КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/5938/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2019 року місто Київ

справа № 753/7089/18

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Волошина В.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою третіх осіб ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 30 січня 2019 року в частині відмови у задоволенні заяви третіх осіб ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про забезпечення позову, постановлену під головуванням судді Трусової Т.О., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, як до фізичної особи та фізичної особи-підприємця, Товариства з обмеженою відповідальністю «Альфамарис Плюс», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Разумової Ольги Іванівни, Київської міської ради, треті особи: Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Княже 14», Головне територіальне управління юстиції в місті Києві, ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27 про усунення перешкод у користуванні спільною сумісною власністю шляхом визнання договору купівлі-продажу нікчемним, визнання незаконним додатку до рішення, визнання недійсним та скасування рішення державного реєстратора та запису про реєстрацію права власності, зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року позивач звернулася до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до відповідачів, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просила:

усунути перешкоди у користуванні спільною сумісною власністю співвласників багатоквартирного будинку колясочною площею 26,7 кв.м, розташованою на першому поверсі багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 - допоміжного приміщення будинку шляхом визнання нікчемним договору купівлі-продажу нежилого приміщення нежилих приміщень в літ. «А» за № 1, № 2 (групи приміщень 90) загальною площею 26,7 кв.м за адресою: АДРЕСА_1, серія 2-3-48, укладеного між Фондом приватизаціїкомунального майна Дарницького району міста Києва та ОСОБА_4, посвідченого нотаріусом Шістнадцятої Київської державноїнотаріальної контори 18 липня 2007 року;

визнати незаконним з моменту прийняття п.33 Додатку до рішення Дарницької районної в місті Києві ради від 01 червня 2007 року №15 - Переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади Дарницького району міста Києва, дозволених до приватизації у 2007 році щодо нежитлового приміщення по АДРЕСА_1;

визнати недійсними та скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Разумової О.І., Київський міський нотаріальний округ г,про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 39784277 від 16 лютого 2018 року за ОСОБА_4 об'єкту права власності - допоміжне приміщення (група приміщень № 95) «А», площею 187, 2 кв.м - частина основної (підвал), вхід у підвал за адресою:АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 000 та запис про проведену державну реєстраціюза ОСОБА_4 права власності на вказанедопоміжне приміщення;

зобов'язати ОСОБА_4, як фізичну особу-підприємця звільнити приміщення №1, №2 (групи приміщень 90) загальною площею 26,7 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 (колясочної);

зобов'язати ОСОБА_4, як фізичну особу та ТОВ «Альфамарис Плюс» звільнити допоміжне підвальне приміщення АДРЕСА_1.

Позов обґрунтовувала тим, що їй на праві власності належить 2/3 частин квартири АДРЕСА_1.

Вказувала, що 18 липня 2007 між Фондом приватизації комунального майна Дарницького району міста Києва та СПД ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу нежилого приміщення (колишньої колясочної) площею 26,70кв.м, розташованого у будинку АДРЕСА_1.

Рішенням державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Разумової О.І. від 16 лютого 2018 року за ОСОБА_4 зареєстровано вищевказане приміщення як об'єкт права власності - нежиле приміщення в літ. «А» за №1, №2 (групи приміщень 90).

Зазначала, що рішенням державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Разумової О.І. від 16 лютого 2018 року зареєстровано за ОСОБА_4 право власності на допоміжне приміщення будинку (підвалу) - групу приміщень № 95 «А», площею 187,2 кв.м.

Посилалася на те, що приміщення колясочної та підвалу призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир у будинку і у підвалі до того ж розташовані загальнобудинкові мережі, а відтак їх передача у власність без згоди усіх співвласників суперечить закону, а вищевказані правочини порушують її права.

До закінчення підготовчого засідання треті особи: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали заяву про забезпечення позову, в якій просили накласти арешт на майно, що належить відповідачу ОСОБА_4, а саме на:

приміщення загального користування будинку АДРЕСА_1 - нежитлове приміщення №1, №2 (групи приміщень 90), загальною площею 26,7 кв.м;

допоміжне приміщення будинку (підвал) - групу приміщень №95 «А», площею 187,2 кв.м.

Обгрунтовуючи вказану заяву треті особи: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилалися на те, що відповідач готується продати спірні приміщення, а тому невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову ОСОБА_3

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 30 січня 2019 року відмовлено у задоволенні заяви третіх осіб: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про забезпечення позову.

Закритопідготовче провадження у даній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 03 червня 2019 рокуо 14.30 год. в приміщенні Дарницького районного суду містаКиєва за адресою: місто Київ, вул. Кошиця, 5-А каб. 122.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову треті особи: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подалиапеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права просилиухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 30 січня 2019 року в частині відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову скасувати та постановити нову, якою їх заяву про забезпечення позову задовольнити. А також просила постановити окрему ухвалу, у зв'язку із допущенням порушення Дарницьким районним судом міста Києва норм процесуального права.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалися на те, що оскаржувана ухвала в частині відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову обмежує їх процесуальні права, оскільки судом першої інстанції було порушено вимоги ст.149 ЦПК України згідно якої будь-який учасник справи може подати заяву про забезпечення позову, натомість, судом із посиланням на власний аналіз норм процесуального права зроблено незаконний висновок про відсутність у них такого права.

Відзиву на апеляційну скаргу третіх осіб: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції не надійшло.

В судовому засіданні апеляційного суду третя особа ОСОБА_2підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Представник третьої особи ОСББ«Княже 14»також просила апеляційну скаргу задовольнити.

Представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечував.

Позивач, інші відповідачі та треті особи у судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені.

Колегія вважає за можливе розглядати справу у їх відсутність на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви третіх осіб ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що лише позивач вправі ініціювати вжиття заходів забезпечення позову, а третя особа без самостійних вимог такого права немає.

Колегія суддів не погоджується зданим висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

У п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» звернуто увагу судів на те, що за змістом ч.1 ст.151

ЦПК Українип у редакції 2004 року єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у

справі.

Частиною 1 статті 42 ЦПК України визначено, що у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Таким чином, треті особи: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають право звертатися до суду з заявою про забезпечення позову, на що суд першої інстанції не звернув уваги.

Крім того, забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

У відповідності до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами .

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов'язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Згідно з п.п.1,4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, звертаючись до суду з вищевказаним позовом про визнання договору купівлі-продажу нікчемним, визнання незаконним рішення Дарницької районної ради в частині надання дозволу на приватизацію колясочної, визнання недійсними та скасувати рішення державного реєстратора та запис про реєстрацію права власності та зобов'язання ОСОБА_4 та ТОВ «Альфамарис Плюс» звільнити приміщення №1, №2 (групи приміщень 90) та допоміжне підвальне приміщення - групу приміщень №95 посилалася на те, що приміщення колясочної та підвалу призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир у будинку та те, що у підвалі розташовані загальнобудинкові мережі, а відтак їх передача у власність відповідачів без згоди усіх співвласників суперечить закону та порушує їх права.

Порушуючи питання про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на майно відповідача ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилалися на те, що їм стало відомо, що відповідач ОСОБА_4 вирішила продати предмет спору - колясочну та підвал у будинку АДРЕСА_1, а тому невжиття заходів забезпечення позову у випадку задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_3 може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

Викладені обставини, враховуючи положення ст.151 ЦПК України є достатніми для обґрунтованого припущення третіх осіб, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його задоволення.

При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 23 липня 2018 року суб'єкту підприємницької діяльності - фізичній особі ОСОБА_4 на праві власності належать:

нежилі приміщення в (літ. А) з №І, №1, №2 (групи приміщень 90), загальною площею 26,7 кв.м за адресою: АДРЕСА_1;

допоміжне приміщення (група приміщень №95) «А», площею 187,2 кв.м. - частина основної (підвал), вхід у підвал за адресою: АДРЕСА_1.

Європейський суд з прав людини у рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Як вбачається з матеріалів справи спір між сторонами виник з приводу нежитлових приміщень у будинку АДРЕСА_1, право власності на які зареєстровано за відповідачем СПД фізичною особою ОСОБА_4 та оспорюється позивачем, а відтак з урахуванням предмету позову колегія суддів вважає, що достатнім та співмірним є забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, яке належить відповідачу СПД фізичній особі ОСОБА_4, а саме на:

нежилі приміщення в (літ. А) з №І, №1, №2 (групи приміщень 90), загальною площею 26,7 кв.м за адресою: АДРЕСА_1;

допоміжне приміщення ( групу приміщень №95) «А», площею 187,2 кв.м. - частина основної (підвал), вхід у підвал за адресою: АДРЕСА_1.

При цьому, обраний третіми особами вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично зберігається в користуванні власника, а обмежується лише можливість його відчужити.

Колегія суддів приходить до висновку, що заява про забезпечення позову підлягає задоволенню, оскільки невжиття заходів забезпечення позову, як накладення арешту на майно, що належить відповідачу ОСОБА_4 може ускладнити виконання рішення суду про усунення перешкод у користуванні спільною сумісною власністю шляхом визнання договору купівлі-продажу нікчемним, визнання незаконним додатку до рішення, визнання недійсним та скасування рішення державного реєстратора та запису про реєстрацію права власності, зобов'язання вчинити дії.

З урахуванням вищевикладеного, ухвала Дарницького районного суду міста Києва від 30 січня 2019 року в частині відмови в забезпеченні позову підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви третіх осіб: ОСОБА_1 та ОСОБА_2про забезпечення позовувідповідно до положень п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України.

Вирішуючи клопотання про постановлення окремої ухвали, у зв'язку із допущенням порушення Дарницьким районним судом міста Києва норм процесуального права, суд апеляційної інстанції виходить із положень ч.10 ст.262 ЦПК України якою передбачено право, а не обов'язок суду вищої інстанції на постановлення окремої ухвали та відмовляє у задоволенні відповідного клопотання.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу третіх осіб ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 30 січня 2019 року в частині відмови у задоволенні заяви третіх осіб ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про забезпечення позову - скасувати та постановити в цій частині нову.

Заяву третіх осіб на стороні позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про забезпечення позову - задовольнити.

Накласти арешт на майно, що належить відповідачу суб'єкту підприємницької діяльності - фізичній особіОСОБА_4, а саме на:

нежилі приміщення в (літ. А) з №1, №2 (групи приміщень 90), загальною площею 26,7 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1;

допоміжне приміщення (група приміщень №95) «А», площею 187,2 кв.м. - частина основної (підвал), вхід у підвал за адресою: АДРЕСА_1.

Боржник: суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2.

Постанова підлягає негайному виконанню.

Строк пред'явлення постанови до виконання три роки.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 26 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: