АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/544/19Головуючий по 1 інстанції
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2019 року апеляційний суд Черкаської області в складі:

суддів Бондаренка С. І., Вініченка Б.Б., Новікова О.М.

за участю секретаря Матюха В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 21 січня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Кухаренко О.В., у справі за позовом ОСОБА_3 до приватного сільськогосподарського підприємства агрофірма «Хлібороб» про розірвання договорів оренди землі, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до приватного сільськогосподарського підприємства агрофірма «Хлібороб» про розірвання договорів оренди землі. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він є власником земельної ділянки, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю від 28 березня 2001 року серії ЧР №:02:000:0299, виданого на підставі рішення сесії Ярошівської сільської ради народних депутатів від 28 лютого 2001 року № 9-3.

01 серпня 2011 року між позивачем та відповідачем був укладений договір оренди зазначеної земельної ділянки, який зареєстрований в управлінні земельних ресурсів Катеринопільського району за № 00501.

Згідно з умовами вказаного договору ОСОБА_3 надає, а ПСП агрофірма «Хлібороб» приймає у строкове платне користування земельну ділянку площею 2,76 га, кадастровий номер :02:000:0299, що розташована в адміністративних межах Ярошівської сільської ради Катеринопільського району Черкаської області. Договір укладено на 10 років, набирає чинності з моменту підписання і державної реєстрації.

Крім того, позивач є власником земельної ділянки площею 2,8024 га, кадастровий номер :02:000:0297, що розташована в адміністративних межах Ярошівської сільської ради Катеринопільського району Черкаської області, що належала його матері ОСОБА_4 та яку він успадкував після її смерті у 2016 році. Мати позивача за життя, 01 серпня 2011 року уклала з відповідачем договір про оренду належної їй вищезазначеної земельної ділянки, строком на десять років, який набрав чинності з моменту підписання і державної реєстрації.

Згідно з умовами пунктів 9 - 10 Договорів щорічна орендна плата встановлена в розмірі 3,0 процента від нормативної грошової оцінки, що складає 1214 гривень, погоджена виплата в натуральній формі і встановлений строк виплати з 01 серпня до 20 грудня року, в якому провадиться нарахування орендної плати.

Станом на 01 серпня 2011 року, час укладання договорів, Національний банк України встановив офіційний курс гривні до долару США із розрахунку 100 доларів США 797 гривень 12 копійок. Орендна плата на час укладання Договору була еквівалентною 152,30 доларів США за кожну земельну ділянку.

Станом на 23 квітня 2018 року, згідно того ж курсу 100 доларів США коштує 2617 гривень 84 копійки. Відтак, в порівнянні з 2011 роком, гривня здешевіла близько в 3,3 рази, що є істотною втратою в ціні.

Негативною є динаміка також в порівнянні з прожитковим мінімумом та мінімальною заробітною платою.

В момент укладання правочинів ОСОБА_3 виходив з того, що така істотна зміна обставин не настане. Вважає, що ці обставини змінилися з причин, які незалежні від його дій і волі вони не можуть бути усунуті або їх негативний вплив на його права і обовязки не може бути мінімізований його зусиллями. Таким чином, умови договорів порушують співвідношення майнових інтересів сторін і позбавляє його, як заінтересовану сторону, того на що він розраховував при їх укладенні.

31 січня 2018 року позивач письмово звернувся до відповідача з пропозицією збільшити орендну плату за земельні ділянки до 20 процентів за кожну.

ПСП агрофірма «Хлібороб» у відповіді від 28 лютого 2018 року повідомило позивача про згоду підписати договір емфітевзису, в якому установити розмір орендної плати в сумі, що відповідає 30 процентам від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а договір укласти на 99 років, що суперечить правилам ч.4 ст. 93 Земельного кодексу України та ч.1 ст. 19 Закону України «Про оренду землі» за змістом яких строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років.

Позивач вважає, що відмова відповідача внести зміни до договорів оренди землі в частині збільшення орендної плати позбавляє його того, на що він розраховував при укладенні цих правочинів, а саме на достатній життєвий рівень для себе і своєї сімї та істотна зміна обставин є підставою для розірвання договорів оренди.

На підставі викладеного, позивач просив суд розірвати договір оренди земельної ділянки від 01 серпня 2011 року, який зареєстрований 04 серпня 2011 року в управлінні земельних ресурсів Катеринопільського району за № 00501.

Розірвати договір оренди земельної ділянки від 01 серпня 2011 року, який зареєстрований 04 серпня 2011 року в управлінні земельних ресурсів Катеринопільського району за № 00479а.

Рішенням Катеринопільського районного суду Черкаської області від 21 січня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, не повне зясування обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд не прийняв до уваги того, що в момент укладання договору позивач, як власник земельної ділянки, виходив з того, що гривня України є стабільною грошовою одиницею, жодних змін курсу національної валюти до іноземних валют, в тому числі долару США, не настане і істотну зміну обставин він передбачити не міг. Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи тотожні викладеним у позовній заяві.

У відзиві на апеляційну скаргу ПСП «Агрофірма «Хлібороб» заперечило проти задоволення апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Відзив обґрунтований тим, що позивачем не доведено наявності підстав для розірвання укладених договорів.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено жодної з умов, одночасна наявність яких необхідна для розірвання договорів на вимогу заінтересованої сторони.

Вказаний висновок відповідає обставинам справи, яким суд дав належну правову оцінку.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що між позивачем та відповідачем укладений договір оренди землі, що належить ОСОБА_3 на підставі державного акту про право власності на землю серії ЧР №:02:000:0299, який зареєстрований 04 серпня 2011 року в управлінні земельних ресурсів у Катеринопільському району за № 00501 (а.с.8,9).

Також ОСОБА_3, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 08 вересня 2016 року, набув право власності на земельну ділянку площею 2,8024 га, кадастровий номер :02:001:0297, яка розташована в адміністративних межах Ярошівської сільської ради Катеринопільського району Черкаської області, та належала його матері ОСОБА_4Й.( а.с. 15-17).

За життя остання 01 серпня 2011 року уклала з відповідачем договір оренди належної їй вищезазначеної земельної ділянки строком на десять років, що зареєстрований 04 серпня 2011 року в управлінні земельних ресурсів Катеринопільського району за № 00479.

Право власності ОСОБА_3 на успадковану земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 17).

Згідно з пунктом 34 вказаних договорів оренди землі їх дія припиняється шляхом його розірвання за взаємною згодою сторін; за рішенням суду на вимогу однією із сторін у наслідок невиконання другою стороною обовязків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав визначених законом.

Пунктом 35 цих договорів встановлено, що розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається.

Згідно ч.1 ст. 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ст. 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом.

Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

Згідно ч.1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об'єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Відповідно до ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Отже, закон пов'язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю чотирьох умов, визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України, при істотній зміні обставин.

Під час судового розгляду справи позивачем не було надано доказів одночасно існування усіх вказаних умов, за яких договір може бути розірваний на його вимогу у судовому порядку.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що кризові явища у економіці України мали місце і раніше, як до дати укладення договору у 2011 році, так і після його реєстрації. Зокрема після фінансово-економічної кризи 2008-2009 років мали місце і різке знецінення грошової одиниці України, і різка інфляція, і значне зростання цін та погіршення економічної ситуації в Україні.

Таким чином в момент укладення договорів, сторони могли передбачати, що такі зміни можуть настати, тому визначаючи зміст договору, могли зазначити його умови такими, які усували б наслідки які можуть настати.

Окрім цього серед засад цивільного законодавства зокрема є справедливість , добросовісність та розумність. (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України)

Здешевлення національної валюти вплинуло на всіх учасників цивільних відносин, в тому числі і на відповідача, а відтак є несправедливим перекладення його наслідків лише на останнього.

Однією із істотних умов договору оренди, передбачених ст. 15 Закону України «Про оренду землі», є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

За нормами ст. 21 вище вказаного Закону - орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі.

Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди.

В укладених договорах сторони визначили орендну плату і навіть встановили умови її перегляду.

Таким чином та обставина, що на даний час позивача не влаштовує розмір орендної плати не може бути підставою для розірвання укладених договорів.

Суд першої інстанції обґрунтовано послався на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 19 липня 2018 року у справі № 910/17827/17, в якій зазначається, що є загальновідомими обставинами, що після фінансово-економічної кризи 2008-2009 років мали місце і різке знецінення грошової одиниці України, і різка інфляція, і значне зростання цін та погіршення економічної ситуації в Україні, тому вказані обставини не можуть бути підставами для розірвання договору.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що рішення суду ухвалене з порушенням норм права, а відтак є незаконним.

За таких обставин, суд, не вбачає підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375,381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення, а рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 21 січня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Кухаренко О.В., у справі за позовом ОСОБА_3 до приватного сільськогосподарського підприємства агрофірма «Хлібороб» про розірвання договорів оренди землі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 25 квітня 2019 року.

Судді