Ухвала

22 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 607/3509/17

провадження № 61-5451ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Фаловської І. М. розглянув касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 липня 2018 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 24 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення заборгованості із заробітної плати, середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та грошової компенсації,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» (далі - ТОВ «Домобудівник») про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення заборгованості із заробітної плати, середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та грошової компенсації.

Позовна зава мотивована тим, що з 16 червня 1981 року ОСОБА_1 працювала у Тернопільському домобудівному комбінаті та з 02 липня

1990 року була переведена на посаду касира.

01 липня 1994 року Тернопільський домобудівний комбінат реорганізовано у ТОВ «Домобудівник».

Оскільки, починаючи з 01 жовтня 2015 року відповідач не виплачував їй заробітну плату, у березні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Управління Держпраці у Тернопільській області із проханням провести перевірку щодо затримки виплати заробітної плати. У квітні 2017 року вона отримала відповідь, відповідно до якої внаслідок проведеної позапланової перевірки додержання законодавства про працю в ТОВ «Домобудівник» виявлено, що наказом голови комісії з припинення ТОВ «Домобудівник» від 16 травня 2016 року № 16/05/16-6 ОСОБА_1 звільнено з роботи із займаної посади касира, з 16 травня 2016 року за прогул (відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин) на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України. Копію наказу про звільнення їй вручено не було та не видано трудової книжки із записом про звільнення.

Посилаючись на те, що відповідач звільнив її незаконно, з порушенням порядку, встановленого статтями 147, 149 КзпП України, ОСОБА_1, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд, визнати незаконним та скасувати з часу прийняття наказ ТОВ «Домобудівник» від 16 травня

2016 року №16/05/16-6 «Про звільнення за прогул без поважних причин ОСОБА_1.»; поновити на посаді касира ТОВ «Домобудівник» з 16 травня 2016 року; стягнути з відповідача на її користь: невиплачену заробітну плату з 01 жовтня 2015 року по 16 травня 2016 року в сумі 33 758,40 грн та компенсацію втрати частини заробітної плати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і товарів на послуги в сумі 3 756 грн, що разом становить 37 514,40 грн, середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 17 травня 2016 року по 12 березня 2018 року - 98 678,40 грн, компенсацію за невикористані 72 календарних дні щорічної відпустки - 15 580,80 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

(у склад судді Ромазана В. В.) від 17 липня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ голови комісії з припинення

ТОВ «Домобудівник» від 16 травня 2016 року № 16/05/16-6 «Про звільнення за прогул без поважних причин ОСОБА_1.».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді касира ТОВ «Домобудівник» з 16 травня 2016 року.

Стягнуто з ТОВ «Домобудівник» на користь ОСОБА_1 64 568,13 грн середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за період

з 16 травня 2016 року по 17 липня 2018 року, з урахуванням установлених законодавством України податків, зборів та обов'язкових платежів.

Стягнуто з ТОВ «Домобудівник» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за період з 01 жовтня 2015 року по 16 травня 2016 року у розмірі 18 549,96 грн, з урахуванням установлених законодавством України податків, зборів та обов'язкових платежів.

Зобов'язано ТОВ «Домобудівник» провести ОСОБА_1 індексацію зазначеної суми невиплаченої заробітної плати, а також компенсацію втрати частини її доходів у зв'язку із порушенням строку їх виплати.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за один місяць допущено до негайного виконання.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 24 січня 2019 року

(у складі колегії суддів: Ткач З. Є., Міщій О. Я., Шевчук Г. М.) рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 липня 2018 року залишено без змін.

11 березня 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ТОВ «Домобудівник» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 липня 2018 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 24 січня 2019 року, в якій заявник просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині задоволених позовних вимог і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин.

У порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування;

3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об'єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом

на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

Предметом позову у цій даній справі є стягнення з відповідача заборгованості із заробітної плати, середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та грошової компенсації, тобто ціна позову

у загальному розмірі становить 151 773,60 грн, яка станом на 01 січня

2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921 грн х 100 = 192 100 грн).

Також заявником заявлено позовні вимоги немайнового характеру про визнання незаконним звільнення та поновлення на роботі.

Апеляційним судом вказану справу не визнано малозначною, однак малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розташована серед Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Вказівка в резолютивній частині постанови Тернопільського апеляційного суду від 24 січня 2019 року про можливість її оскарження до Верховного Суду, не є підставою для відкриття касаційного провадження судом касаційної інстанції, оскільки оскаржувані судові рішенні ухвалені у малозначній справі.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов'язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином

(справа «Зубак проти Хорватії» від 05 квітня 2018 року).

Отже, зазначена справа є малозначною відповідно до вищенаведених приписів ЦПК України

Разом з тим, Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, доводи касаційної скарги, а також значення справи для сторін і суспільства, практику розгляду справ з даної категорії.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України

суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Леваж Престасьон Сервіс проти Франції» від 23 жовтня 1996 року; «Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії» від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 липня 2018 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 24 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення заборгованості із заробітної плати, середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та грошової компенсаціївідмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя І. М. Фаловська