Дата документу 16.04.2019 Справа № 315/480/17
ЗапорізькИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 315/480/17Головуючий у 1-й інстанції Романько О.О.
Пр. № 22-ц/807/357/19Суддя-доповідач Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.

суддів: Крилової О.В.

Кухаря С.В.

при секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 04 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3, Національний банк України про визнання кредитного договору недійсним,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ПАТ «Альфа Банк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3, Національний банк України про визнання кредитного договору недійсним.

В обґрунтування позову ОСОБА_4 зазначав, що 14.08.2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», в якості банка та ним - ОСОБА_4, в якості поручителя, а також ОСОБА_3 в якості позичальника було укладено договір поруки № 0703/0808/71-159-Р-1.

Далі позивач зазначив, що за умовами вказаного договору поручитель зобов'язується перед банком відповідати за виконання зобов'язань щодо повернення коштів, наданих банком позичальнику у вигляді кредиту згідно з кредитним договором № 0703/0808/71-159 від 14.08.2008 року у сумі 45000,00 доларів США строком до 14.08.2038 року з процентною ставкою 12,5%.

Вважає, що в момент укладення кредитного договору банком було введено його в оману з огляду на те, що банком порушено вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та постанови Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року. Укладений сторонами кредитний договір визначений сторонами як споживчий кредит, тому до нього встановлено особливий порядок укладення.

Також в позові зазначено, що позичальник як споживач та поручитель не володіють спеціальними знаннями про властивості та характеристики кредитних правовідносин, самого кредиту, а тому обов'язок доведення необхідної, доступної, достовірної, повної та своєчасної інформації про послугу споживчого кредитування покладається на суб'єкт господарювання, а у даному випадку - банк. У зв'язку з відсутністю необхідної, доступної, достовірної, повної та своєчасної інформації про умови кредитування, а також відомостей про орієнтовну сукупну вартість кредиту позичальник та поручитель за кредитним договором були позбавлені можливості об'єктивно визначитися з доцільністю отримання такого кредиту з урахуванням особистих фінансових можливостей для обслуговування.

Зазначив також, що кредитний договір за умовами є несправедливим, і про це він не міг знати на час його підписання, укладеного у серпні 2008 року з терміном погашення по 14 серпня 2038 року, тобто такий договір слід вважати чинним протягом всього терміну погашення кредиту. Отже, правопорушення, яке виразилося у включенні до кредитного договору несправедливих умов кредитування, ненадання необхідної, доступної, достовірної, повної та своєчасної інформації слід вважати таким, що є триваючим.

Протягом дії кредитного договору банком жодного разу у письмовій формі не повідомлено про зміну у сторону збільшення вартості іноземної валюти курсу долару у співвідношення до гривні, що як наслідок призвело до значного фінансового навантаження на споживача в частині забезпечення належного виконання останнім взятого на себе зобов'язання. Різка неодноразова зміна у сторону збільшення ціни долара США по відношенню до гривні, яка відбулась поза межею волі позичальників, докорінно змінила обсяг зобов'язання, що мав намір прийняти на себе позичальник, і зробила виконання цього зобов'язання неможливим, що є несправедливим по відношенню до позичальника і ця несправедливість на користь кредитодавця, оскільки обсяг боргу позичальника на користь банку в національній валюті України зріс більше ніж у 5 разів.

На підставі викладеного, з урахуванням уточнень позивач просив суд визнати порушеним право позивача в якості споживача фінансових послуг банку, як солідарного відповідача за кредитним договором від 14.08.2008 року № 0703/0808/71-159, визнати недійсним кредитний договір № 0703/0808/71-159 від 14.08.2008 року, що укладений між ПАТ «Сведбанк» в якості кредитодавця та громадянкою України фізичною особою ОСОБА_3 в якості позичальника, у зв'язку з укладенням кредитного договору під впливом обману зі сторони кредитодавця.

Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 04 травня 2018 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу. Зазначає, що судом першої інстанції не досліджено усі надані позивачем, його представниками, нею особисто докази, що стосуються порядку укладання кредитного договору, моменту його укладання, первинні банківські бухгалтерські документи, установчі документи ВАТ «Сведбанк». Окрім того, судом наявні пояснення апелянта, позивача та його представників у справі не досліджено. Зокрема, не надано оцінку наданих експертних висновків спеціальної експертної установи. Також, зазначає, що у тексті судового рішення допущена велика кількість описок, помилок, проте її звернення щодо виправлення помилок судом залишено без задоволення. З огляду на вищенаведене, просить скасувати рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 04 травня 2018 року, та прийняти нове, яким задовольнити позов.

17 вересня 2018 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від АТ «Альфа-Банк» на апеляційну скаргу ОСОБА_3 Доводи апеляційної скарги вважають безпідставними та неспроможними, які спростовуються як нормами чинного законодавства, так і обставинами справи. Зазначають, що відповідно до копії заяви від 07.08.2008 року, яка міститься в матеріалах справи, складеної ОСОБА_3, остання погодилася на збирання банком щодо неї інформації, ведення кредитної історії, а також підтвердила, що перед укладенням кредитного договору банк надав їй в письмовій формі вичерпну інформацію про умови кредитування та про орієнтовану сукупну вартість кредиту. Їй було роз'яснено існуючі особливості кредитування, переваги та недоліки запропонованих схем кредитування. Зважаючи на фактичне отримання кредитних коштів, та сплату щомісячних платежів за договором, посилання в апеляційній скарзі на відсутність доказу отримання кредитних коштів є безпідставними.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.

Так, суд першої інстанції вірно встановив, що 14.08.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 0703/0808/71-159, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 45000,00 доларів США на строк з 14.08.2008 року до 14.08.2038 року, з процентною ставкою 12,5% річних за їх використання. З пункту 1.4 зазначеного Кредитного договору вбачається, що кредитні кошти призначені для здійснення Позичальником розрахунків по Договору купівлі-продажу між Позичальником та ОСОБА_5 з метою придбання квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 6-9).

Додатком 1 до вищевказаного договору передбачено графік погашення кредиту починаючи з 10.09.2008 року до 10.08.2038 року помісячно (т. 1 а.с. 10-13).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 14.08.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір № 0707/0808/71-159-Z-1, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Пянтковською О.Г., зареєстрований в реєстрі за №5665, за яким позичальник передав в іпотеку належну їй квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 29,22 кв. м., житловою площею 15,47 кв.м. За згодою сторін предмет іпотеки оцінюється в 242862,76 грн. (т. 2 а.с. 24-25)

Крім цього, 14.08.2008 року між ВАТ «Сведбанк», ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 0703/0808/71-159-Р-1, за умовами якого ОСОБА_4 як поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед банком за виконання позичальником умов основного зобов'язання усім належним йому майном та грошовими коштами (т. 1 а.с. 5).

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та АТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, в тому числі і за спірним кредитним договором № 0703/0808/71-159, тож право вимоги за кредитним договором та договорами забезпечення перейшло до АТ «Дельта Банк» (т. 1 а.с. 50-64, т. 2 а.с. 101).

15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, в тому числі і за спірним кредитним договором № 0703/0808/71-159, тож право вимоги за кредитним договором та договорами забезпечення перейшло до АТ «Альфа-Банк» ( том 1 а.с.47-49, а.с. 65-71).

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10.11.2011 року, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За змістом ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у її редакції, чинній за станом на дату укладення кредитного договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену ст. ст. 15 і 23 цього Закону.

Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог зазначав, що вказану інформацію при укладенні кредитного договору Банком надано не було, внаслідок чого позичальник та поручитель за кредитним договором були позбавлені можливості об'єктивно визначитися з доцільністю отримання такого кредиту з урахуванням особистих фінансових можливостей для обслуговування.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що під час укладення спірного договору ОСОБА_3 було належним чином та в повному обсязі, чітко та прозоро повідомлено інформацію щодо умов кредитування, яка необхідна для здійснення свідомого вибору, тож позивачем не доведено, а судом не встановлено в діях відповідача ознак умислу на введення споживача в оману.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком місцевого суду, оскільки він відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Згідно ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Так, з п. 10.1 Кредитного договору вбачається, що Позичальник усвідомлює та підтверджує, що умови договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. Підписанням цього договору Позичальник свідчить, що він до підписання цього Договору ознайомився з усіма умовами, на яких ВАТ «Сведбанк» здійснює кредитування фізичних осіб на цілі, не пов'язані з підприємницької діяльністю, та загальною сукупною вартістю всіх витрат, пов'язаних з отриманням кредиту в ВАТ «Сведбанк» та свідомо обрав умови кредитування, викладені в цьому Договорі.

Також, згідно п. 10.10 кредитного договору сторони погодили, що з укладенням цього договору досягли згоди щодо усіх його істотних умов та не існує будь-яких умов, які можуть бути істотними та необхідними за змістом цього договору.

Договір підписано ОСОБА_3 власноручно, факт укладення та підписання спірного договору позивачем та скаржником не заперечується, а тому суд правомірно відхилив посилання позивача щодо ненадання банком визначеної ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», п.п. 2.1, 2.4, 2.5 Правил надання банками України інформації.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а відповідно до ч. 2 цієї ж статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно п. 20 Постанови пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» на відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до матеріалів справи, ОСОБА_3 при укладенні кредитного договору, ознайомилась з усіма умовами кредитування, що підтверджується її особистим підписом на кредитному договорі № 0703/0808/71-159 від 14.08.2008 року тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності порушення прав ОСОБА_4 відповідно до ст.ст. 1, 11, 15,19, 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, згідно п. 10.13 кредитного договору Позичальник підтвердив, що перед укладенням цього договору Банк надав йому в письмовій формі всю інформацію про умови кредитування. Також, при укладенні кредитного договору йому була надана вся необхідна інформація, передбачена « Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою НБУ від 10.05.2007 року №168 в повному обсязі.

