ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

24 квітня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/8085/18

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/517/19

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Лакізи Г.П.,

суддів: Онищенко О.І., Скрипки А.А.,

секретар: Позняк О.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_2 національний університет внутрішніх справ,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 національного університету внутрішніх справ на ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова у складі судді Литвиненко І.В. від 14 лютого 2019 року (повний текст ухвали складений 14 лютого 2019 року) про закриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 національного університету внутрішніх справ до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів,

У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 національний університет внутрішніх справ звернувся до Новозаводського районного суду м. Чернігова з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, в якому просив стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 національного університету внутрішніх справ витрати, пов'язані з утриманням, а саме, грошові кошти в розмірі 30355 грн. 56 коп.

Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 30 листопада 2018 року справу за позовом ОСОБА_2 національного університету внутрішніх справ до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів передано на розгляд до Деснянського районного суду м. Чернігова - за підсудністю.

Оскаржуваною ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 лютого 2019 року провадження у справі за позовом ОСОБА_2 національного університету внутрішніх справ до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів закрито.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 національний університет внутрішніх справ просить скасувати ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 лютого 2019 року, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що оскаржувана ухвала сулу постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_2 національний університет внутрішніх справ вважає, що суд першої інстанції безпідставно ототожнив договір від 01.09.2012 поліцейському контракту, застосувавши до нього Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та норми спеціального законодавства, які передбачено законом "Про Національну поліцію", зокрема ст. 74. Зафіксувавши факт аналогічних відносин між договором, який підписувався в ОВС, та контрактом, що передбачений нормами для поліції, суд застосував законодавство, яке діє з моменту набрання чинності Законом України "Про Національну поліцію" до відносин, що виникли при підписанні договору від 01.09.2012.

Також ОСОБА_2 національний університет внутрішніх справ зазначає, що договір для курсантів відповідає загальним засадам цивільного законодавства, оскільки має свій строк, що виникає з моменту підписання до закінчення трьох років після випуску з університету (саме такий період визначено типовою формою договору) і у разі звільнення зі служби протягом визначеного періоду виникає відповідальність через не виконання договору. Отже, відшкодування коштів є складовою договірних правовідносин, а питання публічної служби, такі як прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення з неї, з відшкодуванням збитків не пов'язані, оскільки регулюються Кодексом адміністративного судочинства України та знаходяться у предметній юрисдикції адміністративних судів та у випадку оскарження рішень розглядаються окремо, не охоплюючи цивільно-правові відносини взагалі. Отже, звільнення з поліції має наслідком окрім самого звільнення в публічно-правовій площині, окрему площину цивільно-правову у частині відповідальності, яка передбачена договором та повинна здійснюватися за правилами цивільного судочинства. Таким чином, оскільки договір регулює цивільні правовідносини, які виникають, змінюються та припиняються та як наслідок виникає цивільно-правова відповідальність, що регулюється виключно цивільним законодавством, а у адміністративному законодавстві спеціальних норм, які регулюють цивільно-правові відносини немає, отже, питання відшкодування коштів регулюється цивільними нормами.

Відповідачем ОСОБА_3 подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 національного університету внутрішніх справ, в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 лютого 2019 року залишити без змін.

ОСОБА_3 зазначає, що апеляційна скарга є суто суб'єктивним ставленням апелянта до оскаржуваного судового рішення; не спростовує висновків суду першої інстанції; не спростовує жодного заперечення відповідача, які маються в матеріалах справи та підкріплені доданими до них доказами; не містить жодного посилання на конкретну, визначену ЦПК України, підставу для скасування судового рішення; обґрунтовується ухвалами Вищого адміністративного суду, застосування яких суперечить ЦПК України; ґрунтується на власній оцінці апелянта висновків ОСОБА_4 Верховного Суду.

Також ОСОБА_3 звертає увагу апеляційного суду на те, що при вирішенні питань щодо предметної чи суб'єктивної юрисдикції, застосуванню підлягають виключно висновки, викладені в постановах ОСОБА_4 Верховного Суду, що і було зроблено судом першої інстанції.

В судове засідання належним чином повідомлений представник позивача ОСОБА_2 національного університету внутрішніх справ н з'явився.

За таких обставин апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності представника позивача, відповідно до приписів ч.1 ст. 223 та ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін, зважаючи на таке.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

По справі вставлено, що 01.09.2012 між ОСОБА_2 національним університетом внутрішніх справ, Головним управлінням МВС України в Чернігівській області та ОСОБА_3 було укладено договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України на денній формі навчання, за освітньо-кваліфікаційним рівнем "бакалавр" за напрямком (спеціальністю) "Правоохоронна діяльність" (а.с. 9-10).

