Справа № 299/3147/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 квітня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі :

судді-доповідача : ОСОБА_1,

суддів : Собослоя Г.Г., Кондора Р.Ю.,

з участю секретаря судових засідань : ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третьої особи без самостійних вимог виконкому Підвиноградівської сільської ради Закарпатської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням і скасування реєстрації, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 10 грудня 2018 року, ухвалене суддею Надопта А.А.,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, третьої особи виконкому Підвиноградівської сільської ради Закарпатської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням і скасування реєстрації.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою : с.Підвиноградів, вул.Польова 22, Виноградівського району Закарпатської області.

Відповідач ОСОБА_4 є її рідною матірю, і така зареєстрована в її будинку, однак там не проживає з 01.10.2010 року, тобто з часу свого одруження. На неодноразові прохання знятись із реєстрації відповідач не реагує, у звязку із чим просила суд визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування житловим будинком за адресою : с.Підвиноградів, вул.Польова,22 Виноградівського району Закарпатської області та зобовязати виконком Підвиноградівської сільської ради Закарпатської області зняти таку з реєстраційного обліку.

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 10 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3 просить скасувати зазначене рішення, як постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.

Вказує на те, що судом невірно застосовано норми права до вказаних правовідносин, зокрема не застосовано норми частини 2 статті 405, частину 2 статті 406 ЦК України.

Факт не проживання ОСОБА_4 в її будинку з 01.10.2010 року без поважних причин визнаний відповідачкою безпосередньо в судовому засіданні. Судом також не враховано покази свідка ОСОБА_5, який також ствердив, що відповідачка не проживає в її будинку більше 13 років. Також судом не взято до уваги письмові докази : акт обстеження її житлового будинку депутатами сільської ради №02-09/468 від 10.12.2018 та довідку виконкому Підвиноградівської сільської ради Закарпатської області № 02-14/1222 від 01.10.2018, які стверджують обґрунтованість її вимог.

У судовому засіданні апелянт ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримала.

Відповідач ОСОБА_4 та представник виконкому Підвиноградівської сільської ради у судове засідання не з»явилися, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому їх неявка згідно ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_3, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження факту не проживання без поважних причин відповідачки ОСОБА_4 у житловому будинку позивачки ОСОБА_3 більше шести місяців, і при цьому керувався положеннями статей 71, 72 ЖК УРСР.

Проте, апеляційний суд не може погодитись із висновком суду першої інстанції, оскільки такого суд дійшов з порушенням норм матеріального й процесуального права за таких обставин.

З матеріалів справи убачається, що позивач ОСОБА_3 є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: с.Підвиноградів, вул.Польова 22, Виноградівського району Закарпатської області, право власності на який за нею в цілому зареєстровано Виноградівським бюро технічної інвентаризації 14.04.2006, номер запису 574, на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 05.04.2006 Виноградівською державною нотаріальною конторою (а.с. 8).

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.1, 2 ст. 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Відповідно до статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК України).

Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (ч. 1 ст. 405 ЦК України).

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч. 2 ст. 405 ЦК України).

Відповідно до п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року N 5 члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Отже, до даних правовідносин підлягає застосуванню ч. 2 ст. 405 ЦК України, яка передбачає втрату права на користування житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік.

Відповідно до довідки виконкому Підвиноградівської сільської ради Закарпатської області № 02-14/1222 від 01.10.2018, ОСОБА_4 є рідною матірю ОСОБА_3, і така зареєстрована в будинку останньої, однак з дня свого одруження 01.10.2010 проживає за адресою : ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 9).

Згідно акту №72 обстеження майново-побутових умов проживання ОСОБА_3 №02-09/468 від 10.12.2018 по місцю проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3, відповідачка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстрована за вказаною адресою, але фактично з дня свого одруження (01.10.2010) проживає за адресою : ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 28).

Оскільки матеріалами справи встановлено, що відповідачка ОСОБА_4 у житловому будинку позивачки ОСОБА_3 без поважних причин не проживає з 01.10.2010 по теперішній час, тому колегія суддів вважає, що позовна вимога ОСОБА_3 про визнання відповідачки ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим будинком підлягає до задоволення.

Що стосується позовної вимоги про зобовязання виконком Підвиноградівської сільської ради Закарпатської області зняти ОСОБА_4 з реєстраційного обліку, то така задоволенню не підлягає, оскільки згідно статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та пункту 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №207 від 02.03.2016, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення про позбавлення користування житловим приміщенням, яке набрало законної сили. А тому вимоги позивача в цій частині є передчасними.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції у відповідності статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню, як постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, з ухваленням по справі нового рішення, яким позов ОСОБА_3 слід задовольнити частково.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Віиноградівського районного суду Закарпатської області від 10 грудня 2018 року скасувати.

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування житловим будинком за адресою : с.Підвиноградів, вул.Польова,22 Виноградівського району Закарпатської області.

У решті вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 883,40 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня складання повного судового рушення.

Повне судове рішення складено 25 квітня 2019 року.

Суддя-доповідач :

Судді :