За змістом вищезазначених норм матеріального права правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

З цих підстав не може бути прийняте до уваги посилання ОСОБА_3, що у зв'язку з дефіцитом часу для ознайомлення з договором, нею було прийнято помилкове рішення щодо підписання кредитного договору.

В силу приписів ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо ненадання банком повної інформації ОСОБА_3, є неспроможними, оскільки сторони спірного кредитного договору на добровільних засадах визначили усі його умови, які прописані чітко і зрозуміло.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В порушення вказаної норми скаржником не надано жодного доказу на спростування наведених вище обставин, а саме: про належне інформування ОСОБА_3 перед укладенням кредитного договору, належне інформування ОСОБА_4 перед укладанням договору поруки.

Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів про порушення його законних прав та інтересів відповідачем.

Доводи позивача в частині введення позивача в оману банком при укладенні кредитного договору не приймаються судом до уваги, так як спростовуються наявними у справі доказами, та самим фактом тривалого користування з боку ОСОБА_3 послугами банку (з 14.08.2008 року по 04.05.2017 року).

Доказів того, що Позичальник або Поручитель до чи після укладення кредитного договору звертались до банку з проханням роз'яснення умов, наведених в цих правочинах, в матеріалах справи також не міститься.

Укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, обидві сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не могли не розуміти , що зміна валютного курсу настане.

При цьому, колегія зазначає, що ОСОБА_3 не була позбавлена можливості, у відповідності до ст. 1056 ЦК України та п.6 ст.11 Закону «Про захист прав споживачів» відмовитися від одержання кредиту частково чи в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця.

Колегія суддів також звертає увагу, що судом першої інстанції встановлено, та вбачається з заяви-анкети на отримання кредиту, ОСОБА_3 на момент укладення договору займала посаду головного казначея Головного Управління Державного казначейства України у Запорізькій області, має вищу освіту, а ОСОБА_4 має вищу освіту, та працював в той час головним державним податковим інспектором Державної податкової інспекції у Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя, а отже посилання позивача та апелянта на те, що за браком знань ані вона, ані позивач не могли усвідомити та оцінити всі умови кредитного договору, є надуманими (т. а.с. 239).

Також, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо неприйняття висновку судової економічної експертизи № 6719 від 21.11.2017 року, оскільки всупереч вимогам ст.ст. 77-78 ЦПК України, ці докази здобуті поза межами розгляду даної цивільної справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, до яких суд дійшов з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду є законним і обґрунтованим.

Щодо посилання скаржника на порушення судом першої інтонації норм процесуального права слід зауважити наступне.

Так, в додаткових поясненнях до апеляційної скарги, які надійшли до суду апеляційної інстанції 17 грудня 2018 року, скаржник посилається на здійснення судом першої інстанції технічної фіксації на технічний засіб «Оберіг», який, згідно листів ТУ ДСА України в Запорізькій області не обліковується на бухгалтерському обліку ТУ ДСА в Запорізькій області.

Проте, в листі від 03.11.2015 року № В-76/08-04/7568 ТУ ДСА України, який доданий скаржником до пояснень, значиться, що «Оберіг» є програмним забезпеченням, яке є невід'ємною частиною технічного засобу фіксування судових засідань, а не саме технічним засобом (т. 2 а.с. 236). Отже, в даному випадку має місце нерозуміння скаржником різниці між технічним засобом та програмним забезпеченням.

Окрім цього, колегія звертає увагу скаржника, що організаційне забезпечення діяльності місцевих судів Запорізької області, що включає заходи матеріально-технічного характеру, у тому числі, забезпечення місцевих загальних судів Запорізької області необхідними технічними засобами фіксування судового процесу в межах коштів, передбачених у Державному бюджеті на фінансування відповідних судів, належить до повноважень ТУ ДСА України в Запорізькій області. Глава 1 «Апеляційне провадження» розділу V «Перегляд судових рішень» ЦПК України не містить вимог щодо зобов'язання суду апеляційної інстанції встановлювати законність технічних засобів, на які здійснюється фіксація судового засідання.

Твердження скаржника щодо відмови суду першої інстанції щодо внесення виправлень у рішення також не приймаються колегією суддів до уваги як підстава для скасування рішення, оскільки ухвала Гуляйпільського районного суду від 13 червня 2018 року про відмову у виправленні описки в рішенні належним чином, відповідно до п. 19 ст. 353 ЦПК України не оскаржувалась.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов'язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної чскарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 04 травня 2018 року по цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 22 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: