Постанова

Іменем України

22 квітня 2019 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/5902/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва

в складі судді Макаренко І.О.

від 14 січня 2019 року

по справі №761/30870/18 Шевченківського районного суду м. Києва

за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2018 року позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, в якому посилаючись на те, що ОСОБА_1. не виконує взятих на себе зобов'язань у договірних відносинах, просив стягнути з останнього заборгованість у розмірі 115 030 грн 68 коп.

Звертаючись до суду з позовом, позивач вказував на те, що ОСОБА_1., підписавши Анкету-заяву №б/н від 28.10.2013 отримав кредит у розмірі 2500,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. При встановленні та зміні кредитного ліміту Банк керувався пунктами 2.1.1.2.3., 2.1.1.2.4. Договору, на підставі яких позичальник при укладенні цього Договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за ініціативою та рішенням Банку.

Також, вказував, що внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1. умов кредитного договору в останнього утворилась заборгованість, що станом на 31.05.2018 складає загальну суму 115 030,68 грн., з яких: 2 496,00 грн - заборгованість за кредитом; 107 240,61 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 5 294,07 грн - заборгованість за пенею та комісією.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 січня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував на те, що відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про недоведеність позовних вимог. Судом першої інстанції не досліджено наявні в матеріалах справи докази на обґрунтування позовних вимог та не надано їм правової оцінки. Судом безпідставно не застосовано норми матеріального права, які підлягали застосуванню до даних правовідносин.

Вважав, що при ухваленні рішення суд першої інстанції допустив однобічність та неповноту судового розгляду, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову. Висновки суду, викладені в рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи.

Також, зазначав, що представником при зверненні до суду з позовом було надано всі необхідні докази, в обсязі, який на думку позивача є достатнім для висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, а питання щодо строку позовної давності під час розгляду справи не піднімалося, а тому є безпідставним дослідження судом строку позовної давності.

За вказаних обставин, просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14.01.2019 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Також, просив розглядати справу в судовому засіданні за участі його представника.

Відповідач своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористався.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів відмовляє в задоволенні клопотання позивача про розгляд справи в судовому засіданні з викликом учасників справи, оскільки ціна позову у даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і спір не є таким, що відноситься до спорів, які неможливо розглянути в порядку письмового провадження без виклику учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем на підтвердження позовних вимог надано копію Анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, довідку про зміну умов кредитування, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Витяг з Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

Як вбачається з матеріалів справи, Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку ОСОБА_1. підписав 28 жовтня 2013 року (далі - Договір) (а.с. 8).

При підписанні вказаної Анкети-заяви ОСОБА_1. погодився з тим, що дана заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ним та Банком Договір про надання банківських послуг.

Відповідно до п. 2.1.1.1. наданого до позовної заяви Витягу з Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, ці Умови використання кредитних карт ПАТ КБ ПриватБанку (далі - Умови використання карт), Пам'ятка Клієнта/Довідка про умови кредитування, Тарифи на випуск та обслуговування кредитних карт (Тарифи), а так само Заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (далі - Заява), встановлюють правила випуску, обслуговування та використання кредитних карток Банку (далі - Карт). Дані Умови регулюють відносини між Банком та Клієнтом з випуску та обслуговування Карт. Банк випускає клієнту Картку на підставі Заяви, належним чином заповненого та підписаного Клієнтом. Випуск Карти та відкриття рахунку Карти здійснюється в разі прийняття Банком позитивного рішення про можливість випуску клієнту Картки.

2.1.1.2.1. Для надання послуг Банк видає клієнту Картку, її вид визначений у Пам'ятці клієнта/Довідці про умови кредитування і Заяві, підписанням якого клієнт і Банк укладають Договір про надання банківських послуг. Датою укладення Договору є дата отримання Картки, зазначена в Заяві.

2.1.1.2.3. Після отримання Банком від клієнта необхідних документів, а також Заяви, Банк проводить перевірку наданих документів і приймає рішення про можливість встановлення кредитного ліміту на кредитну карту. Клієнт дає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт.

