Головуючий в 1 інстанції Шевченко О.А.
Доповідач: Мальцева Є.Є.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2019 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Мальцевої Є.Є.,

суддів Мироненко І.П.,

Биліни Т.І.,

секретар Сидельнікова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 18 лютого 2019 року у справі за заявою ОСОБА_2 про скасування арешту на квартиру,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2019 року ОСОБА_2 звернулась із заявою про скасування арешту. На обґрунтування заяви посилається на те, що їй на підставі договору купівлі-продажу від 11 лютого 1992 року належить квартира АДРЕСА_1. Під час підготовки документів для продажу квартири ОСОБА_2 стало відомо, що на квартиру накладений арешт на підставі повідомлення Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 24 липня 2000 року б/н. Підстави для накладення такого обтяження заявнику не відомі, тому, керуючись ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. 158 ЦПК України, заявник, просить суд скасувати арешт, який накладений на підставі повідомлення нарсуду Жовтневого району міста Маріуполя 24 липня 2000 року б/н на її квартиру; скасувати реєстраційний запис про обтяження № 2242673, зареєстрований у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна 01 серпня 2005 року про арешт на квартиру АДРЕСА_1, власником якої є ОСОБА_2, який накладений на підставі повідомлення нарсуду Жовтневого району міста Маріуполя 24 липня 2000 року б/н.

Ухвалою Жовтневого районного суду Донецької області від 18 лютого 2019 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 про скасування арешту на квартиру відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати, задовольнити її заяву.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що залишаючи заяву без задоволення, суд не з'ясував правових підстав накладення арешту на квартиру заявника та актуальність вжиття вказаних заходів на теперішній час. Забезпечення позову не може бути застосовано протягом 19 років, тому доцільність скасування арешту очевидна. Право власності на квартиру заявника ніким не оспорюється, тому вона не може звернутися до суду в порядку позовного провадження, змушена таким чином захищати свої права власника.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_2, яка просила задовольнити скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 належить квартира АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу від 11 лютого 1992 року, зареєстрованого у реєстрі за № 3-677.

Заявником суду надана копія рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 листопада 1999 року, яким задоволено позовні вимоги ТОВ «МК «Азовсталь» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по квартплаті, стягнуто з ОСОБА_2 631,81 грн..

З відповіді від 23 січня 2019 року № 282/02-17 Першої маріупольської державної нотаріальної контори вбачається, що за даними з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, що є його архівною складовою, дійсно існує запис № 2242673 про обтяження на квартиру АДРЕСА_1, власником якої значиться ОСОБА_2. Підставою для внесення відомостей про обтяження стало повідомлення нарсуду Жовтневого району міста Маріуполя 24 липня 2000 року б/н. Дата реєстрації обтяження 01 серпня 2005 року.

Звертаючись до суду, заявник вказувала, що на даний час є необхідність розпорядитися своєю власністю - квартирою, але вона не має такої можливості, оскільки на нерухоме майно накладений арешт, при цьому заявнику невідомо, у зв'язку із чим він був накладений.

Судом першої інстанції враховано, що відповідно до ч. 5 ст. 62-4 ЦПК України (в редакції 1963 року), про вжиття запобіжних заходів суд постановляє ухвалу, в якій зазначає обрані запобіжні заходи, підстави їх обрання, порядок і спосіб їх виконання, розмір застави, якщо така призначена. Копії ухвали надсилаються заявнику та особі, щодо якої мають бути вжиті запобіжні заходи, негайно після її постановлення.

Згідно з довідкою від 29 січня 2019 року цивільна справа за позовом ТОВ «МК «Азовсталь» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по квартплаті знищена (за строком зберігання), відповідно до «Переліку судових справ та документів, що утворюються в діяльності суду, із зазначенням строків зберігання». В матеріалах справи зберігається оригінал рішення по справі № 2-2394/1999 року, інші ухвали та рішення в матеріалах справи відсутні.

Згідно з ч.1,2 ст. 158 ЦПК України (в редакції 04.11.2018 року), суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Клопотання про скасування заходів забезпечення позову розглядається в судовому засіданні не пізніше п'яти днів з дня надходження його до суду.

Суд першої інстанції правильно визначив норми, що регулюють подібні правовідносини, однак вважав, що ОСОБА_2 не надано суду доказів, на підставі чого накладений арешт на квартиру; не підтверджено чи перебуває рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 листопада 1999 року на виконанні у виконавчій службі. Суд не має можливості встановити, що арешт на квартиру АДРЕСА_1 був вчинений саме в рамках цивільної справи 2-2394/1999, тому відсутні правові підстави для задоволення заяви.

До основних засад (принципів) цивільного судочинства відноситься верховенство права і змагальність сторін (ст.2 ЦПК України). Принцип змагальності сторін визначає обов'язок суду, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, роз'яснювати у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Судом не роз'яснено заявнику наслідки неподання відомостей про наявність виконавчого провадження, в межах якого можливо виконується рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 листопада 1999 року, або інше.

Колегією суддів перевірені доводи ОСОБА_2 щодо відсутності підстав для збереження арешту на її майно, накладеного в 2000 році.

Згідно з повідомленням голови Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 16.04.2019 року в суд в період 1999-2000 років стосовно ОСОБА_2 інших справ, крім справи №2-2394/1999, не розглядалося.

З інформації від 16.04.2019 року, наданої Головним державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби міста Маріуполь Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, вбачається, що виконавчих проваджень у відношенні ОСОБА_2 у період 1999-2000 років на виконанні не перебувало. А обтяження у вигляді заборони відчуження об'єкту нерухомого майна внесене Першою маріупольською державною нотаріальною конторою.

Згідно з письмовим повідомленням ГКП «Маріупольске БТІ» від 18.04.2019 року, БТІ також не може надати інформацію щодо заборони на відчуження квартири заявника, оскільки не є держателем Єдиного реєстру заборон/арештів.

У справі вже встановлено, що Перша маріупольська державна нотаріальна контора давала відомості про те, що підставою для внесення відомостей про обтяження стало повідомлення нарсуду Жовтневого району міста Маріуполя 24 липня 2000 року б/н. Архівні справи нотаріальної контори і реєстри для реєстрації заборон/арештів за період до 2001 року.

Таким чином, вбачається, що неможливо встановити, у зв'язку із чим був накладений арешт в 2000 році.

Статтею 41 Конституції України гарантовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 8 Конституції України норми Конституції є нормами прямої дії.

Статтею 321 ЦК встановлено, що право власності є непорушним. Особа може бути обмежена у здійснені права власності лише у випадках, і в порядку, встановленому законом.

Ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є положення про право мирно володіти своїм майном. Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі Маркс проти Бельгії (Marckx v. Belgium), заява №6833/74 від 13.07.1979 р., в якому суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності». Ч. 2 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є заборона позбавлення власності інакше як у загально суспільних інтересах та на умовах, передбачених законом. В цій частині встановлюються підстави та обмеження можливого позбавлення права власності. Ч. 3 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції визнається право держави контролювати здійснення права власності та вводити обмеження щодо такого права відповідно до загально суспільних інтересів та сплати податків або штрафів.

Як вбачається зі справи, будь-які строки такого обмеження в порядку забезпечення позову або виконання можливого судового рішення сплинули. Заявником погашено заборгованість, визначену рішенням суду, яке, можливо, було підставою для внесення запису про обтяження на її майно.

Відповідно до ч.1 ст.158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Зі справи вбачається, що будь-які, передбачені ст. 151 ЦПК України ( в редакції ЦПК України на час вирішення питання про забезпечення позову) підстави для забезпечення позову, або виконання рішення у вигляді накладення арешту на квартиру позивача відпали, оскільки очевидно, що можливий стягувач в даному випадку не скористався своїм правом на звернення стягнення на арештоване майно, будь-які строки для виконання можливого рішення про стягнення коштів з заявника або майна сплинули. Тому, враховуючи час, що минув з дати накладення арешту - 24.07.2000 року - колегія суддів вважає, що немає підстав для збереження такого обтяження на нерухоме майно заявника.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги є переконливими, і ухвала суду підлягає скасуванню, у відповідності до положень статті 374 ЦПК України колегія суддів ухвалює нове рішення про скасування арешту, накладеного на квартиру заявника, скасування реєстраційного запису про обтяження у вигляді арешту на квартиру АДРЕСА_1, власником якої є ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 18 лютого 2019 року скасувати.

Заяву ОСОБА_2 задовольнити.

Скасувати арешт, накладений на підставі повідомлення нарсуду Жовтневого району міста Маріуполя 24 липня 2000 року б/н на квартиру АДРЕСА_1; скасувати реєстраційний запис про обтяження № 2242673, зареєстрований у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна 01 серпня 2005 року про арешт на квартиру АДРЕСА_1, власником якої є ОСОБА_2, накладений на підставі повідомлення нарсуду Жовтневого району міста Маріуполя 24 липня 2000 року б/н.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 22 квітня 2019 року.

Судді Є.Є. Мальцева

І.П. Мироненко

Т.І. Биліна