Наказом ректора ОСОБА_2 національного університету внутрішніх справ від 10.08.2012 № 319о/с ОСОБА_3 було зараховано курсантом першого курсу денної форми навчання (а.с. 4).

Після здобуття вищої освіти, відповідно до умов контракту та згідно з наказом по особовому складу № 86 від 20.06.2015, ОСОБА_3 було відраховано зі складу курсантів та командировано до УМВС України в Чернігівській області (а.с. 7).

Наказом начальника Головного управління Національної поліції в Чернігівській області від 12.01.2018 № 7о/с старшого лейтенанта поліції ОСОБА_3 було звільнено зі служби в органах Національної поліції (за власним бажанням) частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію", тобто до спливу встановленого 3-річного терміну перебування на службі по закінченню навчання (а.с.8).

Відповідно до п.2.3.6. розділу 2 договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України від 01.09.2012, ОСОБА_5 зобов'язувався у разі звільнення з органів внутрішніх справ до закінчення трирічного терміну перебування на службі за власним бажанням відшкодувати фактичні, пов'язані з утриманцями у навчальному закладі згідно з затвердженим розрахунком (а.с.9 зв.).

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції послався на пункт 1 частини 1 статті 255 ЦПК України, відповідно до якого суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки відповідач на час виникнення спірних правовідносин перебував на публічній службі, провадження у справі підлягає закриттю.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, зважаючи на таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Поняття "суд, встановлений законом" зводиться не лише до правової основи самого існування суду, але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Згідно з ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у звязку з здійсненням субєктом владних повноважень владних управлінських функцій.

За змістом п. 2 ч. 2 ст. 17 КАС України спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

У п. 15 ч. 1 ст. 3 Кодексу закріплено, що публічною службою є діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

За змістом статті 9 Закону України від 20 грудня 1990 року № 565-XII "Про міліцію" (далі Закон № 565-XII), чинного на час укладення між сторонами договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України, на курсантів, слухачів, ад'юнктів, інших атестованих працівників, у тому числі й викладацького складу навчальних закладів МВС, поширюються права і обов'язки, гарантії правового і соціального захисту та відповідальність працівників міліції.

Відповідно до частини першої статті 20 Закону № 565-XII працівник міліції є представником державного органу виконавчої влади, а тому його служба є публічною.

Відповідно до статті 18 Закону № 565-XII підготовка фахівців у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України за державним замовленням здійснюється на підставі договору про навчання, який укладається між навчальним закладом, головним управлінням, управлінням МВС в Автономній Республіці Крим, області, місті Києві або Севастополі чи на транспорті та особою, яка навчається. Типову форму договору затверджує МВС за погодженням з центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки.

Курсанти вищих навчальних закладів МВС у разі дострокового розірвання договору через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість чи в разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ після закінчення вищого навчального закладу, а також особи начальницького складу органів внутрішніх справ, які звільняються із служби протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу МВС за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни, відшкодовують МВС витрати, пов'язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, установленому Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3, перебуваючи на посаді, що відноситься до публічної служби, звільнився за власним бажанням, не відпрацювавши три роки, як це було визначено умовами договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України від 01.09.2012.

З метою встановлення чіткого критерію визначення юрисдикції спорів щодо відшкодування вартості навчання особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, за позовом субєкта владних повноважень, ОСОБА_4 Палатою Верховного Суду зроблено висновок, викладений у постанові від 12 грудня 2018 року в справі №804/285/16, про те, що вказані спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що повязані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що призвели до відшкодування фактичних витрат, повязаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з державної служби.

Також слід зазначити, що у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 17 КАС України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 національного університету внутрішніх справ ґрунтуються на хибному тлумаченні апелянтом норм процесуального права, які регулюють визначення юрисдикції спорів щодо відшкодування вартості навчання особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, за позовом субєкта владних повноважень, і не спростовують правильність висновку суду першої інстанції щодо наявності підстав для закриття провадження у справі.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 національного університету внутрішніх справ підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Новозаводського районного суду м. Чернігова від 30 листопада 2018 року - залишенню без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374 п.1 ч.1, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 національного університету внутрішніх справ залишити без задоволення.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 25 квітня 2019 року.

Головуючий: Судді: