару (двері, тощо), що призвело до матеріальних збитків, оскільки він вимушений був укласти договір перевезення вантажу автомобільним транспортом від 15 січня 2016 року № 3 з ФОП ОСОБА_9

На виконання умов указаного договору сторони договору оформили заявки від 23 січня 2016 року № 1, від 27 лютого 2016 року № 2, від 15 березня 2016 року № 3, якими визначена вартість послуг, асортимент товару, що перевозиться, маршрут та транспортний засіб.

На виконання договору перевозки вантажу автомобільним транспортом від 15 січня 2016 року № 3 ОСОБА_4 сплатив за послуги з перевезення вантажу перевізчику ФОП ОСОБА_10 на загальну суму 15 тис. грн, що підтверджується квитанцією від 29 січня 2016 року № 1 на суму 5 тис. грн, квитанцією від 03 березня 2016 року № 4 на суму 5 тис. грн, квитанцією від 18 березня 2016 року № 5 на суму 5 тис. грн.

Факт перевезення вантажів підтверджується наявними у матеріалах справи копіями товарно-транспортних накладних від 28 січня 2016 року № 1, від 29 лютого 2016 року № 2, від 17 березня 2016 року № 3 та актами від 29 січня, 02 та 18 березня 2016 року.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального

права чи порушення норм процесуального права.

Колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на наступне.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій виходили з того, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред'явлена безпосередньо до винної особи, навіть, якщо його цивільно-правова відповідальність застрахована, що відповідає правовому висновку Верховного Суду України, наведеному у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15.

Верховний Суд не погоджується з таким висновком судів попередніх інстанцій з огляду на таке.

Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про страхування» страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем.

Відповідно до статті 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані, зокрема з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Види обов'язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, відшкодування шкоди особою, яка її завдала і цивільно-правова відповідальність якої застрахована на підставі Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», можливе лише за умови, якщо згідно із цим законом у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування, або розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Відступаючи від правового висновку Верховного Суду України, наведеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) зазначила, що покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Під час вирішення спорів суди мають враховувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Враховуючи викладене, доводи відповідача про те, що обов'язок з відшкодування шкоди у межах ліміту страхового відшкодування покладається на її страховика ПрАТ «СГ «ТАС», є обґрунтованими.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України (в чинній на час розгляду справи судами редакції) року суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 130 ЦПК України (в чинній на час розгляду справи судами редакції) якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному частиною третьою цієї статті, суд вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі.

Однак суд першої інстанції в порушення вимог пункту 2 частини шостої статті 130 ЦПК України (в чинній на час розгляду справи судами редакції) не вирішив питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, не роз'яснив позивачу право заявити клопотання про залучення до участі у справі співвідповідачем страхової компанії, в якій була застрахована цивільно-правова відповідальність відповідача, і не попередив його про наслідки вчинення або невчинення цієї процесуальної дії.

Зазначене має важливе правове значення, оскільки відповідач як особа, відповідальна за шкоду, в разі недостатності ліміту цивільно-правової відповідальності страховика зобов'язана відшкодувати позивачу різницю між розміром завданої шкоди та страховим відшкодуванням (стаття 1194 ЦК України), проте суди не встановили чи виник у страховика обов'язок з виплати страхового відшкодування, чи перевищує розмір завданої позивачу шкоди ліміт відповідальності страховика та не зробив відповідних висновків.

Вирішуючи спір, суди у порушення статей 212-214, 303, 315 ЦПК України (в чинній на час розгляду справи судами редакції) не визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, що їх регулюють, не встановили фактичні обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору, та дійшли передчасних висновків про наявність правових підстав для задоволення позову.

В силу положень статті 400 ЦПК України касаційний суд позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, та давати оцінку доказам, які судами не досліджено, а відтак не може вирішити спір по суті за результатами касаційного перегляду.

Ураховуючи те, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, в резолютивній частині зазначив загальний розмір завданої шкоди, яка підлягає стягненню, що унеможливлює залишити без змін частину рішення про стягнення моральної шкоди та збитків, рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають також скасуванню.

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки вищенаведені порушення норм процесуального права допущені судами першої та апеляційної інстанцій, то ухвалені у справі судові рішення підлягають

скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотриманняпринципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи в зазначеній частині на новий розгляд до місцевого суду для повного, всебічного та об'єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 23 січня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В. М.Коротун

В. І. Крат