2.1.1.2.5. Банк має право відмовити клієнту без пояснення причин у видачі або перевипуску Карти «…».

Оскільки, з аналізу вищезазначених положень вбачається, що підписання Анкети-заяви не є обов'язковою умовою видачі картки, і Банк може прийняти рішення як про видачу картки так і про відмову клієнту без пояснення причин у її видачі, Банк повинен довести, що ним було прийнято рішення про видачу картки з встановленням ліміту, така картка видавалася відповідачу і був відкритий Рахунок.

За приписами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Дослідження доказів - це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 2 статті 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч. 3 ст. 77 ЦПК України).

Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Надана позивачем до суду разом з позовом копія Анкети-заяви на 1 аркуші не доводить факт, що відповідачу видавалася картка «Універсальна» і що був відкритий картковий рахунок.

Як вбачається з матеріалів справи, в копії Анкети-заяви зазначені лише дані відносно відповідача. Надана позивачем копія Анкети-заяви не містить відомостей, яку картку просив видати ОСОБА_1., а також, який кредитний ліміт просив встановити. Дані про те, яку кредитну картку відповідач отримує, строк дії цієї картки, який рахунок відкривається на ім'я відповідача, межі ліміту по кредиту, дані про видачу відповідачу пам'ятки клієнта тощо, у цій Анкеті-заяві відсутні.

Матеріали справи не містять доказів, яке рішення прийнято Банком за заявою відповідача та яка картка йому була видана: «Універсальна» чи «Універсальна»/Gold.

Долучений Банком до позовної заяви Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт не доводить, який тариф було погоджено між Банком та відповідачем, а містить лише загальні відомості, що картка «Універсальна» є різних видів, а саме: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CОNTRACT», «Універсальна GOLD».

Звертаючись до суду з позовом позивач посилався на те, що відповідачу була видана платіжна картка з встановленим лімітом в розмірі 2 500 грн.

Надана позивачем довідка про зміну умов кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» також не доводить факт видачі відповідачу кредиту шляхом встановлення кредитного ліміту на картку у сумі 2 500,00 грн, оскільки в цій довідці зазначено, що вона стосується договору SAMDN4129 з картковим рахунком НОМЕР_1 від 28.10.2013, тоді як укладений між сторонами договір не містить номеру (анкета-заява №б/н). Більш того, матеріали справи не містять доказів, що відповідачу була видана саме картка типу «Універсальна, 55 днів пільгового періоду».

Суд першої інстанції оцінюючи надані позивачем докази в їх сукупності дійшов правильних висновків про те, що ці докази не підтверджують надання відповідачу кредитних коштів та не вказують умови, на яких укладено кредитний договір. Будь-яких доказів на підтвердження видачі банком відповідачу кредитної картки, зарахування на цю картку суми кредиту у розмірі 2500,00 грн, або іншої суми, зняття таких коштів відповідачем, відкриття рахунків на ім'я відповідача (виписки з особового рахунку, копії квитанції, меморіального ордеру тощо) позивачем не надано.

Сам по собі розрахунок заборгованості без надання доказів отримання кредитних коштів відповідачем не є підтвердженням наявності заборгованості. Як вказувалося вище будь-яких доказів перерахування кредитних коштів на картку чи на рахунок відповідача позивачем не надано.

Наданий позивачем Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку також не доводить обставини видачі Банком ОСОБА_1. кредиту шляхом видачі кредитної картки зі встановленням кредитного ліміту, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку лише передбачають загальний порядок надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Оскільки будь-яких доказів передання грошових коштів відповідачу позивач не надав суд першої інстанції дійшов правильних висновків про недоведеність позовних вимог.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Позивач до позовної заяви копію картки позичальника не долучив, у позовній заяві про строк дії картки не вказував, виписки з рахунків відповідача, якщо такі відкривалися, не надав. У позовній заяві не вказано, що позивач не має змоги надати відповідні докази разом з позовною заявою. Надалі будь-яких письмових звернень до суду із зазначенням доказів, які бажає долучити позивач із наведенням об'єктивних причин неможливості їх надання не подавав.

У апеляційній скарзі позивач вказує на те, що надав Анкету-заяву, Витяг з Тарифів, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, а також розрахунок заборгованості та вважає, що зазначені докази є достатніми на підтвердження отримання відповідачем кредитних коштів і розміру заборгованості. Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Колегія суддів не може прийняти додані до апеляційної скарги нові докази, а саме надану позивачем довідку, в якій міститься інформація про номер картки, яку було видано ОСОБА_1.; дату відкриття та термін дії, оскільки такі докази у суд першої інстанції не подавалися та про них позивач не заявляв. Крім того матеріали справи не містять доказів, чи було відкрито відповідачу рахунок за договором приєднання, та чи був рух коштів по цьому рахунку.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

Суд діє у спосіб, визначений Цивільним процесуальним кодексом України та з власної ініціативи не може долучати до матеріалів справи докази або витребовувати їх.

Як зазначалось вище, згідно з ст. 12 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач - АТ КБ «ПриватБанк», згідно Статуту АТ КБ «ПриватБанк» є юридичною особою та у своїй діяльності керується законодавством України, включаючи нормативно-правові акти Національного банку України. Банк як юридична особа діє через своїх представників, зокрема в Банку існує відповідний юридичний Департамент, в якому працюють фахівці в галузі права, які здійснюють представництво.

Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Як вбачається з матеріалів справи, представник АТ КБ «ПриватБанк» - Чепіга Д.О., звертаючись до суду з позовом на підтвердження обґрунтувань позову про наявність заборгованості, окрім розрахунку заборгованості станом на 31.05.2018, а також копії Анкети-заяви від 28.10.2013, довідки про зміну умов кредитування з використанням картки, в якій міститься посилання на інший договір, та Витягів з Тарифів та Умов інших доказів на підтвердження заявлених вимог до суду першої інстанції не надав.

З матеріалів справи також вбачається, що позивач, при зверненні до суду з позовом одночасно подав клопотання, в якому просив розглянути справу за його відсутності, а у разі неявки відповідача провести заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення (а.с. 43). В даному клопотанні позивач також зазначив про те, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, посилаючись на те, що в матеріалах справи є всі необхідні докази для розгляду справи, будь-які заяви чи клопотання відсутні.

При цьому, позивач також подав до суду першої інстанції клопотання, в якому просив проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (а.с. 44).

Отже, АТ КБ «ПриватБанк» скористався своїм правом щодо подання доказів на власний розсуд, та не надав до суду першої інстанції належних доказів на підтвердження видачі ОСОБА_1. кредиту та відповідно наявності у нього заборгованості, у зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач не оспорював укладення чи не укладення кредитного договору, розрахунок заборгованості не спростував, не довів відсутність заборгованості та відповідно належне виконання умов кредитного договору, не заперечував проти наявності кредитних зобов'язань, та не заявляв зустрічних позовних вимог, в силу ст. 12, 81 ЦПК України не доводять факт надання відповідачу кредитних коштів.

Оскільки, як вказувалося вище, докази, надані позивачем до суду першої інстанції, не підтверджують отримання кредиту відповідачем, доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає безпідставними.

Судова колегія відхиляє доводи апеляційної скарги, що розглядаючи спір суд першої інстанції неналежно з'ясував обставини, оскільки в межах доводів позову суд повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги щодо дослідження судом пропуску строку позовної давності спростовуються висновками, викладеними в мотивувальні частині рішення суду. Судом досліджувалося питання підписання відповідачем Умов та правил надання банківських послуг, а також чи був останній ознайомлений саме з долученими позивачем до позовної заяви Умовами та правилами надання банківських послуг. Дійсно, досліджуючи дану обставину суд послався на правову позицію, висловлену Верховним Судом України у справі, яка пов'язується зі спором щодо права сторін збільшити строк позовної давності, однак безпосередньо питання про строк позовної давності судом першої інстанції не досліджувалося.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 22 квітня 2019 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д. Махлай